Estació de Tren Union\nCerca hotels a prop de Estació de Tren Union\nLlocs històrics de Toronto (ON) Càmpings i aire lliure\nParc Memorial Thomson\nCentre Mississauga Living Arts\nPopular ara mateix a Toronto (ON) Més venut Doubletree by Hilton Toronto Downtown 108 Chestnut Street Habitació King reservada fa 14 minuts, 25 segons\nRadisson Suite Hotel Toronto Airport 640 Dixon Road\nToronto One Bedroom Suite Smoking reservada fa 1 hora, 20 minuts, 34 segons\nBest Western Plus Toronto North York Hotel and Suites 50 Norfinch Drive 1 llit queen reservada fa 1 hora, 46 minuts, 44 segons\nLlocs com Estació de Tren Union atreuen viatgers a Toronto (ON). Els visitants poden trobar les millors preus d'hotel a prop de Estacions de tren, metro i autobús - només a Agoda.com. Les opcions d'allotjaments a prop de Estació de Tren Union varia enormement desde luxosos hotels a assequibles cases d'hostes. Usant el formunlari de reserves segures online d'Agoda.com per reservar hotels prop de llocs com Estació de Tren Union és ràpid i senzill. Eines de recerca apropiades i pàgines informatives d'hotels fan que trobar hotels a Toronto (ON) sigui fàcil. Uns 3,500,000 viatgers confien amb Agoda.com i reserven els seus allotjaments a prop de llocs com Estació de Tren Union.\nHotels a prop de Estació de Tren Union el més proper\nToronto Cenrte Ciutat\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Toronto (ON), The Fairmont Royal York és l'el·lecció perfecta. A 0 km de l'emoció de la ciutat, aquest hotel de 4-estrelles gaudeix d'una excelent situació i permet accès a les millors atraccions de la ciutat. També són a fàcil accés Julius Vesz Pipes, Galeria d'Art Inuit Dominion de Toronto, Toronto Hippo Tours. El The Fairmont Royal York, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. The Fairmont Royal York té 1363 habitacions, totes amoblades amb gust per tal d'oferir comforts com televisió de pantalla plana, accés a internet (sense fils), connexió sense fils a internet (cortesia), habitacions per a no fumadors, aire condicionat. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com bany, centre esportiu, sauna, piscina coberta, piscina (infantil). The Fairmont Royal York és una elecció inteligents per a viatgers a Toronto (ON), i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nAquest hotel es troba a la zona financera del centre de Toronto, a poca distància a peu de la zona de teatres. Disposa d'una cafeteria, un pub d'estil britànic i unes habitacions modernes.\nLes habitacions de The Strathcona Hotel estan decorades amb tons vermells i parquet d'inspiració europea i inclouen TV per cable amb pel·lícules de pagament i cafetera. Algunes habitacions tenen TV de pantalla plana i d'altres, escriptori i cadira.\nEl restaurant York St. Café serveix esmorzars i dinars i presenta un ambient relaxat. The Pub ofereix especialitats per dinar i sopar i disposa de billars i una pantalla de TV gran.\nThe Strathcona Hotel es troba a 6 minuts a peu de l'estació de Union i a 11 minuts a peu de Rogers Centre, Air Canada Centre, el centre de convencions Metro Toronto i la torre CN.\nEl Toronto Furnished Apartment on York Street està situat al centre de Toronto i ofereix vista panoràmica sobre el llac d'Ontario i els llocs d'interès, com ara la Torre CN i el Rogers Centre. L'Air Canada Centre és a només 7 minuts a peu.\nAquest apartament disposa de mobiliari modern, WiFi gratuïta i TV per cable. Els finestrals deixen entrar molta llum natural i hi ha una vista impressionant. L'apartament té parquet a les zones de saló i menjador i a la cuina, que està equipada amb electrodomèstics d'acer inoxidable, rentaplats i bugaderia. L'habitació és còmoda i té terra de moqueta. Està separada de la zona d'estar per unes portes corredisses de vidre que es poden deixar obertes per crear un espai ampli de planta oberta.\nL'establiment disposa de gimnàs, piscina coberta i aparcament per un suplement.\nEl Toronto Furnished Apartment on York Street es troba a menys de 10 minuts a peu del centre de Harbourfront i el passeig marítim de Toronto i a 600 m de Union Station.\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Toronto (ON), no busqui més enllà de Le Germain Hotel Maple Leaf Square. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. També són a fàcil accés Centre Air Canada, Toronto Hippo Tours, Galeria Bay of Spirits. A Le Germain Hotel Maple Leaf Square, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de centre esportiu, massatge. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Le Germain Hotel Maple Leaf Square no troba competidors en cap categoria.\nDissenyat tant per oci com per negoci, Mary-am Suites - Maple Leaf Square està situat idealment a The Harbourfront; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Toronto (ON). Els clients de l'hotel poden gaudir de habitació familiar, instal.lacions de barbacoa. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara escriptori, balcó/terrassa, despertador, telèfon, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de centre esportiu, sauna, piscina coberta, billar. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Toronto (ON), el Mary-am Suites - Maple Leaf Square és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nYork Street Apartments (NGE Stays - York Street Apartments)\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, York Street Apartments és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Toronto (ON). Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, York Street Apartments és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix habitació familiar, ascensor. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. York Street Apartments és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Toronto (ON).\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Toronto Apartment York és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Toronto (ON). Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Toronto Apartment York, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, insonorització, ventilador per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses centre esportiu, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Toronto (ON), faci de Toronto Apartment York la vostra llar.\n2bd/2bth Luxury & Beautiful Condo\nTO Stays - ICE at York and Lakeshore\nToronto Escape - CN Tower - 14 York St. - Financial District\nDuke Furnished Suites- Union Station Air Canada Centre\nDelta Toronto (Delta Hotels Toronto)\nEl Delta Toronto està situat al centre de Toronto, entre la torre CN i l'Air Canada Centre. L'establiment ofereix una piscina coberta, una banyera d'hidromassatge, una estudi de ioga i WiFi gratuïta.\nLes habitacions inclouen TV amb canals per cable o de pagament, articles de tocador gratuïts, assecador i cafetera. Algunes habitacions disposen de dutxa arran de terra amb tancament de vidre.\nA l'establiment hi ha el restaurant SOCO Kitchen i el Char No. 5, l'exclusiva whiskeria canadenca de l'hotel. Hi ha servei d'habitacions.\nEl Delta Toronto ofereix un gimnàs, instal·lacions per a reunions, guardaequipatges i servei de rentatge en sec.\nDes de l'hotel podreu accedir fàcilment al PATH, la zona de vianants subterrània de Toronto. A menys de 10 minuts a peu hi ha el Ripley's Aquarium, l'estació de Toronto Union, el Rogers Centre i el Hockey Hall of Fame.\nIntercontinental Toronto Centre Hotel (InterContinental Toronto Centre)\nAquest hotel està situat a 110 m del centre de convencions Metro Toronto, a poca distància a peu de la torre CN i a menys de 650 m del Harbourfront Centre. L'establiment es troba al centre de Toronto, Ontario, i ofereix serveis de spa, una piscina coberta i un restaurant.\nA més, l'InterContinental Toronto Centre té gimnàs 24 hores, centre de negocis amb personal i un spa complet, amb servei de massatges.\nEl restaurant Azure del Toronto Centre InterContinental serveix productes locals i menús de temporada per esmorzar, dinar i sopar. L'hotel també disposa de servei d'habitacions 24 hores.\nL'establiment es troba a 1,6 km de l'animat Toronto Eaton Centre, on hi ha moltes botigues.\nAquest hotel del centre de Toronto ofereix allotjament confortable en una ubicació excel·lent. És a poca distància a peu de la majoria de llocs d'interès de la ciutat, com ara el Hockey Hall of Fame.\nL'Hotel Victoria és a poca distància a peu de la majoria de llocs d'interès, com ara el Rogers Center i el mercat de St. Lawrence. La torre CN, els centres comercials subterranis i el transport públic també són molt a prop.\nEl Victoria Hotel ofereix habitacions per a no fumadors, equipades amb cafetera i accés a internet d'alta velocitat. L'hotel també disposa d'un restaurant obert per esmorzar i dinar.\nEntertainment District Apartment\nToronto Escape - CN Tower - 12 York St. - Financial District\nDissenyat tant per oci com per negoci, Toronto Escape - CN Tower - 12 York St. - Financia està situat idealment a The Harbourfront; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Toronto Escape - CN Tower - 12 York St. - Financia, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix habitació familiar. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Toronto Escape - CN Tower - 12 York St. - Financia és una elecció inteligents per a viatgers a Toronto (ON), i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nLavish Suites - One Bedroom Condo - CN TOWER\nEls millors hotels prop de Estació de Tren Union\n2bd/2bth Luxury & Beautiful CondoAtlantis Suites - Toronto Furnished Apartment on York StreetAtlas Suites Furnished Apartment - Yonge Street, Downtown TorontoDelta TorontoDuke Furnished Suites- Union Station Air Canada Centre\nEntertainment District ApartmentHotel VictoriaIntercontinental Toronto Centre HotelJP Stays - Prime Location York St & LakeshoreLavish Suites - One Bedroom Condo - CN TOWER\nLe Germain Hotel Maple Leaf SquareMary-am Suites - Maple Leaf SquareThe Fairmont Royal YorkThe Strathcona HotelTO Stays - ICE at York and Lakeshore\nToronto Apartment YorkToronto Escape - CN Tower - 12 York St. - Financial DistrictToronto Escape - CN Tower - 14 York St. - Financial DistrictTrinity Suites - Luxury Condo on York StreetYork Street Apartments\nEls millors llocs d'interès a Toronto (ON)\nCentre Mississauga Living ArtsMarkham Road


Udols de Foc, nominació al Premi Ciutat de Calella 2019 per a una entitat jove, atrevida i innovadora | Ràdio Calella Televisió\nLes trajectòries de les entitats candidates a rebre el Premi Ciutat de Calella 2019 són ben diverses. Als extrems, l’Escola Pia, que suma 200 anys de presència a la ciutat; i els Udols de Foc, que tot just han bufat set espelmes. Des que es va crear l’any 2012, la colla de diables de Calella s’ha convertit en imprescindible en el calendari lúdic i festiu, amb activitats àmpliament seguides com el correfoc de Festa Major o la castanyada.\nPilar Riera, dels Udols de Foc, ha qualificat d’intensa la curta vida de l’entitat, i molt positiva per la gran acceptació que han tingut per part dels calellencs i calellenques.\nHan sigut 7 anys intensos. Som una entitat amb trajectòria curta però intensa, joves, atrevits i innovadors. Hem intentat incloure nous actes a la programació de Festa Major, com el correfoc, i també recuperar festes que s’havien perdut com l’enterrament de la sardina o la castanyada. Som joves i innovadors.\nEls Udols de Foc reben la nominació al Premi Ciutat de Calella com un gran privilegi. Riera ha recordat que el seu objectiu fundacional és promoure les festes populars i tota la cultura tradicional que implica cremar pólvora. Això ho han aconseguit de la mà i fent xarxa amb la resta d’entitats de la ciutat.\nLa cultura tradicional no es perd mai però sí que intentem treballar amb altres entitats. Alguns esdeveniments que hem fet o ens han convicat és per donar suport a activitats que organitzen d’altres (…) La cultura no té barreres, és del poble, som tots, i la feina en conjunt li dona un valor afegit.\nRiera ha aprofitat per recordar el suport que reben per part de l’administració per dur a terme la seva activitat. De la colla en formen part 45 persones, que s’encarreguen de cremar, tocar el timbal o portar les feres. L’any passat van ampliar la família amb la Lea, la seva nova fera.\nLes votacions al Premi Ciutat de Calella es podran fer fins l’11 d’abril. Avui dimarts 9 d’abril, l’urna mòbil estarà instal·lada al carrer Matas i Rodés.\nSegüent Ciutadans es presentarà a les municipals de Calella\nAnterior Les obres a la Sala Mozart començaran aquest dimecres


