“No ho sé”: una contrasenya per a la ciència i la vida - BBVA Aprendemos Juntos : BBVA Aprendemos Juntos\n“No ho sé”: una contrasenya per a la ciència i la vida\n· Metge i divulgador científic\nVa estimar la ciència des de nen i sempre es va interessar per aclarir els seus misteris i secrets. En l'actualitat, Ignacio Crespo és metge i un dels joves divulgadors més rellevants de l'panorama científic espanyol. "És molt difícil que les persones entenguin el paper crucial dels avenços científics si no se'ls expliquem", assegura.\nPer a ell, la frase "no ho sé" és fonamental en l'evolució de la ciència, però també per a la vida: "Admetre que hi ha coses que no sabem ens permet tenir curiositat, indagar i aprendre. Així construïm el nostre esperit crític ", defensa.\nGraduat en Medicina, Crespo és autor de l'bloc 'S de Stendhal' i col·labora habitualment a la secció de ciència de programes de ràdio com 'De ciència certa' i 'Coffee Break'. Imparteix conferències, xerrades i monòlegs per tal de fer la ciència més comprensible a la societat. El seu primer llibre, 'Una selva de sinapsis: el que amagues al teu cervell', publicat per l'editorial Paidós -que enguany compleix 75 anys- és una invitació a indagar i comprendre el misteriós funcionament del nostre cervell.\nUn viatge per la història del nostre cervell\nSandra Navarro. Hola Ignacio, com estàs?\nIgnacio Crespo. Molt bé, encantat de ser aquí.\nSandra Navarro. Em dic Sandra. Entre altres coses, soc mare de dos joves de 18 i 24 anys i estic encantada de ser aquí per parlar amb tu sobre ciència. M’agradaria conèixer-te una mica més i que em resolguis alguns dubtes.\nIgnacio Crespo. És clar, jo, encantat.\nSandra Navarro. Tu ets metge, divulgador científic i acabes d’escriure un llibre sobre el funcionament del cervell. M’agradaria començar aquesta conversa parlant de la teva faceta com a divulgador científic. Per què creus que és important que la ciència arribi a la societat?\nIgnacio Crespo. Crec que hi ha diversos motius, no només un. Se sol dir molt que per generar vocacions, però jo vull anar més a la base. Tenim, d’una banda, gent que, de manera molt pràctica, sap que està invertint en ciència, que part dels seus impostos va a investigacions, tant en càncer com en coses estranyes de física que no entenen. Aleshores, com els pots justificar que estiguin donant part dels seus diners a aquestes coses que no entenen? Ho necessites explicar. Necessites dir-los quines són totes les meravelles que s’aconsegueixen. Fins a quin punt el progrés i el món que coneixen es fonamenta en tot el que ja s’ha invertit. Una altra cosa que a mi m’agrada molt dir, possiblement és la que més m’interessa, és compartir la bellesa de la ciència per la simple bellesa que té. Ningú pregunta per què un músic ha de tocar davant de milers de persones. El que fa té un valor en si mateix. La gent ho gaudeix i parla d’ell i se’n va tan contenta a casa. La ciència té un punt semblant, perquè podem pensar que són fórmules complexes, que són models incomprensibles, tret que et passis hores senceres estudiant. Però també és una explicació del món. I què hi ha més relacionat amb nosaltres que el que ens envolta constantment? Entendre-ho en profunditat amb els seus detalls, amb les seves meravelles, que s’allunyen del que veiem a simple vista, és una manera de veure una nova bellesa.\n"Cal explicar a la societat fins a quin punt el progrés es fonamenta en el que s'ha invertit en la ciència"\nSandra Navarro. Ignacio, al teu llibre fas un viatge pel funcionament del cervell i ens convides a descobrir els seus secrets. Però com funciona el cervell? Com funcionen les neurones? Com és que podem pensar i sentir?\nIgnacio Crespo. Podem intentar entendre una casa a través dels seus maons. En el cas del cervell, és a través de les cèl·lules que el composen, les cèl·lules que un cop van tenir una altra organització en els nostres ancestres més remots, i que a poc a poc, evolutivament, van anar afegint, com si fos una casa, noves habitacions i en van reformar alguna i van desenvolupar, a partir d’aquesta casa, una vida. Unes coses que ocorren en aquestes habitacions, que seria, ja, la nostra ment, tot el que coneixem com els fenòmens que ocorren al nostre cervell. Caldria partir d’això, d’aquestes cèl·lules individuals, d’aquests petits maons del cervell, que s’anomenen neurones. Aquestes tenen una característica molt important, i és que són cèl·lules com les que formen qualsevol part del nostre cos, però que són molt capaces de transmetre electricitat. I això és important perquè l’electricitat és la manera en què es comuniquen. La informació que recorre el nostre cervell i que comuniquem ara de tu a tu està passant en part gràcies a aquests senyals elèctrics. Aquesta propietat és substancial. A partir d’aquí, és com es comença a entendre: unes neurones amb les seves formes, com de petits bonsais, es connecten amb les branques, amb les arrels d’una altra, i d’una a l’altra va saltant aquesta electricitat, fent connexions complexes que recorren el cervell, que fan voltes inimaginables i que relacionen conceptes molt diferents. Aquesta complexitat, que no podem detallar punt a punt i dir com es connecta cadascuna de les 86.000 milions de neurones que tenim amb la resta, podem dir que d’ella emergeixen les nostres funcions: emergeix la memòria, emergeix l’atenció, el llenguatge, la intel·ligència, la consciència, tot. Ho podem comparar, per exemple, amb la temperatura. La temperatura tothom la percep, però un àtom, una partícula elemental de les que componen la matèria, no té temperatura.