Txus Montejano: "És difícil que la gent vingui a la Granadella, però vénen, tornen a OleaTerra"\nActualitzada 11/06/2018 a les 16:14\nLa Txus Montejano és la codirectora del festival OleaTerra, impulsat per l’artista Maite Ojer de la mà del Centre de la Cultura de l’Oli de Catalunya i l’ajuntament de la Granadella i que el proper 4 d’agost celebra el seu espectacle final en aquest poble de les Garrigues, on durant tot l’estiu es faran tallers artístics per conservar la memòria històrica, tradició oral i cultural d’aquest poble de les Garrigues.\n© Txus Montejano: “És difícil que la gent vingui a la Granadella, però vénen, tornen a OleaTerra”\nQuè és OleaTerra?\nÉs una proposta artística que posa en valor el patrimoni de les Garrigues, i en concret de la Granadella. OleaTerra és una proposta del Centre de la Cultura de l’Oli de Catalunya i l’ajuntament de la Granadella dirigida per Maite Ojer, la directora del projecte, que enguany celebra la tercera edició. Durant uns mesos, diferents artistes ofereixen tallers amb un objectiu comú per als habitants de la Granadella. El resultat s’integra a les actuacions musicals, pictòriques, de dansa, etc., que es representen en diferents espais del poble i que conformen el cartell d’OleaTerra.\nQuin és l’objectiu comú d’aquesta tercera edició?\nL’objectiu és comunicar amor a través del treball de la conservació de la memòria històrica i cultural del poble de la Granadella. En aquesta edició, els tallers es faran durant l’estiu i no arribarem a fer la integració amb les tres actuacions previstes al cartell, però el camí cultural, artístic i l’experiència personal dels participants en els tallers és el mateix.\nQuins tallers hi ha?\nLes disciplines a través de les quals es comunicarà amor i tradició oral de la Granadella són dansa, de la mà de Dancescape; videoart, amb la videògrafa Alba Pifarré, i pintura creativa i mural amb la Maite i jo, respectivament. Són tallers gratuïts per experimentar i créixer que no deixaria escapar si jo visqués a la Granadella.\nEl fet de fer-se en un poble de les Garrigues que no ve de pas, precisament, perjudica o beneficia OleaTerra?\nEl que et puc dir és que costa que la gent es desplaci fins a la Granadella per gaudir dels espectacles d’OleaTerra, que en un principi se celebraven en espais de pedra seca i que ara hem ampliat a espais emblemàtics i amb història, però els que han vingut un cop repeteixen. Per al poble és un benefici en tots els sentits, a nivell cultural, històric i social. És d’admirar que, en aquest cas, una administració pública aposti per la cultura sense esperar res a canvi. És un exemple.\nQuins espectacles es podran veure a OleaTerra aquest any?\nEl proper 16 de juny serà el primer. La cantant d’òpera María Hinojosa i el guitarrista Eduard Iniesta faran un concert amb videoprojeccions a la Balma del Triquell, un espai amb molta història de la Granadella, una cova a la roca particular. El 14 de juliol, es podrà escoltar jazz, de la mà de The Jazz Gangs, en un camp obert d’oliveres, i l’últim dia, el 4 d’agost, la companyia de dansa Dancescape actuarà als antics dipòsits d’aigua.\nPresenten art allà on ningú pensaria trobar-lo.\nVa ser una de les fites de la Maite al principi i s’ha mantingut en la resta d’edicions del festival OleaTerra. Pensem que l’art pot ser omnipresent i ens agrada la idea de trencar límits, prejudicis, entre tots. Per això també és important la participació de la gent de la Granadella en els tallers gratuïts que es vinculen al festival.\nVostè s’encarrega del taller de pintura mural. Què planteja als participants?\nImmortalitzar el que s’acordi en grup en una paret del poble. Cal treballar-ho en equip, sempre amb un motiu artístic lligat a l’objectiu de comunicar amor i conservar la història, cultura i tradició oral de la Granadella.


CURS: L'esport com a eina de prevenció de l'assetjament entre joves. Formació en prevenció de l'assetjament en l'esport - AJORNAT-Formació\nCURS: L'esport com a eina de prevenció de l'assetjament entre joves. Formació en prevenció de l'assetjament en l'esport - AJORNAT\nEncara no tenim nova data per dur a terme aquesta formació. Si hi esteu inscrits, contactarem amb vosaltres tan aviat com ens sigui possible.\nDates: Dissabte, 21 de març, de 10 a 13h.\nLloc: Escola Casas. Carrer de Sant Joan de Malta, 44, Barcelona.\nEl bullying no és un joc de nens, és una forma de violència i una vulneració dels drets dels nens que té greus conseqüències sobre la seva vida. L'assetjament es produeix en aquells espais en què els nens es relacionen i, per tant, es produeix també de forma freqüent en l'entorn esportiu.\nNo obstant això, per prevenir el bullying cal una resposta multidisciplinària en què es compti amb la col·laboració del conjunt de la societat i, especialment, de tots els agents educatius i en la qual l'esport sigui una eina de prevenció de l'assetjament entre iguals.\nLa Fundació Barça ofereix als entrenadors esportius recursos per a la prevenció i la detecció del bullying.\nUtilitzar l'esport com a eina de prevenció de l'assetjament.\nFacilitar la detecció de l'assetjament entre iguals en l'àmbit esportiu.\nOferir eines als entrenadors/educadors esportius per tal de prevenir el bullying, basades en l'educació en valors, de les emocions i en les competències socials:\nGenerar experiències vivencials que assegurin la identificació i expressió de les emocions.\nCrear espais de relació i interacció que promoguin l'adquisició de competències i habilitats prosocials.\nPromoure la reflexió sobre els valors associats que fomentin la coresponsabilitat i actuació grupal cap al bullying.\nCompartir estratègies educatives que ajudin a reconduir conductes conflictives o agressives.\nEstablir criteris i protocols d'actuació en cas d'assetjament.\nA càrrec de: Fundació Barça.\nSi ets alumne d'Educació Social d'alguna d'aquestes universitats o membre d'una d'aquestes entitats o d'algun altre col·legi professional que pertanyi a l'Associació Intercol·legial Catalana, gaudiràs del preu per a persones col·legiades del CEESC.\nInici de l'activitat 21-03-2020 10:00\nFinalització de l'activitat 21-03-2020 13:00\nNo col·legiats/ades: 0 €


El Govern identifica Julià Fullana, un dels cossos trobats al Pou de s'Àguila de Llucmajor\nDarrera actualització: 05 juny 2019\nEl passat mes de febrer es varen trobar tres cossos a 47 metres de profunditat del pou de s'Àguila, situat a la finca particular del Porxat a la Marina de Llucmajor. Tots tres presentaren fractures de trauma peri mortem, possiblement a causa de la caiguda dins el pou.\nLa Conselleria de Cultura, Participació i Esports del Govern de les Illes Balears va encarregar aquesta exhumació i la resta de les incloses en el Pla d'Actuació 2018 a l'equip tècnic d'Aranzadi que va treballar en la recerca dels cossos dels represaliats que podrien trobar-se a dins el pou i a la seva posterior identificació.\nAvui s’ha conegut que un dels cossos trobats correspon a Julià Fullana Mas, qui l'agost de 1936 va ser detingut, torturat i llançat viu, segons els testimonis, al pou de s'Àguila per falangistes. Julià Fullana era fill de Joan Fullana, un dels fundadors del partit socialista de Llucmajor i tenia entre 26 i 30 anys quan l'assassinaren. Treballava a la pedrera de Son Fullana.\nLa Conselleria de Cultura, Participació i Esports del Govern de les Illes Balears ha treballat aquesta legislatura per la recuperació de la memòria històrica de les Illes Balears, en col·laboració amb l’associació memorialista Memòria de Mallorca. La tasca desenvolupada per l’associació durant molts d’anys ha facilitat la identificació dels cossos trobats. L’equip tècnic d’Aranzadi ha estat l’encarregat de portar a terme les tasques d’exhumació i la posterior identificació dels cossos trobats.\nCal recordar que tots aquells familiars de represaliats pel franquisme poden realitzar les proves d’ADN a l’edifici de la Conselleria de Cultura, al Velòdrom Illes Balears (C/Uruguai, s/n, Palma).


Exposició d'Agustí Centelles a la Fundació Caixa Manresa, del 26 d'agost al 24 d'octubre\nCoincidint amb la Festa Major de Manresa, el dijous 26 d'agost, a les 8 del vespre, la Fundació Caixa Manresa inaugura l'exposició "Agustí Centelles (1909-1985), fotoperiodista".\nEls records d'un soldat manresà que el 19 de juliol del 36 va participar enganyat en el cop d'estat contra la República\nEl manresà Sadurní Arroyo (1917) estava fent el servei militar a la caserna de la guarnició militar Alcántara 14, de Barcelona. El 19 de juliol del 1936 el seu tinent coronel (en funcions) va aplegar tots els soldats i els va fer una arenga perquè sortissin a defensar la República. En realitat, les seves intencions eren molt diferents: ocupar Ràdio Barcelona i participar en el cop d'estat del general Franco contra la República. Les tropes van ser rebudes a trets pels milicians a la plaça d'Urquinaona i no van poder acomplir els seus objectius. Els soldats van ser detinguts i van estar dos dies tancats en un cinema. Després els van dur cap al Front d'Aragó.\nUna història personal: la mort d'un manresà de 18 anys a les acaballes de la Guerra\nMemoria.cat explica una història personal, la d'un manresà que va morir als 18 anys, a finals de la Guerra Civil. *Enric Bosch* va marxar de casa i al cap de tres setmanes ja era mort. Les vicissituds patides els darrers dies de la seva vida són moltes i encara hi ha incògnites a aclarir. Oficialment va ser enterrat al Valle de los Caídos. En realitat, però, les seves restes reposen al Cementiri de Manresa.\nVa ser una mort injusta, com la de milers i milers de joves d'arreu de l'Estat, que es van veure obligats a participar en una guerra que ells no havien provocat.\nPodeu seguir la història personal de l'Enric Bosch en aquest enllaç:\n15 anys de la massacre de Srebrenica\nAquests dies es compleixen 15 anys de la massacre de Srebrenica.\nUn dels nostres webs, "Srebrenica, la vergonya d'Europa", recorda –amb notícies, informes, testimonis, imatges i vídeos- aquella terrible matança de gent innocent davant la passivitat del món occidental:\nAhir el diari electrònic Vilaweb es feia ressò del nostre web:\nTambé fa pocs dies en parlava el web enfocant.net\nÀngela Oliva Claret (1922) va trobar-se amb una víctima del segon bombardeig franquista a Manresa, Lluís Arquerons, conegut per "el Berruga" minuts abans que aquest fos mort per una bomba de l'aviació. Tots dos treballaven a la fàbrica Ramon Bach, dels Comtals.


La Magrana Vallesana: de març 2013\nLa Magrana Vallesana va per bon camí\nL’interés i la curiositat de conèixer noves experiències continua a la Magrana.\nEl darrer cap de setmana, hem estat a Pamplona visitant Landare, la primera associació de consum ecològic format botiga de l’Estat, i a Bigüézal, un petit poble navarrès on posen en pràctica projectes d’arquitectura bioclimàtica i energies renovables.\nAnem a pams. Perquè us situeu, Landare és una associació que ja té 20 anys, 2.050 socis i 13 persones que hi treballen!!! Tenen una botiga i un funcionament una mica similar al nostre: prioritzen els productes de proximitat, donen importància a pagar un preu just als productors, promouen la implicació de les famílies associades en aquest projecte compartit.\nLa Goiatz i la Susana –una mica equivalents de l’Arnau i l’Hilari- ens han explicat un munt de detalls quotidians que, d’una banda, ens han fet veure que anem per bon camí i, de l’altra, ens han donat idees per millorar el nostre funcionament.\nI l’altra part estupenda del viatge ha estat allotjar-nos a casa de l’Iñaki i la Carmen. Imagineu-vos l’escena: divendres a la nit, després de sis hores de cotxe i dues de foscor i diluvi universal, tot d’una arribem a la borda (estable per ramats) que han rehabilitat a Bigüézal amb llum, escalfor, una taula parada amb un menjar boníssim i la Fati, la seva filla, acariciant el seu gat i com sortida d’un conte de fades.\nL’Iñaki és arquitecte i la Carmen artesana (i una gran cuinera), junts ja fa uns anys que experimenten amb la bioconstrucció i recuperen tècniques tradicionals. En aquest espai de Bigüézal, han recuperat la borda i han construït quatre cabanes de palla. En Carles Serra, company de la Magrana, va participar d’aquests treballs fa uns quants anys i és gràcies a ell que hem anat a parar a aquest lloc on ens han acollit i alimentat tan i tan bé!\nSi voleu saber-ne més sobre aquesta experiència, estigueu atents als propers programes de L’aperitiu ecològic, cada dimarts a les 12.10h a Ràdio Granollers.\nJa fa dies que estols de grues travessen el cel de Bigüezal... és l’anunci de la primavera que s’acosta.\nMés informació: http://www.landare.org/\nPublicat per La Magrana Vallesana a 22:00 Cap comentari:


Blaumut. Últim concert a Lleida de la gira "Equilibri" - Teatre de la Llotja de Lleida\nBlaumut. Últim concert a Lleida de la gira "Equilibri""Equilibri"\n21 setembre - 21:30h\nBlaumut posa punt i final al viatge que van iniciar el 4 de març de l'any passat amb la publicació del seu tercer disc "Equilibri" amb aquest últim concert de gira a terres lleidatanes. Per primer cop actuant al teatre de la Llotja, el grup vol lluir-se amb un repertori on repassaran la seva trajectòria i s'acomiadaran abans d'emprendre un descans per tal d'agafar aire i nova inspiració per al proper disc. Serà un concert muy especial, on la proximitat, la sensibilitat i l'emoció de les cançons et faran vibrar com mai.\nPreus: 15€ fins a l'11 de setembre / 18€ del 12 al 20 setembre / 21€ mateix dia\n*Fins al 19 d'agost només poden adquirir entrades els socis ekke online amb un codi o bé a l'oficina de Turisme (c/Major 31). A partir del 20 d'agost públic general.\nPreu Amic/reduït/socis ekke 15 €


TEATRE CATALÀ: RETORN ALS TEMES POLÍTICS?\nSi deixem de costat aquest fet, si es vol circumstancial, i ens centrem en l'escriptura dramàtica, podem també constatar l'excel.lent vitalitat que gaudeix el teatre català en les tres darreres dècades. L'aparició d'una nova generació de dramaturgs, a partir de mitjans dels vuitanta, ha servit no només per a assegurar la continuïtat d'aquest teatre, sinó també per dinamitzar el treball dels autors que pertanyen a la generació anterior, empenyent-los a incorporar a la seva obra tècniques d'escriptura més avançades. D'altra banda, la configuració de l'estat espanyol com a estat de les autonomies, i la creixent inversió pública en teatre; la creació del Teatre Nacional de Catalunya i d'altres centres de producció institucionals; l'augment i la diversificació i especialització de les sales i el creixement i la diversificació del públic, han permès gaudir a aquest teatre, fet en català, d'un pes específic notable i d'una presència destacada, presència que no es circumscriu únicament a la seva àrea lingüística, sino que, a través de traduccions, arriba igualment als escenaris de la resta de l'estat espanyol, i d'altres països: els casos de Josep M. Benet i Jornet i Sergi Belbel resulten, en aquest sentit, paradigmàtics.\nA ningú no se li amaga, tanmateix, que el català, malgrat la vitalitat que pugui demostrar, és no sols una llengua minoritària -parlada, tot considerant el conjunt de territoris que, amb diferents variants dialectals, o amb distintes denominacions, la té com a pròpia, per uns deu milions, si fa no fa, de persones-, sinó, a més a més, una llengua que ha de coexistir, en el seu propi territori, amb una altra, d'un pes demogràfic i una presència cultural aclaparant, el castellà o espanyol, que tots els catalans, en major o menor mesura, coneixen, i en la qual s'expressen preferentment -tot i que no de manera exclusiva, tot s'ha de dir- els mitjans de comunicació.\nAixò vol dir que el dramaturg català, en algun moment de la seva existència, ha de plantejar-se -de manera conscient o inconscient- la tria lingüística. Hi ha escriptors per als quals la seva llengua materna ha estat el català, però que van realitzar els seus estudis (els qui tenen més de quaranta anys, posem per cas) en castellà; d'altres, més joves, que jan pogut ja estudiar en la seva pròpia llengua; d'altres més -fills d'emigrants, que parlaven espanyol- que van ser escolaritzats en català. I, pel que respecta a la seva obra literària, hi ha escriptors catalans que escriuen en castellà; d'altres que ho fan, de manera exclusiva, en català; un tercer grup, que fan servir una llengua o altra, segons les circumstàncies. Malgrat tot això, almenys pel que respecta al teatre -potser en el camp de la novel.la, per exemple, les coses no resultarien tan evidents- la major part del teatre que s'escriu a Catalunya, amb alguna notable excepció, com és el cas de José Sanchis Sinisterra, s'escriu en català, i en català s'estrena i representa, i del català passa després al castellà i altres llengües.\nInsisteixo: l'opció lingüística existeix, i s'exerceix, en un sentit o un altre, de diferents maneres, o per motius distints. Per a alguns, per a molts d'aquests autors, les raons per optar pel català no cal ni tan sols considerar-les: és la seva llengua, la que sempre han parlat, la que millor coneixen i dominen. El seu imaginari, els seus referents socials i culturals, es troben immersos en aquesta llegua, es nodreixen d'ella.\nAltres, d'entre els més grans per raons d'edat, sí que han hagut, tanmateix, de plantejar-se aquesta opció: aquells que van ser educats en castellà i aquesta llengua va ser la que escoltaren parlar en família. Aquests autors, en un moment determinat de la seva trajectòria, van triar el català com a vehicle de creació artística. I ho van fere per diferents motius, d'entre els quals no s'han de descartar -ja que van ser molt importants fins una data relativament pròxima- els extra-literaris: com un acte d'afirmació política, de defensa d'una cultura i una llengua, primer reprimida, més tard tolerada, però menyspreada sempre per la dictadura, que hauria desitjat que mai no ultrapassés els límits d'un folklorisme inofensiu, que assegurés el seu control. Aquesta literatura dramàtica, la que va ser escrita en la darrera fase del franquisme, lligada estretament al fenòmen que es coneix sota el nom de "teatre independent", va ser (no en cabia esperar una altra cosa, en aquells moments difícils) una literatura dramàtica combativa, de recuperació dels signes d'identitat comunitaris, de reflexió sobre la pròpia història.\nTanmateix, l'adveniment de la democràcia, la recuperació de l'autogovern, la cooficialitat lingüística, la política de promoció cultural i la creació de centres de producció i exhibició institucionals, van marcar un punt d'inflexió en aquesta línia, inflexió que es va veure accentuada, com ja hem dit, per l'aparició d'una nova generació d'autors dramàtics -la generació dels vuitanta- que desenvolupaven una escriptura molt més oberta, lliure ja dels condicionants "polítics", que tant van limitar -pel que tenien de mediatitzadors i monotemàtics- el treball de l'anterior. Una generació educada ja en català, i per a la qual escriure en la seva llengua per a l'escena no implicava cap actitud defensiva, sinó únicament una simple afirmació de normalitat.\nAquesta generació que, com déiem abans, es dóna a conéixer a començaments dels vuitanta, i que té a Sergi Belbel com el seu autor més representatiu, és una generació ja plenament integrada dins les noves tendències de l'escriptura dramàtica europea contemporània, i ha exercit també una considerable influència sobre la generació anterior, la de Josep M. Benet i Jornet, que és també la meva, la qual cosa ha permès un diàleg força creatiu entre totes dues.\nEn altres paraules, l'actual és un moment de gran vitalitat, de plena consolidació.\nTanmateix, aquest "nou teatre" té també les seves mancançes: es tracta d'un teatre que ha posat l'accent sobre el mateix fet de l'escriptura dramàtica, els seus límits i les seves possibilitats. Però és un teatre que, quinze, vint anys després dels seus inicis, comença a donar ja els primers signes d'un cert esgotament. Teatre a-històric, per definició, amb personatges en estat permanent de trànsit per un no-espai i un no-temps, centrats en problemes de comunicació, de manca de sentit en les seves existències, celebrants de l'efímer, escèptics, descreguts, sense background ni projectes de futur, tant individuals com socials, manifesten, cada cop més, la seva desconnexió amb l'entorn social i cultural en el que actuen. D'altra banda, molts d'aquests experiments han anat evolucionant, a poc a poc, cap a terrenys més digestius, en recerca d'un cert registre de "comèdia" per a públics minoritaris i una mica exquisits. I la realitat és que, ultra la consideració que gaudeixen per a un sector de la crítica i dels estudiosos del teatre, les seves obres, amb poques excepcions, no acaben de connectar plenament amb un públic més ampli.\nLa veritat és que no vivim a Catalunya, com també passa en molts altres indrets del món occidental, un bon moment per a un teatre més d'idees, més de personatges, un teatre que sigui capaç d'involucrar-se més pregonament amb els conflictes que caracteritzen el temps present, i els reptes amb què s'enfronta l'home contemporani; un teatre que assumeixi tot el bagatge cultural que representa la història de la nostra societat, i la pròpia història del teatre.\nD'aquí que hom pugui parlar d'un cert contrasentit: el teatre català gaudeix d'una gran vitalitat; Barcelona és, sens dubte, la capital teatral d'Espanya; els èxits es succeeixen, el percentatge d'ocupació de les sales és molt alt. Però, què és el que es programa? A les grans sales privades, musicals, comèdies, espectacles de consum. Als teatres institucionals, coproduccions internacionals, i grans muntatges de prestigi, amb presència, això sí, de la dramatúrgia catalana contemporània. Però amb un cert esperit de satisfer tothom. Com si els autors estiguessin escalafonats: ara toca estrenar aquest, la temporada que ve aquest altre, etc. Només les sales alternatives fan propostes de risc, però el teatre que s'acostuma a presentar-hi incideix majoritàriament, com, d'altra banda, és la seva obligació, en aspectes d'investigació sobre el llenguatge teatral i fronterers. Resulta curiós, en qualsevol cas, la manca de referents històrics que caracteritza una part important de tot aquest teatre. D'alguna forma passa el mateix que denunciava Xavier Bru de Sala en parlar de la novel.la: és més fàcil trobar referències a Catalunya, a la seva realitat o a la seva història, en els autors catalans que escriuen en castellà (Juan Marsé, Eduardo Mendoza, Manuel Vázquez Montalbán) que en aquells que ho fan en la llengua pròpia, si n'exceptuem Baltasar Porcel, i pocs més.\nEn teatre, com deia, passa una cosa si fa no fa semblant. La reflexió històrica, la radicació espacial i temporal de les històries en un context identificable, es pot trobar en molt pocs autors, i aquests pertanyen generalment a la generació més gran. I no compten, si exceptuem el cas de Benet, amb el favor del públic (un cas paradigmàtic seria el de Jordi Teixidor).\nTampoc el teatre català de les dues darreres dècades no ha deixat al seu darrere textos capaços d'ultrapassar la barrera del temps, més enllà d'un èxit, més o menys gran al seu moment, però clarament conjuntural. I això es deu, en gran mesura, crec, a la renúncia que ha fet aquest darrer teatre del personatge i els grans conflictes, així com a desenvolupar aquests conflictes en un marc històric concret.\nÉs per això que el títol d'aquesta xerrada pot resultar enganyós. Viu el teatre català un retorn als temes polítics? La contestació hauria de ser: no. Però hauria de ser una contestació matisada. Encara no. Alguns autors -mai no em cansaré de citar el nom de Josep M. Benet i Jornet- no l'han abandonat mai, tot i que se n'hagin servit de diferents maneres i amb diferents intensitats al llarg de la seva trajectòria. Però no és menys cert que aquesta situació que vivim, tan conformista, amb unes avantguardes formals ja consolidades i en procés d'estancament i reiteració, és també, d'alguna manera, reflexe d'una societat, l'espanyola i la catalana, cada cop més conformista i menys reivindicativa. Vol dir això que vivim "ja" en el millor dels móns possibles? De cap de les maneres: les injustícies continuen, només que ara prenen aspectes diferents. Però no es fa res (o es fa molt poc) per denunciar-les, no sembla "de bon to" parlar d'aquestes coses; la crítica s'exerceix sobre les formes, sobre els continents, mai no sobre els continguts. És lògic que, des de posicions políticament conservadores, no es faci res per esperonar la crítica, però sorprenentment tampoc no es fa res des de l'esquerra: el bipartidisme, acabarem pensant, porta innexorablement a la uniformització i a la immobilitat.\nNo estem, doncs, en uns temps que afavoreixin qualsevol mena de reflexió des dels escenaris. El teatre ja no és un element pertorbador, un element d'agitació, de presa de consciència, com ho va ser en les dècades finals del franquisme. Està abaixant la guàrdia. I em preocupa. Perquè, malgrat que alguns pensen que vivim en una època feliç i lluminosa, em temo que els temps ombrívols de què ens parlava Bertolt Brecht encara han de tornar. I ens agafaran a tots, els que fem teatre i els que el veiem, tranquil.lament, i feliçment, desprevinguts.\nFeta tota aquesta àmplia introducció, caldria que ens preguntéssim ara de quina manera es relaciona el títol d'aquesta xerrada amb el meu teatre. O, millor dit, per què s'ha triat aquest títol per parlar del meu teatre. Hi ha un fet circumstancial, però prou definitori: la publicació de la meva darrera obra dramàtica, Silenci de negra, que té una temàtica clarament política, i està, a més a més, dissenyada com la primera d'una trilogia que es mourà en aquesta mateixa direcció.\nAixò podria fer pensar que alguna cosa ha canviat en el meu teatre, i que ara ha girat cap a una temàtica política, perquè, abans, aquesta tèmàtica, hi era absent. La qual cosa no és certa. Aquesta preocupació per l'home i la seva circumstància històrica està, ha estat sempre present al meu teatre. Tot i que no és pas l'única cosa que em preocupa, ni tampoc l'única línia d'escriptura que he seguit. Però, per explicar-ho millor, caldrà primer fer una petita contextualització, que considero molt important. Es tracta d'una circumstància de tipus geogràfic que, d'una manera o d'altra, crec que ha marcat la meva obra: el fet de ser un autor "perifèric", en el sentit de viure i escriure a un punt relativament allunyat del centre del meu marc lingüístic.