\nNecessita vibrar i xocar amb altres perquè aparegui aquesta propietat. És una cosa que no existeix en el fonament i que per la unió de molts elements apareix de cop, gairebé com per art de màgia, tot i que és ciència, i al cervell ocorre una cosa semblant. Aquestes neurones, en unir-se, de sobte, per les connexions que tenen, per les relacions que estableixen i la complexitat geomètrica, que aquí entren inclús les matemàtiques, comencen a aparèixer coses fabuloses. Podem parlar de la nostra capacitat per escriure un llibre, que és una barbaritat en el cas de grandíssims literats de la història, però no va començar per això. Aquesta emergència, en el cas del llenguatge, va començar amb coses molt més bàsiques, com poder dir als membres de la teva manada que hi ha un perill: amb un crit concret dir-los quin tipus de perill és, si ve per terra, per aire, si és una serp que s’arrossega… Els permet anticipar-s’hi i sobreviure, és un avantatge evolutiu. I aquí és quan comença la carrera armamentística: qui millor es comunica, més possibilitats té de sobreviure. Ja no t’arriba només amb el crit, comencen a aparèixer complexitats majors: semàntica, sintaxi, coses que aprenem a llengua i literatura a l’ESO i a batxillerat i que sorgeixen d’aquesta manera. I, de sobte, som aquí, per aquesta carrera, una mica sense saber cap on sorgeixen coses que són espectaculars, coses que nosaltres, a través de la cultura, que és aquest últim pas del nostre cervell, hem decidit potenciar i hem fet tan nostres, perquè a la fi, és el que ens defineix: totes aquestes funcions que molts cops, a vegades amb un cert error, relacionem només amb l’espècie humana.\nSandra Navarro. A vegades utilitzem les paraules cervell i ment com si fossin la mateixa cosa. És el mateix, realment, o és diferent?\nIgnacio Crespo. Aquí em podem atacar de totes les bandes, perquè tenim moltes corrents. En neurociència hi deu haver qui negui l’existència de la ment, qui es redueixi a aquestes neurones i les seves connexions que estàvem dient i digui: “Això és tot”. El problema és que sí que existeix una experiència, almenys subjectiva, d’una cosa que anomenem “ment”, ja sigui més o menys real. Així que aquest nom ha de correspondre a alguna cosa, encara que sigui immaterial, encara que sigui la meva percepció. I, per això, una altra branca de la neurociència l’intenta integrar. I el que diu és el següent: el cervell és fonamental, ja ho estem dient. El que som es troba, d’alguna manera, imprès al nostre cervell, però el nostre cervell no és tot el que som. Aquest és el punt fonamental per entendre el que ve a continuació. Nosaltres som una relació, no només de neurones, sinó d’aquestes neurones amb el món que ens envolta, amb el nostre propi cos. Per exemple, sobre els nostres ronyons, hi ha unes glàndules que produeixen unes determinades hormones que ens alliberen una resposta de por, de fugida, que afecta directament el cervell. Un cervell en un flascó totalment aïllat, de cristall, no tindria aquest impuls. Per tant, podem dir que som molt més que només el cervell: som el nostre cos, és un cervell encarnat, que es diu. I, a part d’això, un cervell en un món, un cervell que rep estímuls, que té experiències de quan era jove i jugava amb les seves joguines al passadís i el que li va dir la seva mare aquell dia quan volia agafar una porció de pastís i estava encara molt calent i anava a ser indigest. Són aprenentatges que integrarem al nostre cervell, que formen part de nosaltres i que, per la seva interacció, són, d’alguna manera, la nostra ment, d’alguna manera, i que, això és l’important, deixaran la seva empremta al cervell, però no són només el cervell.\nSandra Navarro. Ens has parlat abans del funcionament del cervell, però voldria saber quin n’és l’origen, com s’ha format el cervell i què és el que ens fa tan especials i diferents d’altres espècies.\nIgnacio Crespo. Aquesta és una de les coses que, quan s’ha plantejat en la història de la neurociència, molta gent ha decidit que no era una pregunta legítima. Com ens podem remuntar al passat sense tenir un llibre escrit per aquelles primeres cèl·lules per saber què ocorria amb elles? No en tenim registres, molts cops, i és literal el fet que es va prohibir parlar, per exemple, de l’origen del llenguatge o de l’origen de la consciència. Però sí que hi ha maneres en què ho podem entendre: podem fer una cosa que s’anomena anatomia comparada, i és no només estudiar les nostres estructures, les que ens formen, sinó comparar-les amb els nostres parents, amb altres animals, amb altres organismes que sabem que són més primitius, entre cometes, per saber com érem fa molt de temps, quan teníem un ancestre comú amb ells. D’aquesta manera, sabem que hi ha sistemes nerviosos, com el nostre cervell, però molt més senzills, en organismes més semblants, per exemple, a les esponges. Però, és clar, són uns sistemes, neuroides, aquesta és la paraula exacta, que no tenen consciència com a tal. No pensen, però responen. Aquesta n’és la clau. Tot va començar amb una cèl·lula que va tenir la sort de poder respondre al medi, no estar passiva i fer la seva funció, independentment del que ocorregués, sinó tenir una reacció i comunicar-se amb altres. Un organisme que estava fix al fons del mar, per exemple, i que, de sobte, bé, va descobrir, ho entenem tots, que si comença a desaparèixer la llum sobre ell, és molt probable que hi hagi un objecte que s’hi estigui apropant i li doni un cop i hagi de respondre, per exemple, tancant les estructures més febles que pugui tenir, bloquejant-les i protegint-se. És un primer pas molt modest, però és crucial el fet que es pugui relacionar amb el món. A partir d’aquí, de nou, una carrera armamentística. Qui millor es pogués relacionar amb el món i després respondre a ell era qui més possibilitats tenia de triomfar, d’expandir els seus gens, de tenir una població més àmplia.\nI això, és clar, es complica moltíssim després: no val que tinguis moltes neurones separades, moltes cèl·lules petites per tot el teu cos. Necessites que es comuniquin bé. És com tenir una centraleta de telèfons. Ho volem tenir tot ben prop per poder operar i gestionar. Així que es van començar a agrupar a la zona que es trobava més al davant dels organismes, per la qual avançaven, on tenien els òrgans dels sentits, per poder treballar amb el medi, perquè fos més ràpid, més eficient. Això és la cefalització. I aquí va sorgir el gangli cerebral, una cosa primitiva semblant a un cervell. Això és el que tenen molts insectes, per exemple, o alguns anèl·lids que són com cucs. En el nostre cas, ho revolucionem: les aus, els mamífers, els rèptils, els amfibis, tenen cervells molt més complexos, que ja són per augmentar el nombre de neurones, canviar algunes de les seves propietats perquè hi encaixin tantes, hem dit que en són 86.000 milions. 86.000 milions de petits cables amb els seus cable secundaris, tots col·locats al nostre crani, que és petit. Això s’aconsegueix per diversos motius. El primer és que s’han tornat tremendament eficaces transmetent informació. Aquestes cèl·lules no són ja unes cèl·lules que per casualitat resulta que transmeten una mica d’electricitat. S’han tornat gairebé cables perfectes: no són un tros de coure tirat a terra, sinó un tros de coure embolicat amb plàstic perquè no perdi l’electricitat, perquè tot això sigui el més perfecte possible. Si no fos per aquesta sèrie de petites adaptacions que fan de la neurona una cèl·lula molt eficient, el nostre cervell, amb el nombre de cèl·lules que té, tindria quilòmetres de diàmetre. És una cosa que no podríem treballar. Així que totes aquestes evolucions que hi va haver des del primer organisme amb cèl·lules que responien al medi fins a nosaltres van ser per permetre que ocorregués una cosa gairebé impossible: que hi hagués tanta complexitat en un espai tan petit.\n"L'evolució va permetre que passés alguna cosa gairebé impossible: que hi hagués tanta complexitat en un espai tan petit com el cervell"\nSandra Navarro. Els metges dieu sovint que el cervell és molt plàstic. Què voleu dir realment amb això?\nIgnacio Crespo. La nostra plasticitat cerebral, que ara explicarem què és, és una de les característiques més distintives de la nostra espècie, és la nostra capacitat perquè el nostre cervell, amb les seves estructures i totes les connexions que hem dit que té, canviï, s’adapti. Que una neurona, en lloc de connectar amb una, connecti amb una altra de sobte, i aquest nou camí impliqui informació diferent. I aquesta plasticitat és, simplement, la facilitat que té el cervell de fer aquesta funció, d’adaptar-se, de modificar-se i, per tant, d’aprendre. Hem dit que l’últim pas que vam fer per fer nostre el nostre cervell va ser la cultura, poder aprendre, no només pel que s’ha heretat dels nostres pares genèticament, sinó el que els nostres pares ens han d’explicar. Aquesta experiència s’uneix moltíssim a la idea de plasticitat. Pot existir l’aprenentatge perquè podem modificar el nostre cervell, perquè tenim major facilitat. I això em porta a una altra cosa: cada cop que es parla de plasticitat, es parla de nens, sobretot, de joves, que se suposa que són molt plàstics els seus cervells, són esponges d’aprendre. Per exemple, la fonètica. Un bebè que es criï en un idioma determinat aprendrà amb molta més facilitat com es pronuncien aquestes paraules que si l’aprèn d’adult. Aquestes coses estan relacionades amb la plasticitat: el cervell dels infants és tremendament plàstic per un motiu, i és que aquestes cèl·lules que hem dit, aquestes neurones, en lloc de connectar-se una a una, tenen moltíssimes ramificacions. És com si jo, de sobte, estirés, no dos braços, sinó cinc braços, i us agafés a tots. Tinc moltes connexions possibles. Tinc moltes possibilitats de quedar-me amb unes combinacions concretes i guardar la informació que m’interessi.\nEl que ocorre és que, durant l’evolució del cervell dels nens, es comencen a perdre. Existeix una cosa que és la poda sinàptica, que és com si agafessis un arbre i en tallessis les branques, en tallessis les connexions. Això fa que el cervell sigui més ràpid, més eficient, es perd menys. És com si en lloc d’haver de mirar el mapa d’una ciutat cada dia per arribar al teu pis, sabessis exactament només els carrers que et fessin falta. Aniràs molt més ràpid, però perds plasticitat.\nSandra Navarro. Es perd capacitat d’aprenentatge.\nIgnacio Crespo. Exacte. I fins fa poc es creia que es perdia per complet, que quan passaves d’una determinada edat, la plasticitat era una cosa gairebé residual: “A partir dels 60, oblida’t d’aprendre un nou idioma. A partir dels 80, oblida’t d’aprendre qualsevol cosa”. Però això és fals. Això es basa, en part, en una idea que és tremendament incorrecta, i és que no es produeixen noves neurones durant la vida, noves cèl·lules del cervell. Deus haver escoltat segur això que diuen molt els nens que, si et dones un cop al cap, estàs perdent neurones: “Estic perdent neurones, m’estic donant cops constantment, o tostorros”. Això és fals. Es creia que no es regeneraven. Ara se sap que sí, es va detectar primer en animals i ara en humans. Hi ha noves cèl·lules, noves neurones que es produeixen sobretot en estructures que sabem que han de ser molt plàstiques, per exemple, l’olfacte. Les estructures relacionades amb l’olfacte codifiquen una quantitat d’olors increïble. Tothom sap que l’olfacte estimula moltíssim la memòria. Podem estar tranquils sense pensar en res, que vingui una olor del pastís de poma que feia la nostra tieta i que, de sobte, ens vingui la imatge del dia de pluja en què el va treure del forn. Tot això s’evoca amb molta facilitat, i és en part perquè està molt preparada per l’aprenentatge i per guardar informació. I quina estructura està preparada per això? La memòria. Les estructures relacionades amb la memòria en si mateixa també són molt plàstiques. També s’ha vist que aquí apareixen noves neurones que fan que constantment es pugui aprendre. I hi ha un experiment, i amb això ja canviem de tema si vols, però ho he de dir, i és un experiment amb òlibes, una cosa molt curiosa, que és per demostrar fins a quin punt els cervells adults encara es poden adaptar.