\nVal a dir, per als que no tinguin una idea suficientment clara de la realitat lingüística catalana, que aquesta llengua es parla no momés a Catalunya, sinó també a les Illes Balears, i una part important del País Valencià. A més, és clar, de la Catalunya francesa, Andorra, i la vila de l'Alguer, a la Sardenya. D'aquest conjunt de deu milions de catalanoparlants, sis resideixen a Catalunya, i els quatre restants a tots els altres territoris. De fet, València seria la segona ciutat, pel que fa al nombre d'habitants, d'aquest conjunt lingüístic. Però la realitat és que l'evolució del procés de recuperació de la llengua que, des del primer terç del segle XIX ençà, s'ha viscut al País Valencià ha estat prou diferent del de Catalunya, a conseqüència d'una estructura social també diferent (industrial a Catalunya, més agrària i comercial a València). Això ha fet que, al País Valencià, la reivindicació lingüística hagi ocupat un paper més secundari i, a més a més, que hi hagin hagut moviments secessionistes en contra de la unitat de la llengua -en els que, òbviament, no han participat els intel.lectuals- però que han estat ben aprofitats per les opcions polítiques més conservadores.\nEn altres paraules, escriure en català al País Valencià planteja més dificultats que no pas fer-ho des de Catalunya: el mercat és més petit, l'ús social de la llengua no ha acabat de recuperar-se plenament, la comunicació amb les terres del nord (és a dir, amb Catalunya) no sempre és tan fluïda com caldria... És a dir: per a un valencià que no es traslladi a viure a Catalunya, i s'incorpori directament, físicament, al món cultural català, les coses són sempre més difícil que per a un català de Catalunya. Sense que sigui un exemple exacte, però servirà per fer-nos una idea: un valencià és una mica com un escriptor de llengua francesa que visqués a Bèlgica; a una Bèlgica, a més a més, on el flamenc fos la llengua dominant, en relació amb el que es fa i passa a París.\nAquest fet de ser valencià marca també, en un altre sentit: hi ha un compromís concret amb el procés de recuperació dels signes d'identitat del propi país, de les seves arrels culturals i lingüístiques; una actitud, si es vol dir així, militant, que ens empeny a fer, en determinats moments, un cert teatre de compromís, d'investigació històrica, que no sempre és plenament extrapolable (ni comprensible) en la resta del domini lingüístic. Em permet un altre exemple: a fer una mena de teatre "quebecois", en relació amb el teatre francès.\nI fets aquests aclariments, caldria ara assenyalar una altra circumstància poc usual, que caracteritza el meu teatre: una part de la meva producció ha estat escrita en solitari; una altra, en col.laboració amb el meu germà Josep Lluís. I tot i que hi ha una pregona unitat de continguts, de "sentit", n'hi ha també notables diferències formals. En general, amb el meu germà, he conreat un teatre de tipus històric, d'anàlisi social i política de diferents moments de la nostra història contemporània. Mentre que, al meu teatre escrit individualment, m'ha interessat més investigar sobre el personatge dramàtic i sobre el llenguatge del teatre.\nInsisteixo -no ho dic jo, ho diuen els estudiosos que han analitzat el meu teatre-: malgrat aquesta autoria individual o compartida, es tracta d'una obra fortament interelacionada i -això diuen- molt cohesionada.\nI com ara és millor que parlin els altres, em permetreu citar unes paraules d'un dels treballs més recents sobre la meva obra:\nEn general, podem parlar d'un i únic tema al teatre de Rodolf Sirera. Aquest no és altre que la relació que s'estableix entre l'intel.lectual i la seva societat, la reflexió de l'individu creador sobre la funció social que tenen els seus productes, tan mediatitzables i utilitzables. Un tema que es concretarà en motius com el del càstig per a aquell que tracta de defugir el seu destí o les regles del joc; o com el de la defensa de l'opció personal enfront dels condicionaments externs, o les grans idees. L'autor, a més, concep el teatre com un mitjà per a conéixer el món i a si mateix i relacionar-s'hi tot coneixent-lo (i) coneixent-se. (...) En la seva escriptura més personal, es ressalta la condició del jo, amb el seu món circumstancial. En aquesta vessant, l'autor reflexiona ja sigui com a ésser humà o en qualitat d'escriptor. Aquesta línia, escrita en solitari, produirà obres formalment més lliures. Mentre que en les fetes juntament amb el seu germà Josep Lluís, predomina la vessant social: les obres s'ajusten més a les convencions dramàtiques, però no per això són menys provocadores. (Rafael Pérez González:Guia per recórrer Rodolf Sirera. Monografies de Teatre, nº 36. Barcelona, Institut del Teatre, 1998)\nAquest treball fet en col.laboració amb el meu germà Josep Lluís es concreta, a més d'altres textos més de circumstàncies, entre ells una òpera (un llibret d'òpera, vull dir), en tres trilogies de tipus històric, les dues primeres escrites, i la tercera en procés d'escriptura.\nLa primera d'elles, La desviació de la paràbola, escrita a mitjans dels anys 70, està situada al País Valencià, entre 1868 i 1902. És a dir, des de la Revolució que va acabar amb l'enderrocament dels Borbons i la proclamació de la Primera República, fins a la reinstauració de la Monarquia i la majoria d'edat d'Alfons XIII. D'alguna manera, des d'una anàlisi pròxima als postulats marxistes, el que preteníem era establir una paràbola (d'aquí el títol del conjunt; però també paràbola és una corba que cada cop s'allunya més del seu centre) que expliqui la situació present del País Valencià -cultural, lingüística, social, etc.- com a conseqüència d'aquesta fallida històrica, i això fet amb la clara intenció de sensibilitzar activament el públic. Obres de joventut, les influències, aparentment contradictòries, tot i que no tant com ho semblen, d'Ibsen, Brecht, l'Adamov del Paolo Paoli, s'hi poden descobrir amb una certa facilitat.\nLa segona d'aquestes trilogies la vam escriure entre 1986 i 1993. És, òbviament, molt més complexa i agosarada que l'anterior. Sobretot perquè, entre una i altra, el meu teatre, escrit en solitari, havia sofert un procés de maduració, i s'havia obert molt més a la investigació formal: s'hi incorporen tècniques noves -elements de caire narratiu i cinematogràfic-; s'hi abandonen determinats clixés naturalistes, etc., i s'aprofondeix en la investigació sobre l'espai i el temps. introduint diferents nivells ficcionals interelacionats, entre ells i amb el mateix procés d'escriptura, com a tal escriptura.\nAquesta evolució s'entèn millor si fem referència a dues obres anteriors, escrites en solitari, i totes dues "comèdies". La primera d'elles, La primera de la classe, l'edició de la traducció francesa de la qual acaba de presentar-se avui; la segona, una obra determinant en la meva producció posterior, Indian summer, també publicada en francès.\nLa primera de la classe (1983-84: fa quasi vint anys d'això, ja) és bàsicament una obra d'aprenentatge, en un gènere, la comèdia, fins llavors no transitat per mi, i escrita amb una voluntària submissió a les regles d'aquest mateix gènere.\nPerò serà sobretot amb Indian summer, de 1987, on el gènere es convertirà en un pretext per experimentar sobre el llenguatge teatral. No és, en paraules de Rafael Pérez González,\n...Una comèdia que pretengui ja només crear un món sobre el que opinar (com passava a La primera de la classe), sinó experimentar amb unitats mínimes d'acció, personatges, espais i temps. Una sola situació es repeteix variant sobre si mateixa: tot es justifica perquè el personatge protagonista escriu una novel.la de la qual és alhora el protagonista. Això permet, igualment, barrejar diferents nivells de realitat i de ficció, una trama fragmentada i el que serà, a partir d'aquest moment, un element característic del [meu] teatre: l'ús del punt de vista.\nAquesta tècnica, com molt bé ha sabut veure Irène Sadowska-Guillon en l'esclaridor i benevolent pròleg que acompanya l'edició francesa de La primera de la classe, serà duta a les seves últimes conseqüències a Maror (Les regles del gènere), de 1994, on s'accentua el to amarg i pessimista -acabo novament en paraules de Rafael Pérez González-: el creador ja no pot escapar mai dels seus condicionants, ja siguin les regles del joc del mercat, ja sigui la pròpia trajectòria personal.\nTot aquest llarg excursum era per dir com aquesta evolució en la meva escriptura en solitari va marcar estèticament la segona de les triolgies històriques escrites en col.laboració amb el meu germà Josep Lluís. En aquesta segona trilogia (l'obra més coneguda de la qual és Cavalls de mar) s'experimenten noves tècniques narratives, la qual cosa confereix, a les obres que la integren, unes característiques més obertes i enriquidores. I a totes tres obres, que, d'una manera o d'altra, guarden relació temàtica amb la Guerra Civil espanyola, s'interalacionen, a més a més, amb el llenguatge del teatre els llenguatges d'altres manifestacions artístiques o comunicatives (el cinema, el mateix teatre, la ràdio, etc.).\nLa tercera trilogia en col.laboració amb el meu germà Josep Lluís està, com deia abans, "en procés" d'escriptura. Iniciada el 1999 amb Silenci de negra, ja publicada, continuarà amb Benedicat, l'escriptura de la qual ja ha estat iniciada, i conclourà amb L'ambaixada, títol provisional, prevista pel 2003.\nTeatre polític, clarament volgut i una mica contracorrent. Teatre que tracta sobre el tema del compromís polític, tot relacionant-lo amb determinats actituds maximalista, de tipus religiós, polític, ètnic, racial, etc.\nPer què, ara? Possiblement perquè ningú no en parla, perquè aquests temes sembla que no interessen al teatre, massa preocupat per fer obres fàcils, enginyoses, però amb molt poc contingut, o bé per endinsar-se en una mena d'investigació formal cada cop més tancada en ella mateixa i, molt sovint, reiterativa i estèril. No s'estila aquest tipus de teatre, és cert; són textos complexos, obres de gran format, amb molts actors, llargues, difícils... Amb escasíssimes possibilitats de ser estrenades: de cap de les maneres ho faria un teatre privat; i els teatres institucionals tampoc no s'hi trobarien còmodes.\nDoncs, per això s'han de fer. Perquè ningú no vol fer-les, perquè a pocs interessen. I, contràriament, el que en elles es pretén dir, a nosaltres ens interessa. I molt.\nAquestes tres obres tenen, doncs, un fet unificador, des del punt de vista temàtic: totes tres passen durant la II Guerra Mundial, o immediatament després, i els fets que s'hi presenten guarden alguna relació o en són conseqüència. La primera d'aquestes obres, la ja publicada Silenci de negra, passa a França, en dos moments històrics que es van completant i enfrontant-se: 1943 i 1946-47. És la història d'un músic (la música, la més neutra de les arts, segons alguns) que va col.laborar amb el govern de Pétain i amb els alemanys. Que va col.laborar amb el seu silenci, amb la seva negativa a acceptar que l'art, qualsevol art, comporta sempre alguna mena de compromís. I que, després de la guerra, seguirà callant perquè, ara, el seu silenci és útil a uns altres, en aquest cas els comunistes.\nLa segona obra, Benedicat, en procés d'escriptura, transcorre també en dos moments històrics diferents: el brevíssim pontificat de Joan Pau, el 1978, i els dies que precedeixen i succeeixen a l'alliberament de Mussolini i la creació de la República de Salò, el setembre de 1943, a una petita illa imaginària de la Dalmàcia, ocupada per les tropes italianes. És la història del procés de beatificació d'un sacerdot culpable, com es descobrirà després, de l'assassinat d'un grup de serbis ortodoxos, i del silenci de l'Església Catòlica i la seva complicitat amb el règim titella i pro-nazi de l'efímer Regne de Croàcia.\nI la tercera, encara en fase de disseny, transcorrerà a l'ambaixada de la República Espanyola a Guatemala, a començaments dels anys 50, quan el règim esquerrà d'aquest país va reconéixer el govern republicà espanyol a l'exili. El règim guatemaltec, però, fou enderrocat gràcies a la intervenció dels EEUU, tot defensant els interessos de les empreses fruiteres nord-americanes. I, de seguida, el nou govern de Guatemala es va apressar a trencar relacions amb la República Espanyola i reconéixer el règim de Franco.\nPodríem dir, en resum, que si a la primera trilogia, la de 1975-77, el nostre objectiu era EXPLICAR LA HISTÒRIA a través de les històries d'uns personatges, i a la segona, la de 1986-1993, el que volíem era VALDRE'NS DE LA HISTÒRIA per explicar les històries d'uns personatges, en aquesta tercera LA HISTÒRIA ÉS NOMÉS UN PRETETX per debatre idees, a través de les històries d'uns personatges. Perquè ja no estem parlant realment de la II Guerra Mundial, ni de la França ocupada, sinó que, realment, estem parlant del nostre present, de la nostra societat, la societat del benestar, la societat sense ideologia que es va construir sobre els enderrocs del Mur de Berlín, la societat sense memòria. La societat espanyola, en el fons: una societat que, en un moment de la seva història recent, decideix "passar pàgina", i que veu, impassible, com una sèrie de gent -el mateix que ocorre al Xile post-Pinochet-, una sèrie de gent, dic, que havia col.laborat activament amb el règim repressiu, i que havia intervingut en accions condemnables (aquells torturadors del franquisme, miraculosament esdevinguts policies de la democràcia, sense que ningú no els demani comptes, i ara feliçment jubilats en haver complit l'edat reglamentària), en virtut d'aquesta amnèsia col.lectiva que patim, s'integren en la tasca comuna de construir un nou país. Les mans brutes esdevenen així, miraculosament repeteixo, "mans netes". I són aquestes mans netes, aquests silencis, aquests oblits, els que ens subleven.