\n"És fals que a partir d'una edat les neurones no es regeneren. També s'ha vist que apareixen noves neurones que fan que constantment es pugui aprendre"\nImagina’t que tens un grup d’òlibes d’edats molt diferents, petites òlibes, algunes de petites encara amb plomissol, blanques, així, molt lletjotes, i unes altres de senyorials i adultes. Tu has d’intentar que s’adaptin a unes ulleres que els posaràs, que deformaran la realitat. Faran que, en lloc de veure el que tenen al davant, vegin el que tenen a un costat, com si fossin triangles que deformaran aquest angle en què arriba la informació. Si poses unes ulleres a una òliba, que mirin completament a l’esquerra i li demanes que voli, serà un desastre. Aquesta òliba es donarà cops, com si tu intentessis conduir un cotxe en la mateixa situació. El que passa és que pots intentar que s’hi adaptin. Els pots posar ulleres que desvien primer deu graus, una mica. Després, quan s’hi adaptin, 20 graus, 30 graus… Resulta que, si fas això, no només s’hi adapten les òlibes amb menys de vuit mesos, que són les petitones, sinó que s’hi adapten inclús les adultes. El seu cervell, quan l’analitzes després, s’ha modificat estructuralment per complet en algunes zones, algunes estructures, per poder fer front a aquesta tasca. I ho fan meravellosament, mai amb una perfecció total, però sí molt bé. Això és la plasticitat.\nSandra Navarro. És a dir, que som capaços d’adaptar-nos als canvis i a qualsevol cosa.\nIgnacio Crespo. Sort, perquè si no, seria molt avorrit tot.\nSandra Navarro. Molt bé, m’agradaria preguntar-te, fer-te ara una pregunta una mica filosòfica.\nIgnacio Crespo. D’acord.\nSandra Navarro. És el cervell el que ens fa humans? Què és el que té el cervell que ens fa tan especials i tan diferents d’altres espècies?\nIgnacio Crespo. La plasticitat és un bon motiu, però parlaré d’una altra cosa, parlaré de simbolismes. A la gent li agraden molt, és una cosa que neurocientífics i psicòlegs tenen en comú: els agrada reconèixer que el cervell i nosaltres som animals molt simbòlics, ja sigui per l’escriptura, els conceptes que utilitzem en algunes ciències abstractes, com pot ser la matemàtica, o inclús la lògica en filosofia, però hi ha més. I hi ha una cosa que em sembla tremendament humana i que la gent dubto que s’esperi, i és el fàstic. Posaré l’exemple del fàstic. Resulta que tots podem, més o menys, intuir que si alguna cosa ens resulta repugnant és perquè possiblement ens farà mal. Evolutivament, ens hem adaptat perquè si alguna cosa potser s’està podrint o està en mal estat, no ens la vulguem menjar, ens resulti desagradable, ens tanqui l’estómac i ens protegim. És una manera que aquells simis que no tenien ni idea de què era un bacteri o un virus, no es posessin en perill sense adonar-se’n. El que ocorre és que nosaltres li hem fet una volta. Si estudiem què ocorre en un cervell quan sent nàusees pel menjar, s’encenen determinades parts d’ell. Però, si aquest fàstic, en lloc d’estar produït per menjar, està produït per la ideologia d’algú, sentir fàstic pel que pensa una altra persona, per la seva manca d’ètica, pels seus modals, resulta que s’il·luminen les mateixes llums. Hem utilitzat una cosa que estava preparada per detectar perills molt materials com: “Això està enverinat, això és tòxic”, per, de sobte, despertar una mena d’ètica del comportament, de manera de treballar en societat i sentir repulsió per això que creguis que no és convenient, allunyar-te’n. És molt simbòlic. Tot això, aquesta dimensió, si l’entenem com una cosa quantitativa, no una cosa totalment única d’humans, sinó que en el seu grau, en el seu nivell d’especialització, és molt humà, és fantàstic, és fabulós, i jo crec que em centraria en això, tot i que sigui molt atípic parlar del fàstic en aquesta situació.\nSandra Navarro. Una altra cosa, sent el cervell tan fonamental a les nostres vides, hi ha ocasions en què té molt mala premsa. Solem dir que una persona, quan és freda o calculadora, o que té interessos ocults, és molt cerebral, i que quan és honesta, té bones intencions, està actuant amb el cor. Això té alguna base científica?\nIgnacio Crespo. El cor no pensa, això per començar. El cor sí que té neurones, hi ha molta gent que argumenta que, com que té neurones, pensa. Com hem dit, són cèl·lules que transmeten impulsos elèctrics. El cor, d’alguna manera, es contrau perquè hi ha impulsos elèctrics. És l’únic motiu pel qual hi són. No hi podem ubicar la nostra cognició, els nostres pensaments, els nostres fenòmens mentals, això queda clar. El que sí que ocorre és que, històricament, pensàvem que el cor era el centre. El cervell era un òrgan per refrigerar la sang. No tenia res a veure amb el pensament. Això és una idea d’Aristòtil, no la deia qualsevol, la deia una persona que va començar a assentar les bases del que ara mateix és la ciència. Una persona així de racional, per la manca de mitjans i de tècniques que hi havia al moment, va decidir que el cor, com que es trobava al centre del cos, que està ben connectat amb tot, com que augmenta els seus batecs quan ens sentim, potser, espantats per alguna cosa, que és un estat mental, doncs ha de ser qui controla les nostres emocions i el nostre pensament. I, a partir d’aquí, Aristòtil, que va tenir moltíssima força durant tota l’edat mitjana a través de l’escolàstica de sant Tomàs d’Aquino, va ser com paraula de Déu. No hi havia res a dir al respecte. Era el que hi havia, tot i que ja hi havia molts experiments que argumentaven que la cognició, el pensament, era en un altre lloc. El que passa és que això s’hi ha quedat. Recordar és una paraula que ve de “cordis”, de cor. Hi ha moltes coses que encara hi estan relacionades al nostre dia a dia, i una és això de les emocions, que es basa en aquest problema i en un altre que ve molt després. Quan en una sèrie, per exemple, o en una pel·lícula, volen crear un personatge que és molt intel·ligent, el solen fer emocionalment inepte, oi? Sol passar això, el típic Sheldon Cooper o Sherlock a la versió que van fer per una sèrie. Això no és real. Hi ha molta gent molt intel·ligent i molt sensible. És més, el raonament mai és pur.\nNo hi ha mai una manera de pensar, de raonar, d’aplicar la lògica al nostre cervell de manera diària, dia a dia, que estigui totalment desposseïda de l’emoció. És més, si haguessis de prendre totes les teves decisions partint de la lògica, seria un veritable infern arribar a la taula de l’esmorzar. A quina hora t’aixeques? A les set? A les set i un minut? A les set menys un minut? Bé, doncs és bonic que sigui un número rodó, aquí no hi ha lògica. Aquí hi ha una mica la teva intuïció, els teus gustos. Hi ha alguns escriptors que han treballat molt sobre quest tema de la relació entre la raó i l’emoció, i ho diuen amb molta claredat: nosaltres prenem decisions molts cops, molts més dels que pensem, purament emocionals. La raó, el paper que hi juga, és després d’argumentar per què les hem preses. Ens muntem les nostres pel·lícules: “He fet això perquè allò”. No, ho has fet perquè en aquell moment ha nascut del teu interior, perquè per la teva experiència, el context i el que sigui, va ser la solució que vas trobar, el que més et venia de gust, el que més d’acord estava amb els teus sentits. Aleshores, això està molt unit, està imbricat. És impossible separar-ho en dos unitats i que siguin funcionals. Un exemple n’és el capità Spock d’‘Star Trek’. Possiblement, de tota la ciència-ficció, el personatge més racional del món. És un vulcanià, i només és raó pura. Raó pura, no hi ha res més. I, en canvi, resulta que participa a certes aventures. Té un interès, d’alguna manera, tot i no tenir emoció, té un interès per fer coses, per resoldre problemes, per, d’alguna manera, ser un heroi. Per què? Si només és raó. No hi ha un motiu racional pur. La implicació emocional és fonamental. No existeix una voluntat si no hi ha emoció, només raó que no saps com aplicar o per què.\n"No hi ha una manera de pensar, de raonar, d'aplicar la lògica en el nostre cervell, que estigui totalment desposseïda de l'emoció"\nSandra Navarro. En un dels teus monòlegs, molt divertit, per cert, fas una curiosa relació entre el cervell i els espòilers de les sèries, de la televisió. Quina relació és aquesta?\nIgnacio Crespo. És una relació molt íntima, perquè quan pensem en coses tan complexes com l’espòiler, sembla que oblidem que darrere d’aquesta sensació de: “Quina ràbia, m’han desgraciat una pel·lícula”, hi ha el cervell també. Quan pensem en memòria i en llenguatge, queda més clar, però amb coses tan contextuals, tan culturals, ens n’oblidem. En canvi, en el cas de l’espòiler, tot i que no se sap exactament el procés, es tenen bones pistes del que està ocorrent. Se sap que el nostre cervell allibera una substància anomenada dopamina, que té moltes funcions. La premsa l’ha anomenat l’hormona de la felicitat. Val per moltes més coses. Inclús pot ser bastant desagradable si les seves concentracions són incorrectes en sang. Però l’important és que no allibera aquesta hormona com li dona la gana o sense preocupar-se del context, l’allibera, sobretot, quan hi ha una gran incertesa. A les pel·lícules, quan s’està desenvolupant un fil, tu no saps com acabarà. No en coneixes el desenllaç. Comences a produir dopamina. Com més difícil de predir, més dopamina produeixes. I com més dopamina produeixes, més gaudeixes aquest moment. En principi. Això és molt reduccionista, però en principi funciona així. Així que, si de sobte, algú ve i et diu: “És el seu pare, que ho sàpigues”, baixa completament. Ja no tens incertesa, ja no es produeix aquesta dopamina. És una cosa molt curiosa que es va estudiar primer amb coloms, amb coloms que estaven treballant amb certs premis que els concedien els investigadors en una situació totalment aleatòria. En un 50 % de les ocasions. No hi havia res que el colom pogués fer perquè li donessin el premi. Ell actuava i a vegades l’hi donaven i a vegades no. Quan era un 50 % la possibilitat de ser premiada, la incertesa era màxima. És com la cara o creu d’una moneda, i la dopamina pujava pels núvols, quan era menys parell l’assumpte, un 25 % i 75 %, per exemple, el colom acabava interpretant que era estrany que li donessin la recompensa, o que era molt probable, i en aquest cas, no hi havia tanta incertesa. La dopamina era menor.\nAleshores, podem, finalment, remuntar una cosa que sembla un fenomen purament cultural, que està molt de moda, el tema dels espòilers, amb l’estructura del nostre cervell, amb la seva bioquímica, i inclús amb el conductisme, que és estudiar el cervell com una caixa negra on no m’importa tant el que ocorre dins, però puc establir correlacions entre el que ocorre fora a l’individu i les respostes que dona l’individu. El que passi pel mig ha de ser aquí, al cervell.\nSandra Navarro. En un altre dels teus monòlegs arribes a comparar les neurones amb les mares. Com a mare, m’ha fet molta gràcia i em crida molt l’atenció. Quina relació hi ha? En què ens assemblem les mares i les neurones?\nIgnacio Crespo. Deies que tenen 18 i 24 anys, oi?\nIgnacio Crespo. Què estudia el més gran?\nSandra Navarro. Sociologia.\nIgnacio Crespo. Entesos, estudia Sociologia. Ja deu haver fet la seva vida, en gran mesura. Tu saps que els primers anys d’universitat les mares no solen estar tan al damunt. I què passa el primer curs? Que les notes baixen en picat, en general, almenys.\nSandra Navarro. Bé, no és el cas, perquè viu fora i és totalment independent.