Arxius de Actualitat - Pàgina 3 de 8 - Sebastià Frau Advocats\nSebastià Frau respon preguntes dels oients sobre accidents de cotxe, l’impost de circulació i situacions com la de Ses Tres Germanes\nPublicat el 4 de gener de 2017 4 de gener de 2017\n1) He tengut un accident de cotxe i no tenc les dades de l’altre cotxe. Què he de fer en aquest cas?\n2) Un Ajuntament pot embargar-me el compte per no haver pagat l’impost de circulació?\n3) Després del que va passar a Ses Tres Germanes em va sorgir un dubte. Què passa quan he comprat les entrades per un event que no es celebra?\n4) El pare dels nins de Son Rullan ha tornat a Mallorca i diu que vol quedar-se amb els infants, que en aquest moment estàn sota la custodia del Consell. En base de què es decideix qui se’ls queda?\nPublicat el 13 de desembre de 2016 13 de desembre de 2016\nEl consultori jurídic de Sebastià Frau al programa Al Dia d’IB3 Ràdio ha abordat aquest dilluns, dia 12 de desembre, algunes qüestions plantejades pels oients.\nCarles Salom: “Sóc propietari de dues cases i vull posar-les al nom dels meus fills, a més de els meus estalvis. Quins passos he de seguir per fer això?“\nJoana (Menorca): “La meva parella i jo hem tengut un fill però no esteim casats. És necessari?“\nSense nom: “Fa mesos em vaig separar del meu home però no ho varem fer oficial. Ara em vull casar amb un altre home, què he de fer?“\nSebastià Frau estrena un nou consultori al programa Al Dia, d’IB3 Ràdio\nPublicat el 18 de novembre de 2016 18 de novembre de 2016\nEl nou consultori de Sebastià Frau al programa Al Dia, d’IB3 Ràdio, ha quedat inaugurat aquesta setmana amb la participació de dos ciutadans que volien resoldre els seus dubtes sobre els pactes entre entitats privades i les mesures que ha de prendre un propietari quan els seus inquilins no paguen el lloguer.\nA més, els conductors del programa no han volgut perdre l’oportunitat de posar-se al dia en el cas d’Artiach contra la Fira del Llonguet, portat per Sebastià Frau Advocats, que enfronta al gegant de l’alimentació contra aquesta associació de veïns per la imatge de la seva marca.\nAquí es pot escoltar la intervenció completa de Sebastià Frau al programa\nEl cas d’Artiach contra la Fira del Llonguet, una defensa de Sebastià Frau Advocats\nPublicat el 10 de novembre de 2016 10 de novembre de 2016\nEls mitjans no han dubtat en aprofundir en el cas que enfronta la marca Artiach amb la Fira del Llonguet de l’Associació de Veïns des Pil·larí. El gegant de l’alimentació Adam Foods, al que pertany Artiach, no va permetre que l’associació obtingués la sol·licitud de patent presentada a l’Oficina Espanyola de Patents i Marques. Els organitzadors de la Fira van voler consolidar la seva marca representant-la a través del dibuix d’un llonguet que, en opinió d’Adam Foods, s’assembla al logo de la seva Marbú Dorada. Un nou cas de David contra Goliat, defensat en aquesta ocasió per Josep Magraner, advocat de Sebastià Frau Advocats.\nAls següents enllaços es pot llegir més respecte aquesta batalla en defensa de la identitat d’aquest producte:\nSebastià Frau respondrà a les consultes dels ciutadans a partir de la pròxima setmana, a IB3 Ràdio\nPublicat el 9 de novembre de 2016 9 de novembre de 2016\nSebastià Frau oferirà un nou servei a partir de la pròxima setmana: els oients de Al Dia, d’IB3 Ràdio, podran enviar les seves consultes a través de xarxes socials, el correu electrònic aldia@ib3radio.com o el telèfon 971139900. El programa d’aquesta setmana ha girat al voltant de la violència de gènere i com la societat encara no sap, o no pot, reaccionar a ella.\nEscoltar l’entrevista completa (a partir del minut 17.27)\n‘La desobediència’, de Sebastià Frau a Diario de Mallorca\nPublicat el 2 de novembre de 2016 2 de novembre de 2016\nEl nou article d’opinió de Sebastià Frau i Gaià a Diario de Mallorca se centra en la naturalesa actual de la situació catalana i les relacions amb Madrid i la resta de l’Estat espanyol.\nPublicat a Actualitat,Article d'opinióFeu un comentari