\nIgnacio Crespo. Però viure fora és un tema del qual anava a parlar. Quan els adolescents marxen, les mares ja no tenen el mateix poder, en certa manera. És una distància en què ja no tens la capacitat de dir-li: “Recull l’habitació”. No saps si l’ha recollit, no li demanaràs fotos cada dia. La distància està relacionada, d’alguna manera, amb el poder que té. A les neurones els passa una cosa semblant. Una neurona activa l’altra, fan grans camins que s’uneixen com si fossin cables, és el que estàvem comentant, però no sempre l’activa, ha de tenir força, per dir-ho així, per dir-li: “Ep, mou-te, comença a activar-te”. El que passa és que no només depèn de les característiques de la neurona que hi hagi abans que s’activi la següent, depèn d’on sigui, d’on la toqui. Hi ha zones que, per trobar-se més prop de punts concrets, tenen més poder, de manera que com més t’allunyes d’aquestes estructures, com més et distanciïs entre aquests punts de les neurones, menys poder tenen, menys capacitat de control sobre la següent.\nSandra Navarro. Menys control, és clar.\nIgnacio Crespo. El punt important d’això és que les neurones deixen de ser parts de cable que col·loco com si fos un Lego. De sobte, això té moltes més característiques menors que són difícils d’entendre. El lloc, és molt difícil dir-te exactament el lloc on toca una neurona amb una altra, és un factor més que fa molt més complex el cervell, perquè ja tenies el gran nombre de neurones, totes les possibles connexions que poden tenir entre si, i ara també on es toquen. De sobte, el cervell complica moltíssim més el seu estudi i forma part del que és tan impressionant i espectacular sobre ell. I és relativament recent, aquest coneixement.\nSandra Navarro. Un altre tema molt curiós sobre el cervell és que a vegades li agrada molt la por. Mirem pel·lícules de terror, fem esports extrems, jugant-nos la vida, buscant, precisament, aquesta sensació. Per què fem això?\nIgnacio Crespo. És difícil de respondre. Hi ha molta gent que just intenta argumentar en contra dels plantejaments de l’evolució dient que fem unes coses molt irracionals, molt temeràries, que posen en risc la nostra vida, la nostra possibilitat de transmetre la nostra informació genètica als nostres fills. Per què ho posem en risc? Perquè no som màquines perfectes. Abans dèiem que la dopamina és l’hormona del plaer, però també és l’hormona de moltes altres coses. Resulta que, en aquest cas, l’adrenalina, que està relacionada amb la dopamina, en certa manera, produeix una sensació de por, de tensió, del que s’anomena lluita o fugida. Un fenomen pel qual, davant d’un perill, tu decideixes si t’hi vols afrontar o fugir. I ja està. I ho fas instintivament, al moment, per supervivència. El que ocorre és que nosaltres hem aconseguit viure en un món bastant protegit, en general, on molts d’aquests perills ja no existeixen. Els perills solen ser veure una carta d’hisenda a la bústia, que és molt diferent de trobar-te un cocodril. Al descontextualitzar-ho tant, hem intentat inclús fer-ho agradable. Se’m tiben els músculs, estic més preparat per la carrera, soc molt més conscient del meu entorn, o almenys aquesta és la sensació que dona. Això, d’alguna manera, és agradable. És una experiència molt intensa, com els formatges forts, que ens agraden per acostumar-nos-hi. D’aquesta manera, si tu t’acostumes al fet que no hi ha cap perill al darrere, perquè el veus en una pel·li o és una muntanya russa, és una situació totalment controlada, aconsegueixes, per condicionament, oblidar-te del veritable perill i quedar-te amb la sensació extrema, amb el sabor fort del formatge, que no és que estigui podrit, és que esta controlat a cada moment. Ocorre una cosa semblant. I, de tota manera, hi ha inclús una cosa més profunda, més estructural, que ens en dona una pista.\nI l’exemple és molt banal, però és molt interessant. Hi ha a internet moltíssims vídeos de gats que estan tan tranquils per l’estança, es giren, veuen un cogombre darrere d’ells i, en veure el cogombre, instantàniament, fan un bot. S’espanten moltíssim, miolen, bufen, se’ls posen els pèls de punta, la cua també cap amunt. Què ocorre? No ho sabem exactament, tot i que hi ha una hipòtesi. Diuen que el poden interpretar com una serp o com qualsevol perill. No sabem què veu el gat, sabem que ho interpreta, abans que entendre que això és un cogombre, com un perill, i això és perquè el nostre cervell no és una màquina perfecta que vegi coses i les interpreti de cop. Divideix la informació. Com que triguem molt a crear imatges completes del que tenim al voltant, part de la informació va a estructures que en fan, diguem-ne, un esborrany ràpid. Fan un parell d’esbossos i diuen: “Això pot ser perillós, és verd i allargat, potser és un cuc verinós, una serp, alguna cosa que és preocupant”. I, en aquest moment, per intentar guanyar uns mil·lisegons de supervivència, activen la lluita o fugida. El que passa és que part de la informació ha anat a altres estructures, aquí al clatell, que la interpreten molt millor, ja definida com un quadre detallat o ben treballat, i enviaran la informació a aquesta estructura relacionada amb la por a les amígdales i els diran: “Ep, que això és un cogombre. Això no té un perill, realment”, i en aquest moment s’apaga el senyal de lluita o fugida i estan tranquils. En aquest cas, poder racionalitzar constantment que ens trobem en un context que és protegit ens permet blocar molt més ràpid aquests senyals, en principi. De nou, tot això està una mica agafat amb pinces i sempre falta molt per investigar en neurociència.\nSandra Navarro. M’agradaria parar ara de vocació científica i d’educació. He llegit que la teva vocació es va iniciar quan eres petit, amb els dinosaures, i m’agradaria que em diguessis què podem fer els pares i els educadors per fomentar l’interès per la ciència en els nens.