Son Pont de la Terra - Notes històriques\nSon Pont de la Terra - Notes històriques\nSon Pont de la Terra\nA l’època de dominació islàmica, era el rafal Alfaquim o Alhaquim, un nom que podria provenir, tal volta, d’al-faqîh (‘el teòleg’ o ‘el jurisconsult’) o d’al-hakim (‘el metge’).\nEl 16 de juny de 1280, el rei Jaume II de Mallorca concedí a Pere Pont dret d’un canó d’aigua de la síquia de la font de la Vila perquè cada dijous pogués prendre aigua per regar el seu hort denominat rafal Alfaquim, situat al lloc de Sant Llorenç, segons dades aportades per Lluís Ignasi Gomila Jaquotot i Sanxo al seu manuscrit Derechos sobre el agua de la fuente de la Villa en la Huerta de Palma (Gomila, 2000: 150).\nMitjançant sentència publicada el 21 d’abril de 1355, la mida del canó d’Alfaquim quedà establerta en dos pams de longitud (íd.).\nAmb motiu de la sequera de l’estiu de 1381, que posà en perill el proveïment d’aigua a la ciutat, l’aleshores governador de Mallorca (1375-91), Francesc de Sagarriga i de Vilariga, a instància dels jurats i del procurador reial, inicià un procés sobre el proveïment d’aigua a la ciutat i les rodalies contra la sentència del lloctinent Guillem de Llagostera per evitar abusos i solucionar el problema de la manca d’aigua, recollit al manuscrit denominat Libre d’en Çagarriga per les ayguas de la sèquia (ARM). Fou necessari formar un capbreu perquè els beneficiaris o perceptors d’aigua dins i fora de les murades presentassin els títols justificatius dels drets i de la correcció d’abusos i usurpacions. Com a conseqüència d’aquesta reforma, Simó Planxa, successor de Pere Pont, presentà còpia de la reial carta de concessió al procés format entre 1381-83 pel governador de Mallorca, Francesc de Sagarriga, sobre la reforma dels canons de la síquia i altres drets. En aquella època, el canó del rafal, que era de pedra, fou substituït per un de bronze que tenia el diàmetre del canó que es trobava a la porta de l’església de l’hospital de Sant Andreu de la Universitat, que servia de model per als canons que en les seves concessions no tenien diàmetre designat. Percebia aigua el dijous de cada setmana, des del migdia fins a la mitjanit. Segons les estimacions verificades el 7 de febrer de 1666, el canó quedà estimat en sis hores de tanda cada 20 dies (íd.).\nPosteriorment, el rafal prengué el nom de Son Carbó, denominació que perdurà fins a principis del segle XVI (íd.).\nEl 1530, pertanyia a Felip Pere, de qui prengué la denominació de Son Felip Pere. Aquell mateix any, féu donació dels seus béns a sa mare, Caterina. Estava casat amb Eulàlia, amb qui tengué almenys una filla, Joana Pere (íd.: 150-151).\nEl 1534, Eulàlia féu donació de Son Felip Pere, situat prop del monestir de la Real, a Bartomeu Pont de la Terra, amb motiu del seu casament amb Aina Catlar Pere, néta d’aquella i filla de Joana Pere. Al seu torn, Joana Pere donà (1534) a la seva filla, Aina Catlar Pere, tots els drets que tenia sobre el rafal denominat Son Pont, propietat d’Eulàlia, esposa que fou de Felip Pere (íd.: 151-152).\nAixí doncs, fou a partir de 1534 quan l’antic rafal passà a denominar-se Son Pont de la Terra, format, segons sembla, per l’agregació de dos rafals: Son Felip Pere i Son Pont, tot i que podria esser que es tractàs del mateix amb antropotopònims diferents.\nAquell mateix any, apareix a un document procedent dels Plegamins de la Cartoixa, aportat per Antoni Manuel Gorrias i Duran, Fideuer, que diu el següent: «[...] lo camí de Beniatzar, possessió d’en Carbó de Bartomeu Pont [de la Terra], passa lo camí de Valldemossa e lo camí qui va a Canet e a la bassa del camí de Beniatzar [...]»\nEl 1550, morí Jaume Joan Pere, casat amb Joana Pere. En el seu testament, nomenà hereva usufructuària la seva esposa, amb facultat de triar l’hereu propietari. El 1551, Joana Pere designà hereu propietari Miquel Pont de la Terra i Catlar (Gomila, 2000: 151).\nEl 8 d’octubre de 1563, passà a Guillem Pont de la Terra i Catlar, en virtut de títol nou i nova gràcia feta a favor seu (íd.).\nEl 1578, era valorat en 3.000 lliures, segons els Estims d’aquell any; la ressenya diu així: «Lo rafal de Guillem Pons de la Terra, [valorat en] tres mília lrs.» Confrontava amb Son Bessó, de Sebastià Salom, Bessó; Son Sardina, de Jordi Nunis de Santjoan; el molí dels Reis (Reha Alfella), el molí del Palmer (Bentexefin), el camí de Ciutat a Valldemossa i el camí de Passatemps (ARM, D-1251, f. 145).\nCal assenyalar que el molí del Palmer havia estat pertinença de Son Pont de la Terra, com ho testimonia aquest document procedent de l’Arxiu Torrella: «N. 6. Establiment del molí del Palmer, de pertin.s que fonch de Son Pont de la Terra, prop del monastir de la Real, fet per D. Juan Torrella y D.a Beatriu Gual y Desputx a favor de Macià Pujol, ab cens reservatiu de 69 Ls. En la cúria de la Porció Temporal a 9 matx 1786» (ARM, Arxiu Torrella, Rúbrica 1, f. 63v).\nEl successor de Guillem Pont de la Terra i Catlar fou el seu fill Jaume Pont de la Terra i Camaró, el qual capbrevà els seus béns a la Porció Temporal el 14 d’agost de 1627 (Gomila, 2000: 151).\nJaume Pont de la Terra i Camaró es casà, a finals del segle XVI, amb la pubila d’Antoni Vic, fiduciària de nombrosos olivars que globalment prengueren el nom de Son Vic (Selva), segons dades aportades per Pere de Montaner Alonso i Joaquim M. Bover. Mitjançant aquest matrimoni, s’originà la casa denominada de Pont i Vic (Bover, 1983: 290; GEM, XIII, 311).\nFill de Jaume fou Guillem Pont i Vic i Ciurana, mercader, que capbrevà els seus béns a la Porció Temporal el 6 d’octubre de 1648 (Gomila, 2000: 151).\nEl 1685, era valorat en 5.000 lliures, segons els Estims d’aquell any; la ressenya diu així: «Lo rafal Son Pont de la Terra, de Guillem Pont y Vich, [valorat en] sinch mil lliuras» (ARM, D-1253, f. 193v).\nSegons el document anterior, Guillem Pont i Vic i Ciurana era també propietari d’un molí d’aigua fariner, valorat en 1.440 lliures. Es tractava del molí de Son Carbó, denominat amb posterioritat, successivament, de Son Felip Pere i de Son Pont de la Terra. El 1530, era de Felip Pere i formava part del rafal de Son Carbó. Després, passà, com hem vist, als Pont de la Terra i als seus successors (ARM, D-1253, f. 193; Gomila, 2000: 183).\nEn aquella època, el rafal tenia cases, amb celler, dos alambins per elaborar aiguardent i un molí d’aigua, fariner (GEM, XIII, 303).\nEls Pont i Vic ingressaren a l’estament dels ciutadans militars amb el capità Guillem Pont i Vic i Munar (1692), fill de Guillem Pont i Vic i Ciurana. Es casà amb Coloma Vallès d’Almadrà i fou pare de Guillem i Marc Pont i Vic i Vallès d’Almadrà. Capbrevà el 26 d’abril de 1692 a la Porció Temporal (GEM, XIII, 311; Gomila, 2000: 151).\nEl primogènit, Guillem Pont i Vic i Vallès d’Almadrà (†1713), fou doctor en drets i partidari de Felip V durant la guerra de Successió. Contragué matrimoni amb la pubila Joana Aina Reus de Biniatzent i Estada-Prohom, fiduciària de Biniatzent (Mancor de la Vall). Fruit d’aquest matrimoni nasqué Guillem Pont i Vic i Reus de Biniatzent (1705-1765), ciutadà militar, jutge executor pel seu estament, el 1752. Com que Guillem Pont i Vic i Vallès d’Almadrà premorí son pare, el seu germà Marc, secundogènit, esdevengué donatari universal de Guillem Pont i Vic i Munar, segons consta del testament que aquest atorgà, el 9 d’abril de 1716, davant el notari Jaume Sastre (íd.).\nAl seu torn, Guillem Pont i Vic i Reus de Biniatzent fou donatari del seu oncle Marc Pont i Vic i Vallès d’Almadrà, segons consta del testament que aquest atorgà, el 3 de novembre de 1734, davant el notari Miquel Florit. Guillem es casà (1746) amb Coloma Pont i Vic i de Moncayo, pubila del seu referit oncle Marc Pont i Vic i Vallès d’Almadrà. Només deixà dues filles. La major fou Rafela Pont i Vic i Pont i Vic, que trameté els fideïcomisos de Son Pont de la Terra, Son Vic i Biniatzent als Montis pel seu matrimoni (1765) amb Antoni de Montis i Álvarez, futur primer marquès de la Bastida. La filla segona fou Joana Aina Pont i Vic i Pont i Vic, casada amb Jeroni Boix de Berard i de Solà, amb el qual tengué successió (íd.).\nGuillem Pont i Vic i Reus de Biniatzent morí el 6 d’octubre de 1765. Fou succeït per la seva filla primogènita, Rafela Pont i Vic i Pont i Vic, com a donatària de son pare, segons consta de l’escriptura atorgada el 29 de juny de 1767 davant el notari Sebastià Servera, i com a hereva de sa mare, Coloma Pont i Vic i de Moncayo, en virtut del testament que aquesta ordenà l’11 de setembre de 1782 davant el notari Gabriel Rosselló (Bover, 1983: 290; Gomila, 2000: 151).\nLa casa pairal dels Pont i Vic a Ciutat es trobava al carrer de Can Pont i Vic, als Quatre Cantons, a la parròquia de Santa Eulàlia. La posseïren des del final del segle XVII, per compra als Sureda. Fou heretada pels Montis, i gairebé derruïda cap al 1970 per edificar-hi un immoble d’apartaments. Apareix documentada als Estims de 1578: «Illeta de mossèn Joanot Sureda. La casa de mossèn Jo.t Sureda, [valorada en] nou-centes liures (ARM, D-1251, f. 14; GEM, XIII: 303, 312).\nEstà documentat que, el 1762, li fou concedit al canonge Antoni Carrió llicència per plantar 16 quarterades de vinya a la seva peça de terra denominada la Fadiga, de pertinences de Son Pont de la Terra, amb franquesa de delme els primers 20 anys (ARM, AA-EXP 545, lligall X).\nAquell mateix any, el rafal apareix documentat al Libro de cabrevaciones [...] de Palma y su término desde 1762 hasta 1766, a les confrontes del monestir de la Real: «[...] dit R. M. del Real [...] confronta, de una part, anant de la present Ciutat a dit Real Monastir, ab rafal anomenat d’en Granada, [...] de altre ab lo rafal anomenat Son Pont de la Terra, possehït per Guillem Pont de la Terra y Vich [...]» (ARM, ECR-1121, f. 14v).\nEl 1773, n’era propietària Coloma Pont i Vic i de Moncayo i el tenia arrendat l’amo n’Antoni Llinàs per ànnua mercè de 120 lliures, 10 quarteres de blat i vuit d’ordi, segons dades aportades per Josep Juan Vidal. El rafal formava part del districte parroquial de Sant Jaume (Juan, 1978: 416).\nApareix documentat al mapa de Mallorca del cardenal Despuig (1784), entre la Torre, Son Bessó, Son Ripoll i Son Sardina.\nEl dessusdit Antoni de Montis i Álvarez (1749-1821) fou el primer marquès de la Bastida, títol creat (1791) sobre la possessió d’aquest nom, del terme de Porreres, que procedia de l’herència dels Sunyer. Era fill de Fèlix de Montis i Rollero (†1781), tinent de cavalleria de la Guàrdia de Corps, i d’Águeda Álvarez Berroa. Els Montis eren una família de la noblesa de Mallorca, originària de Càller (Sardenya). Emparentaren amb els Sunyer mitjançant el casament (1667) de Fèlix Francesc de Montis, nat a Càller, amb Paula Sunyer Saliner, filla d’un mercader mallorquí, i traslladaren la seva residència a Mallorca. Els Sunyer aportaren als Montis, entre altres béns, el rafal de la Torre de Son Sunyer (Ciutat) i les possessions de la Maimona i Míner (Llucmajor) i de la Bastida (Porreres). La primera casa pairal, a Mallorca, dels Montis era a la parròquia de Santa Creu, davant la Gabella Vella de la Sal. Després fou al carrer de Can Pont i Vic, de la parròquia de Santa Eulàlia, de Ciutat (GEM, XI, 126-127).\nEl 1817, Son Pont de la Terra tenia una superfície de 34 quarterades i era valorat en 11.666 lliures, segons dades procedents del Quaderno de la riqueza general del término de la ciudad de Palma. Aquesta n’és la ressenya: «S.r marq.s de la Bastida. Predio Son Pont de la Terra, de 34 quarteradas: 22 de sembrado y 12 de pastos con almendros. 11.666 [lliures].» Segons aquest document, el marquès de la Bastida era també propietari de Cal Saül (vuit quarterades), el molí de Son Pont de la Terra (una quarterada) i la Torre d’en Sunyer (nou quarterades), valorats en 2.666, 1.500 i 5.666 lliures, respectivament (ARM, D-1525, f. 34).\nL’Apeo, de 1818, aporta dades sobre el rafal, malgrat que difereixen de les proporcionades pel Quaderno. Situat a la parròquia de Sant Jaume, tenia casa i 24 quarterades de terres de reguiu i era valorat en 10.330 lliures. Segons aquest document, el marquès de la Bastida era també propietari de Cal Saül, la Torre de Son Sunyer (vuit quarterades i mitja) i d’una casa i molí d’aigua, valorat en 6.300, 7.000 i 1.200 lliures, respectivament (ARM, D-1530, f. 112v).\nFruit del matrimoni entre Antoni de Montis i Álvarez i Rafela Pont i Vic i Pont i Vic, nasqué el seu fill, i successor, Guillem Ignasi de Montis i Pont i Vic, segon marquès de la Bastida, que fou hereu de sa mare en virtut del testament que aquella ordenà el 7 de juliol de 1819 en poder del notari Gabriel Nadal (GEM, XI, 126-127; Gomila, 2000: 152).\nGuillem Ignasi de Montis i Pont i Vic (1774-1829) es casà amb Jerònia Boneo, amb qui tengué almenys dos fills, Antoni Marià i Francesc de Montis i Boneo (†1892). Morí el 28 de febrer de 1829, amb testament que havia ordenat el 23 de febrer de 1828 en poder del notari Gabriel Nadal, en què nomenà hereva usufructuària la seva esposa i propietari, el seu fill primogènit, Antoni Marià de Montis i Boneo (Gomila, 2000: 152; RP7, 3.614, 1a).\nEl rafal apareix documentat a la Relación de todos los predios, huertos y fuentes pertenencientes a esta ciudad y su término, de 1845. La ressenya és la següent: «Parroquia de San Jaime. Denominación: Son Pons. Nombre del actual propietario: Marqués de la Bastida. Nombre del propietario en 1818: S.r marqués de la Bastida.» Segons aquest document, el marquès de la Bastida era també propietari de la Torre de Son Sunyer i d’una casa i molí d’aigua, situat tot a la referida parròquia de Sant Jaume (AMP, FP-936/2).\nAntoni Marià de Montis i Boneo (1815-1880) fou tercer marquès de la Bastida i senador del Regne. Es casà amb Concepción de Allendesalazar y de Loyzaga, filla de Nicolás de Allendesalazar y de Zubialdea, comte de Montefuerte i regidor perpetu de Madrid, amb qui tengué almenys 11 fills: Guillem, Josep (tinent de l’esquadró Caçadors de Mallorca), Antoni (alferes de navili), Manuel, Raimon, Francesc, Nicolau, Jerònia (casada amb Jordi Descatlar i Gual), Concepció, Mariana i Brígida de Montis i de Allendesalazar. Morí a Valladolid el 10 de juliol de 1880, a l’edat de 64 anys, amb testament que havia ordenat el 24 de juny del mateix any en poder del notari de Ciutat Gaietà Socies, en què nomenà hereu universal propietari el seu fill primogènit, Guillem de Montis i de Allendesalazar, amb una sèrie de substitucions per al cas de morir sense descendència, que passaven, en primer lloc, pels fills mascles i, després, per les filles. L’herència comprenia, a més de Son Pont de la Terra, 12 propietats més, set de les quals eren a Ciutat i les restants cinc a la part forana, segons consta de l’escriptura atorgada, el 31 de desembre de 1880, davant el mateix notari. Alguns d’aquests béns eren la Torre d’en Sunyer (Ciutat), Biniatzent (Mancor de la Vall), la Maimona (Llucmajor) i la Bastida (Porreres) (RP7, 3.614: 2a, 4a).\nEn aquella època, Son Pont de la Terra tenia una superfície de 38 quarterades i era valorat en 54.500 pessetes. Tenia cases i dret de percebre 12 hores d’aigua cada dijous de la síquia de la font de la Vila, des del migdia fins a mitjanit. Confrontava, a tramuntana, amb les Veles d’en Carrió (de Manuel Maiol), el molí dels Reis (de Caterina Terrades), Son Didet (de Pau Romeguera), Can Bracet (de Josep Santandreu), Son Eixut (de Josep Miquel Tries) i terres d’Anna Sorà, Margalida Romeguera i Aina Vic; a migjorn, amb Son Bessó (de Tomàs Despuig) i el molí del Palmer (de Joana Anna Balaguer); a llevant, amb el camí de Passatemps, i, a ponent, amb la carretera de Ciutat a Valldemossa (íd., 1a).\nEl 18 de juny de 1887, Guillem de Montis i de Allendesalazar vengué Son Pont de la Terra, per preu de 110.000 pessetes, al comerciant Antoni Roses Bisbal, segons consta de l’escriptura atorgada davant el notari de Ciutat Gaspar Sanxo Coll. La compra la féu el seu apoderat, el llucmajorer Sebastià Garcies Puigcerver, ja que Antoni tenia la residència a Arecibo (Puerto Rico). El 1897, Guillem de Montis també es desprengué de la Bastida (Porreres), que fou venuda a Pere Martínez Rosic (Barceló, Ferrà i Servera, 1997; RP7, 3.614, 6a).\nEl 28 de febrer de 1895, Josepa Aguiló Bonnín i les seves filles Dorotea i Gumersinda Valentí-Fortesa i Aguiló vengueren a Antoni Roses Bisbal, per preu de 10.000 pessetes, el dret de percebre i aprofitar sis hores d’aigua de la font Major o d’en Baster cada 15 dies del 15 de febrer al 15 de novembre de cada any, segons consta de l’escriptura atorgada davant el notari de Ciutat Francesc de Paula Massanet (RP7, 3.614, 9a).\nAntoni Roses Bisbal es casà amb Isabel Siragusa Girau (†1931), amb qui tengué cinc fills: Antònia (casada amb Juan Delgado Otaolaurruchi), Llorenç, Sebastià (†1919), Antoni (†1922) i Isabel Roses Siragusa. Morí el 19 de febrer de 1898, amb testament que havia ordenat el 28 de maig de 1896 davant el notari de Ciutat Francesc de Paula Massanet, en què, entre altres coses, declarà que a la seva esposa li corresponia la meitat dels béns a guanys. Nomenà hereva universal usufructuària la seva esposa mentre se’n conservàs viuda i propietaris, els seus cinc fills. Una vegada practicades les operacions divisòries per part dels comptadors, Antoni Figueres Cerdà i Vicente Caballero de las Cuevas, a Sebastià Roses Siragusa li fou adjudicat el dret de percebre 12 hores d’aigua de la síquia de la font de la Vila que tenia Son Pont de la Terra, valorat en 26.000 pessetes, a compte del seu haver legitimari patern, segons consta de l’escriptura atorgada, el 25 d’octubre de 1913, davant el notari de Ciutat Francesc de Paula Massanet (íd., 10a).\nEl 1898, Nicolau Serra fou nomenat guarda jurat de Son Pont de la Terra i de Son Espases (AMP, FP-1718/1).\nEn sessió extraordinària celebrada el 12 de juny de 1913, l’Ajuntament de Palma, representat pel seu batle i president, Felip Fuster de Puigdorfila i Vilallonga, decidí expropiar tots els drets d’aigua de la font de la Vila, amb la síquia i altres obres annexes, en virtut d’una llei aprovada el 22 de novembre de 1912, que declarava d’utilitat pública tota l’aigua procedent d’aquesta font. La família Roses Siragusa perdé, doncs, el seu dret d’un canó de dos pams de longitud de l’aigua de la síquia de la font de la Vila que percebia el dijous des del migdia fins a mitjanit, segons consta a una relació feta pel Sindicat de Regs de l’Horta de Ciutat. Foren indemnitzats amb la quantitat de 26.000 pessetes, segons consta de l’escriptura atorgada, el 5 de març de 1914, davant el notari de Ciutat Josep Alcover. Anys abans, el 2 desembre de 1900, l’Ajuntament ja havia inscrit en el registre de la propietat al seu favor la font i la síquia de la Vila (Gomila, 2000: LVI; RP7, 3.614, 11a).\nAixí doncs, després de l’expropiació, Son Pont de la Terra quedà només amb el dret de percebre sis hores d’aigua de la font d’en Baster, per la compra que Antoni Roses Bisbal havia fet (1895) a Josepa Aguiló Bonnín i a les seves filles Dorotea i Gumersinda Valentí-Fortesa i Aguiló.\nA la dècada de 1920, els historiadors de l’art nord-americans Arthur Byne (1882-1935) i Mildred Stapley visitaren diverses possessions de l’illa per tal d’estudiar les característiques de l’arquitectura tradicional mallorquina. La feina quedà plasmada en el llibre Majorcan Houses and Gardens, publicat a Nova York el 1928, en el qual trobam una fotografia de Son Pont de la Terra, que mostra com era la façana principal de la casa dels senyors abans de les intervencions de la segona meitat del segle XX, amb el seu característic portal forà amb dues columnes dòriques i la seva disposició clàssica davant el jardí, que, en paraules de Mildred Stapley, «donen a la casa un aspecte georgià» (Byne i Stapley, 1928: 57).\nMitjançant escriptura atorgada el 5 d’abril de 1935 davant el notari de Ciutat Francesc de Paula Massanet, els hereus en l’herència d’Antoni Roses Bisbal procediren a la manifestació i divisió de béns, entre els quals hi havia Son Pont de la Terra, que fou adjudicat a Isabel Roses Siragusa. També se li adjudicà, a més d’altres béns, una participació indivisa d’una altra finca i el dret de percebre 10 hores d’aigua cada 15 dies del 15 de febrer al 15 de novembre de cada any de la síquia d’en Baster, procedents de les 27 hores a què tenia dret Son Espases Nou, valorat en 25.000 pessetes. Isabel, que tenia la residència a Barcelona, sol·licità que aquestes hores passassin a Son Pont de la Terra. D’aquesta manera, el rafal passà a tenir 16 hores d’aigua de la font d’en Baster (RP7, 3.614, 12a-13a).\nEl 4 d’agost de 1941, Isabel Roses Siragusa, representada pel seu mandatari, el metge barceloní Joan Gorostegui Rosselló, vengué Son Pont de la Terra a l’industrial Jaume Ensenyat Alonso, habitador d’Inca, per preu de 300.000 pessetes, segons consta de l’escriptura atorgada davant el notari de Ciutat Joan Alemany Valent (íd., 14a).\nEn aquella època, el rafal el tenia arrendat Joan Jaume Julià, a mitges amb la senyora, mentre que l’hort el tenia arrendat Sebastià Bauçà. El posader de les cases era Mateu Terrades. En l’acte de compravenda, es pactà que el comprador es faria càrrec del contracte d’amitges, i que Terrades i Bauçà abandonarien el rafal abans d’acabar l’any (íd.).\nEl 4 de maig de 1955, Jaume Ensenyat Alonso, industrial, representat pel seu mandatari, el misser Francesc Juan Saiz, vengué Son Pont de la Terra als industrials Miquel Barceló Xamena (†1963) i Jaume Barceló Soler (†2007), per preu de 542.000 pessetes, segons consta de l’escriptura atorgada davant el notari de Ciutat Jordi Roure Rosich (íd., 15a).\nEls nous propietaris confiaren l’explotació agrícola a l’amo en Pep Mesquida, que encara hi era el 2010.\nDurant la primera meitat del segle XX, s’hi conrava hortalissa i fins a la dècada de 1970 hi hagué ramaderia vaccina (GEM, XIII, 303).\nJaume Barceló Soler es casà amb Carme Ordinas Renard, amb qui tengué tres fills: Miquel, Francesc i Tomàs Barceló Ordinas. Mitjançant escriptura atorgada el 15 de desembre de 1978 davant el notari de Ciutat Florencio de Villanueva Echeverría, donà Son Pont de la Terra als seus fills, que la inscrigueren per parts iguals i indivises (RP7, 3.614, 17a).\nSegons em contà l’amo en Pep Mesquida, Jaume Barceló Soler, que vivia a Calvià, morí el 2007, a l’edat de 89 anys. El seu fill Francesc Barceló Ordinas fou el promotor del polígon sociosanitari de Can Granada.\nEntre 2008-09, es feren unes obres de rehabilitació a les cases per tal de transformar-les en hotel rural. Fruit d’aquesta intervenció, les dependències agropecuàries situades a migjorn foren esbucades i reconstruïdes per albergar un habitatge. Les façanes de la casa principal foren referides de color vermell.\nL’11 de març de 2010, la gerència d’Urbanisme de l’Ajuntament de Palma informà favorablement la tramitació de l’interès general i el trasllat de l’expedient al Consell de Mallorca per a l’activitat d’hotel rural a Son Pont de la Terra. El projecte bàsic comptava amb l’informe favorable de la Comissió del Centre Històric i Catàleg, pel que feia als elements a protegir al cos principal de l’edificació, a les construccions annexes d’ús rural i les afectacions al sistema hidràulic de la font de la Vila (Diario de Mallorca, 12-03-2010).\nEl 2010, Son Pont de la Terra tenia una superfície de 25 quarterades, tres horts i nou destres, segons dades procedents del Cadastre.\nDarrera actualització de dimecres, 25 d'agost de 2010 17:07