\nIgnacio Crespo. És difícil que es fomenti l’interès en una cosa que el nen, en principi, no agafarà com a natural. Potser sigui una mica forçat, coneixem molts exemples d’aquests pares que apunten els seus fills a classes de música sense que els agradi la música i acaben tenint mania del violoncel o del clarinet i no el tornen a tocar mai més. Això, clarament, és una mica perjudicial, potser, forçar-los massa. És difícil saber on es troba el punt entre una cosa i l’altra. Però, tot i així, cal tenir-ho en compte. El que ocorre és que la ciència té formes molt orgàniques de presentar-se. Ja hem dit que un pot veure la realitat des d’una perspectiva científica, i hi ha un motiu absolutament clar per recomanar que els nens tinguin un pensament científic o que, almenys, ho entenguin, i és allunyar-se dels dogmatismes. Jo vaig començar amb una cosa que no tenia res a veure amb això, com comentaves, amb els dinosaures. M’interessaven, i els elefants, i molts animals, i era un nen realment estrany que volia aprendre. Aleshores, un cop ja em sabia el que hi havia al llibre de dinosaures que tenia, una enciclopèdia que recordo perfectament, deia: “Què puc saber ara d’això?”. Quan t’atrapa de debò, que aquesta és la clau, demanaràs tu la informació. I això que comença amb dinosaures acaba madurant. Segueix amb dinosaures, que són una cosa perfectament madura, però amb una altra profunditat. I arribem a aquest punt que deia dels dogmes. La ciència, com hem dit, que intenta evitar coses que no es basen necessàriament en la raó, t’ajudarà a protegir-te d’elles, de la manca de pensament crític, de la manca de racionalitat. I evitar el pensament dogmàtic és clau per una cosa: un dogma, per definició, és una cosa que és incontestable. Tu no podràs crear al voltant d’això, tu ho assumeixes i és una cosa amb la qual vius.\n"Hi ha un motiu absolutament clar per recomanar que els nens tinguin un pensament científic o que al menys ho entenguin, i és allunyar-se dels dogmatismes"\nHeidegger, que no el vull defensar jo aquí per res, tenia un concepte que és molt interessant. Bé, en tenia més, però aquest és el que vull dir, i és el concepte d’“estat d’interpretat”: gent que assumeix tot el que li ve i viu en la modernitat agafant-ho tot sense pensament crític i sense reflexió. Es torna una esponja, un reflex del que hi ha al seu voltant i, per tant, viu la vida d’un altre. Això és una de les majors condemnes que podem tenir. Perdem la nostra individualitat, perdem la nostra personalitat, i la ciència és una de les claus per intentar esquivar els dogmatismes, per detectar-los, per dubtar d’ells, per saber que res és incontestable i que, per tant, pots viure la teva vida de debò, no la d’altres persones que molts cops ni tan sols coneixes.\nSandra Navarro. Què opines tu sobre les tendències que hi ha avui dia als negacionismes, a creure en notícies falses i aquest tipus de coses?\n"La ciència intenta evitar coses que no es basen en la raó, i per això ens ajuda a protegir-nos de la manca de pensament crític, de la manca de racionalitat"\nIgnacio Crespo. Hi ha molta gent que el que planteja és: “Com és possible que vivim en un món tan informatitzat, amb tantes dades envoltant-nos, tanta possibilitat de contrastar fets i que, tot i així, acceptem barbaritats?”. Diem barbaritats, no dic que siguin bàrbars qui les accepten, però clarament són afirmacions molt boges en alguns aspectes. El motiu és que, com hem dit, no sempre pensem de manera racional. És molt difícil desmuntar una cosa que pensem per pura emoció, amb dades, perquè no està fonamentada amb dades. No veuràs que la teva lògica està fallant. No estàs aplicant la lògica. Estàs aplicant que vols dubtar perquè tens por. Sobre els transgènics, sobre que, de sobte, la indústria farmacèutica estigui intentant conspirar per no treure un tractament del càncer, que les peroleres no treguin una gasolina basada en l’aigua. Totes aquestes idees estan basades en coses moltíssim més bàsiques, més emocionals. I un dels sentiments, que és tremendament poderós és el de pertànyer a un grup diferent i superior. Aquí el que estan afirmant és: “Jo conec una veritat que tu no. Jo conec una veritat que es troba oculta a la gran part de la població”. És més, ara mateix s’està posant de moda un llibre que recomanen a totes les llibreries i que, per descomptat, no direm quin és, que, tot i que n’hi ha potser 20 o 50 exemplars a algunes llibreries, et posa: “El llibre que no volen que llegeixis”. Clarament, volen que llegeixis aquest llibre, es troba pertot arreu, es ven molt bé, és dels més venuts. Però aquesta frase, que pots desmuntar en el moment en què en veus 30 exemplars en una fila, està fent molt d’efecte, perquè: “Ostres, hi ha una veritat oculta que puc aprendre i que tu no sabràs”.\nÉs interessant. És el mateix efecte pel qual un partit de futbol, si no pertanys a cap dels dos equips, perd la gràcia. Hi has d’estar implicat emocionalment, així que desmuntar-los es torna molt, molt difícil. Diuen alguns que els divulgadors tenim poca cosa a fer, per tant, què fem donant dades? No aconseguirem desmuntar que una mare tingui por de vacunar els seus fills perquè puguin tenir algun problema arran d’això. Podem dir poca cosa. I, tot i així, seguirem dient coses, perquè el nostre objectiu no és necessàriament aquesta mare, és la comunitat, és normalitzar la ciència. Potser aquesta mare no ens escolti perquè no té interès a conèixer l’opinió d’un metge i dubta més d’ells que cap altra cosa. Però potser tingui una germana que estigui llegint i que sigui més afí a la ciència i que aprengui els arguments de debò perquè els està llegint en algun lloc, que sàpiga que no hi ha continguts de metalls pesats en quantitats perilloses en aquestes vacunes, que hi ha milers de proves que demostren que no està relacionat amb l’autisme, que, per exemple, als llocs del món on s’han retirat moltes de les substàncies que hi havia a les vacunes, que acusaven de ser les preocupants, no ha descendit el nombre de casos d’autisme. Que l’origen d’aquest mite ve d’un metge que tenia implicacions econòmiques amb una empresa que pretenia distribuir una vacuna alternativa sense aquests metalls, que està més que demostrat que no hi ha una base. Sabent aquestes coses, la mare potser no ens fa cas, però si ho escolta d’algú en qui confia realment, és possible que prengui una decisió que ajudi les seves filles, que ajudi la comunitat, que ajudi a crear aquesta immunitat de grup que tan de moda està i que per vacunar les seves filles protegeixin una amiga de l’institut que resulta que anys després té algun tipus d’immunodepressió. Totes aquestes coses són clau.