NANOTECNOLOGIA - servei educatiu de ciutat vella\nNANOeduca és la nova maleta del CRP sobre Nanociència i Nanotecnologia per a ESO i Batxillerat.\nLa nanotecnologia té un impacte creixent en la nostra vida diària i per tant cal començar a donar les eines per entendre aquests canvis i debatre de forma informada què n’esperem en el futur.\nNANOeduca és una inciativa del CESIRE en col.laboració amb els Centres Científics i Tecnològics (CCiTUB) de la Universitat de Barcelona, l’Institut Català de Nanociència i Nanotecnologia (ICN2), i el Grau de Nanociència i Nanotecnologia de la Universitat Autònoma de Barcelona. El seu objectiu és introduir l’alumnat i el professorat d’ensenyament secundari en els conceptes bàsics de la nanotecnologia, fomentar l’interès per les disciplines cientifico-tècniques, i crear una xarxa d’intercanvi de coneixement i col·laboració permanent entre professional investigador i docents en actiu.\nEl NanoKit consta d’una col·lecció de materials, productes i reactius acompanyats de les corresponents fitxes i activitats per a fer un nanotast a l’aula. Podeu consultar i descarregar els materials en els enllaços següents:\nMaterial per l’alumnat (fitxes 1-3, fitxes 4-7)\nMaterial pel professorat (fitxes 1-2, fitxes 3-5, fitxes 6-7)\nMaterial imprimible debat (cartes i taulell de treball)\nActivitats alumnes nonokit 1\nActivitats alumnes nonokit 2\ntauler jocs 1\nArchivo comprimido formato ZIP 992.2 KB\nprofessorat 1 nanokit1\nArchivo comprimido formato ZIP 8.7 MB\nprofessorat 2 nanokit2\nprofessorat 3 nanokit3


Culla adjudica la gestió del servei de subministrament d’aigua potable | Canal56 Notícies\nInicio Comarques Culla adjudica la gestió del servei de subministrament d’aigua potable\non: 11/04/2022 En: Comarques, Culla\nL’Ajuntament de Culla ha adjudicat de nou a FACSA la gestió del servei de subministrament d’aigua potable a la localitat per cinc anys més. Una tasca que l’empresa exerceix de manera ininterrompuda des de fa 26 anys, subministrant a una població d’alt voltant de 500 habitants.\nEl contracte – que ascendeix a un total 785.000 € – comprén el subministrament d’aigua potable al llarg de tot l’extens i muntanyenc terme municipal que abasta de 116,3 Km², la qual cosa comporta una gran extensió de xarxa de subministrament, amb pressions variades i en molts casos molt altes a causa de la seua orografia.\nEl total del volum d’aigua subministrat és d’uns 96.000 m³ anuals, que provenen tant de captacions pròpies, com d’aportacions externes. En el cas captacions pròpies, cal destacar el pou Cullola, que amb els seus 1.150 metres és un dels pous més profunds gestionat per l’empresa. Aquest està equipat amb dues bombes en sèrie, la primera d’elles, instal·lada a 816 metres de profunditat i la segona a 390 metres, encapsulada a l’interior d’una campana metàl·lica.\nCom és habitual en els serveis gestionats per la firma, la tecnologia és una de les grans protagonistes per a millorar l’eficiència hidràulica i operacional. En aquest cas, tot el sistema en alta, així com els punts de lliurament de cabals externs, es troben telecontrolats informàticament, amb el consegüent control diari en línia quant a qualitat i quantitat de cabal subministrat.\nA més, la renovació del contracte ha permés avançar en la digitalització del servei.\nPuerta ressalta la implicació de la Diputació pel benestar social en la jornada del Dia Mundial del Pàrkinson


Els Premis Sonor reconeixeran els millors podcasts en català | Col·legi de Periodistes de Catalunya\nInici / Actualitat / Els Premis Sonor reconeixeran els millors podcasts en català\nHas emès un podcast en català durant l'any 2021? Presenta't a la primera edició dels guardons creats pel magazín La Mira amb la col·laboració de Catalunya Ràdio. Tens temps fins al 31 de març a les 23.59 h.\nLa Mira organitza la primera edició dels Premis Sonor en col·laboració amb Catalunya Ràdio\nLa Mira amb col·laboració de Catalunya Ràdio impulsa la primera edició dels Premis Sonor que reconeixeran els millors podcasts en català difosos durant l’any 2021. Els podcasts s'ha consolidat com un dels nous formats comunicatius estrella i el magazín ha decidit apostar-hi per premiar el talent i la creativitat. Les candidatures es podran presentar fins al 31 de març a les 23.59 h.\nEls podcasts han d'haver estat emesos a qualsevol plataforma d’àudio o ràdio en el període de l’1 de gener al 31 de desembre del 2021. En aquesta primera edició hi ha set categories de premis: podcast de ficció, podcast de narrativa no ficció, podcast d’entreteniment, podcast de conversa, podcast publicitari, podcast d’innovació i premi del públic. Per altra banda, hi haurà quatre categories més a proposta del jurat: millor realització i disseny sonor, millor guió, millor producció i millor podcaster.\nBases I Premis Sonor


Poeta, escriptora i sobirana\nEudòcia Augusta o Èlia Eudòcia, en en grec antic: Εὐδοκία, Eudokía, llatí: Eudocia, (Atenes, ~401 - 20 d'octubre de 461) fou la dona de l'emperador Teodosi II.\nFilla del sofista Lleonci, es va educar amb els literats Hiperqui i Orió i va tenir una acurada educació. Com que a més era molt bella, el pare a la seva mort va decidir que ja en tenia prou i no li va deixar res en herència, la qual va anar als seus germans Valeri i Aeci (Zonaras li diu al segon Genesi i Pascal li diu Gesi).\nEudòcia va escriure un poema heroic sobre la victòria obtinguda per les tropes del seu marit Teodosi II sobre els perses el 421 o 422, una paràfrasi de l'Octateuc també en vers heroic i en vuit llibres, una paràfrasi de les profecies de Daniel i Zacaries també en vers heroic; un poema sobre la historia i el martiri de Cebrià i de Justina sota Dioclecià. Zonaras i Joan Tzetzes li atribueixen el poema Homero-Centones, un poema de temàtica religiosa format amb versos d'Homer.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Eudòcia_Augusta&oldid=25284711»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 23 oct 2020 a les 10:48.


Primera sortida institucional de la colla de Masquefa com a Ciutat Gegantera - Notícies de l'Ajuntament de la Vila de Masquefa\nSense pràcticament temps de recuperar-se de la gran festa de la Ciutat Gegantera del 9 i 10 de juny, la Colla de Geganters i Grallers de Masquefa va fer aquest dissabte, dia 16, la primera sortida institucional amb els gegants de Catalunya, el Treball i la Cultura, i els gegantons, en Pau i n’Alegria. Acompanyada dels companys de la Llacuna, la colla va ser a Olesa de Montserrat per participar en la 33a Trobada de Gegants d’aquest municipi, que coincidia amb el cinquantè aniversari dels gegants olesans: el David i l’Esther.\nLa colla, que va estar acompanyada de masquefins que es van desplaçar expressament fins a Olesa, va participar en les cercaviles i va fer ballar amb èxit el Treball i la Cultura el ball el Ball d’Aniversari. Aquest cop els portadors van ser Pep Jiménez i Ramon Pijoan, que prenien així el relleu a Carles Ventura i Lluís Ardèvol, que els havien fet ballar per primera vegada durant la festa de la Ciutat Gegantera a Masquefa. A Olesa els infants de la Colla de Geganters i Grallers també van fer ballar els Peuets de gegants a en Pau i n’Alegria.\nEn la trobada hi van participar fins a 15 colles d’arreu de Catalunya, les quals van protagonitzar diverses exhibicions, i altres grups com ara l’escolania, els tabalers i l’agrupació de sardanistes locals.\nLa celebració, que va atraure nombrosos ciutadans, va començar a la tarda amb la sortida dels gegants d’Olesa de l’Ajuntament i, després de diverses exhibicions de ball, sardanes, tabalades i balls de gegants, al vespre van començar les dues cercaviles que van recórrer el poble i que van acabar a la plaça de Catalunya.\nAmb l’agenda plena\nAra la Colla de Geganters i Grallers de Masquefa afronta una agenda plena d’activitats. Aquest mes de juliol farà dues noves sortides institucionals com a Ciutat Gegantera, el dia 7 a Montblanc, i el dia 15 a Balenyà.


Socialistes del Masnou: Tots als actes de la Diada!!!!\nCom cada any, l’Ajuntament del Masnou prepara els actes institucionals amb motiu de la diada de l’Onze de Setembre. Com cada any destacarà la presència del Partit Socialista de Catalunya amb els seus militants i simpatitzats. És un moment per reivindicar i refermar la nostre identitat alhora que emfatitzem el nostre compromís amb Catalunya.\nDes d’aquest bloc us convido, socialistes, a fer palesa la vostra presència en els actes següents:\nA la Sala Capitular de l'Ajuntament del Masnou, a les 20 h, hi haurà una xerrada que tractarà sobre el present i futur de la música catalana. Tot seguit, un cop finalitzat l'acte, la Jove Orquestra de Cambra del Masnou interpretarà algunes peces musicals.\nA la plaça de l'Onze de Setembre, a les 11.30 h, acte commemoratiu de la Diada, ofrena floral i actuació de la Coral Xabec.\nA la Sala d'Actes Municipal, de l'Edifici Centre, carrer de Josep Pujadas Truch 1A, segona planta, a les 12.30 h, inauguració de l’exposició “L'Orfeó Català i el Palau de la Música Catalana: l'impuls musical del Mestre Millet". Tot seguit hi haurà un refrigeri per a totes les persones assistents.\nPart d’aquesta informació, així com la fotografia de l’ofrena de l’any passat han estat obtingudes de la web de l’Ajuntament del Masnou.


Passió per Sagunt prepara el càsting per a la seua pròxima obra teatral\nLa ciutat factoria, que es representarà a l'octubre en els actes del centenari del naixement de la factoria d'alts forns de Port de Sagunt, és una obra original creada per Albert Forment i estarà dirigida per la dramaturga Empare Vayá\nL'Alcalde de Sagunt, Quico Fernández; al regidor de Cultura, Josep Manuel Tarazona; l'autor de l'obra, Albert Forment; el president de Passió per Sagunt, José Antonio Pablos, i altres membres de l'associació han presentat hui el projecte en el consistori.\nAmb motiu de la celebració del centenari del naixement de la primera factoria siderúrgica del Port de Sagunt, l'Ajuntament de Sagunt està preparant una àmplia programació que s'estendrà des d'abril fins a desembre, en la qual, entre altres actes, es representarà l'obra de teatre La ciudad factoria per part del col·lectiu Passió per Sagunt. L'Alcalde de Sagunt, Quico Fernández; al regidor de Cultura, Josep Manuel Tarazona; l'autor de l'obra, Albert Forment; el president de Passió per Sagunt, José Antonio Pablos, i altres membres de l'associació han presentat hui el projecte en el consistori.\nCom a novetat, en esta obra participaran aquells ciutadans que ho desitgen, i per a açò l'associació ha organitzat per als dies 8 i 9 de febrer a les 19 hores, en el Mario Monreal i en la Casa de Cultura del carrer Progrés respectivament, un càsting on seleccionarà a part de l'elenc en el seu afany per fer partícips els veïns del municipi d'un fet tan important com és este. Tot aquell que estiga interessat a participar en el càsting pot enviar les seues dades personals al correu electrònic ciudadfactoria@outlook.com.\nAlbert Forment, qui ja va adaptar l'última obra de teatre que va representar l'associació el passat mes d'agost Sonnica i Acteon, adapta en esta ocasió la història de la creació dels alts forns del Port de Sagunt i introdueix personatges reals que van ser protagonistes en este fet històric de la ciutat. A més, el projecte comptarà amb la participació de la dramaturga saguntina Amparo Vayá com a directora. Qui també ha confirmat la seua col·laboració en esta obra amb alt valor històric per a la ciutat, són tant la Unió Musical Porteña com el grup de teatre de la falla Luis Cendoya.\nL'Alcalde de Sagunt, Quico Fernández, ha agraït a Passió per Sagunt i al propi Forment la seua implicació amb esta obra i ha destacat la importància que ella té “en un any tan important per a la nostra ciutat com és el centenari de la creació de la indústria siderúrgica, una de les dates més destacables de la nostra història com a ciutat que en ple segle XXI està demostrant la seua potència basada en la seua diversitat”. Per a Fernández, “esta obra va a ser una de les grans referències dins de la programació dedicada al centenari de la siderúrgia ja que compta amb la participació d'altres col·lectius perquè ens retrobem amb la nostra identitat i perquè el projecte de cohesió com és el de reconeixement de Patrimoni de la Humanitat siga una realitat i que per tant ningú puga desvincular-se perquè no troba la seua oportunitat”.\nEl president de Passió per Sagunt, José Antonio Pablos, ha declarat que amb este nou projecte “seguim avant amb la nostra tasca de donar a conèixer la història de la nostra ciutat de la manera que millor sabem fer i és a través d'una representació teatral que esperem siga del gust de tots”.


Redacció dijous, 22 d’octubre 2020 - 16:03h | Actualitzat a 2020-10-22 16:43h\nL'Ajuntament de Tortosa ha convocat un ple extraordinari aquest divendres per aprovar la modificació puntual del POUM i retirar el monument franquista del riu Ebre del catàleg d'edificis i conjunts històrics i artístics.\nL'informe de la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre (CHE) que faltava per poder fer el tràmit va arribar al consistori dies després de la celebració de l'últim ple ordinari i la comissió de Serveis al Territori va decidir tirar endavant la descatalogació del monòlit com a Bé d'Interès Cultural en una sessió extraordinària. L'aprovació definitiva correspondrà a la Comissió d'Urbanisme de les Terres de l'Ebre (CUTE). «Per part de l'Ajuntament, ja estaran finalitzats els tràmits», ha apuntat l'alcaldessa Meritxell Roigé.\nEn la sessió plenària d'aquest divendres també es nomenarà Manolo Cardona com a nou Defensor de la Ciutadania i es proposarà una modificació pressupostària per augmentar la dotació de Tortosa Esports en 280.000 euros, suplementar partida de despeses jurídiques del consistori en 15.000 euros, i destinar 35.200 euros en la promoció de Tortosa com a Capital de la Cultura Catalana 2021.\nMés de 50 grups confinats: Els cribratges massius a Tortosa, a la recta final


Trencaclosques jocs en línia\nTresors del mar místic\nBombolla Hit: Halloween\nTrobeu una paraula\nJocs de trencaclosques. Trencaclosques jocs en línia\nTrencaclosques jocs en línia és una gran manera de passar el seu temps lliure i per capacitar al seu cervell. No s'avorrirà, ja que per al joc de trencaclosques terriblement interessant. A vegades jugar trencaclosques en línia sembla una tasca d'enormes proporcions per als que, per regla general, vostè necessitarà l'enginy, la intel · ligència i la velocitat de la presa de decisions, en lloc de les habilitats i coneixements d'alt nivell especialitzats decisió. A la nostra pàgina web presenta una varietat de gèneres de jocs de trencaclosques: els grans i tot tipus, trencaclosques, laberints, problemes físics i matemàtics, trencaclosques de lògica, jocs com el Tetris i altres. Jocs de trencaclosques en línia perpetuar el coneixement de les lleis matemàtiques i físiques, i la capacitat del tren de pensar lògicament i desenvolupar la memòria. Tothom serà capaç de trobar la correcta i necessària per al joc en si. Categoria del trencaclosques s'actualitza constantment i pot venir a través del joc tan antic i el favorit des de fa molt temps i bastant nou, la majoria dels quals es caracteritzen per un alt grau de complexitat. Permeteu distreuen amb jocs de trencaclosques en línia.


Penelles dona el tret de sortida a la 1ª edició del Festival Rodautors\nEl festival ha comptat amb la participació de 20 cantautors i cantautores, a més a més, s’han dut a terme altres activitats com tallers o una taula rodona\nPenelles ha acollit aquest cap de setmana la 1ª edició del festival itinerant de cantautors Rodautors. L’objectiu d’aquest festival és apropar als pobles la cançó d’autor, que sempre ha tingut un pes molt important en la cultura musical, tot i que avui en dia ha quedat reduïda. Rodautors és, per tant, un punt de trobada per a cantautors i cantautores, tant per aquells que s’estan iniciant en aquest món com per als que ja porten temps dedicant-s’hi.\nEn total, en aquesta primera edició del festival, han estat 20 els cantautors participants, escollits d’entre 51 propostes. A més a més, el festival ha comptat també amb altres activitats com tallers, documentals, o una taula rodona.\nEl festival itinerant Rodautors està previst que se celebri cada sis mesos, permeten, així, donar a conèixer el món del cantautor als diferents pobles de Catalunya. Per a la propera edició, la seu serà un poble de Girona.