\nSandra Navarro. En un dels teus articles dius que la frase “no ho sé” ha estat sempre el motor dels avenços de la ciència. Com a científic, creus que hauríem d’aprendre tots a reconèixer quan no sabem alguna cosa?\nIgnacio Crespo. Em sembla fonamental, i comentaré primer la meva experiència com a metge en formació, sobretot, perquè va ser durant la universitat quan vaig veure aquestes dues corrents tan clares, la de qui reconeix quan no sap alguna cosa i la de qui ho oculta deliberadament. Alguns professors ens deien que és principal mostrar confiança davant del pacient i, en certa manera, és cert. Un pacient vol que el seu metge sàpiga de què parla. El problema és confondre això amb afirmar coses que no saps, i alguns metges, alguns professors meus, no ens posaven aquest límit, no deien: “Reconeix quan no sàpigues alguna cosa, mostra’t confiat, però quan no la sàpigues, sigues humil”. No dic que sigui una actitud majoritària a la medicina, ni de bon tros, però sí que hi ha gent que, davant la complexitat de fer front cada dia a pacients, a problemes molt complexos del cos humà, que a vegades saps i d’altres no, intenten donar el millor tracte possible, i a vegades sembla que és aquest. L’altre cas és el dels professionals sanitaris que reconeixen a cada moment que no saben alguna cosa. Sempre recordaré un professor d’Al·lergologia, que sembla una assignatura menor, Al·lergologia, una especialitat que no és ni càrdio ni digestivo, en què gairebé controles quatre coses i ho controles tot, que reconeixia a cada moment quan no sabia alguna cosa i ens ho deia a classe, i ens va dir que era possiblement el més important que en podíem extreure: reconèixer que no sabem.\nI, ja, deixant allò experiencial i anant fins a quin punt és influent per la ciència, pensem en una cosa molt clara, i ja que m’has tret abans això de la filosofia, ho enllacem, perquè ciència i filosofia estan molts cops lligades. El naixement de la ciència i la filosofia comença, en certa manera, quan reconeixem que les explicacions no són sempre les que volem. No val qualsevol cosa per explicar per què plou o per què brilla el sol, no es basa en mites. Necessitem alguna cosa, estiguem més o menys equivocats, arribem a conclusions més o menys encertades, intentem utilitzar la raó, i no només l’apetència o les històries. És el pas del mite al logos, a la raó. És una cosa que ocorre ja a la Grècia clàssica, i a partir d’aquí, comença la filosofia pròpiament dita. Amb Sòcrates hi ha un intent d’entendre la natura amb la raó, passa a intentar entendre l’ésser humà amb la raó i, a partir d’aquí, Plató ho intenta portar una mica de nou al món real. Aristòtil ho porta del tot i funda unes bases que, molt de temps després, al Renaixement, començaran a tenir matisos científics. En qualsevol d’aquests punts, la clau ha estat que han reconegut que no ho saben. No inventen qualsevol cosa per tal de tenir una resposta. Els importa més arribar a una conclusió correcta que tenir una conclusió i, per tant, es poden quedar esperant contents, o almenys, sense patir gaire per aquesta manca de respostes i esperar a tenir arguments. Aquest és un punt clau, i no només del naixement de la ciència, és el que permet que avanci. Ara sabem que els avenços científics són molt complexos, la manera en què una teoria es canvia per una altra, es rebutja el que abans s’acceptava i s’afirmen coses noves, coses més fines, més precises.\nÉs un procés que depèn, sobretot, de factors sociològics, que una comunitat de gent que fa molt de temps que treballa amb unes premisses accepti que potser no són les correctes. I això és l’important, perquè si entenem que la ciència, quan diu que està força segura d’alguna cosa, realment n’està del tot segura i té la resposta absoluta de moltes coses, és quan ens tanquem a la innovació. La qual cosa no vol dir que acceptem qualsevol cosa, de nou. No podem caure en relativismes com el de Feyerabend, que intentava plantejar que no existeix el progrés científic, que tot són opinions, més o menys formades, però opinions. No, ho hem contrastat. Hem fet coses meravelloses amb la ciència que demostren que alguna cosa estem entenent, com a mínim. Enviar una sonda més enllà dels confins del nostre sistema solar, fent peripècies al voltant de diferents planetes del nostre veïnat, això és una cosa que implica càlculs molt complexos, entendre les lleis del moviment planetari, coses que no són opinions, però que a cada moment són susceptibles de millorar-se, d’afinar-se. Així que, en principi, el “no ho sé” és clau, és central, i al nostre dia a dia, també. Es pot viure amb una manera de veure el món “científica” tot i que no faci ciència. Simplement, és el fet de no fer les coses a la babalà o per pura emoció. Intentar raonar, buscar evidències… És una mica deixar en “standby” els teus judicis fins que tinguis una evidència per afirmar-los. Això és clau. És un dels punts que, per mi, són importantíssims per viure, reconèixer quan no sabem coses i també acceptar quan sabem més o menys alguna cosa, per descomptat, però n’hi ha dos més.\nEl segon és, per mi, l’autonomia. El primer pas és dir que no ho coneixes, però has d’intentar tenir interès per conèixer. Si et quedes: “No ho sé, no ho sé i m’és igual, aquí em quedo i no ho investigaré més”, creixes poc com a persona. Necessites tenir la voluntat i l’autonomia de saber per on començar a investigar, de dir: “Doncs mira, agafaré uns llibres sobre això i aniré a aquesta xerrada d’aquesta persona, faré aquestes preguntes que crec que són rellevants i clarifiquen el que jo entenc”. I després de l’autonomia, hi ha el pensament crític, perquè tu ho pots haver buscat i, amb bona voluntat, haver trobat X llibre o cert article. Però no tot el món té raó. Hi ha molta gent que opina sense evidència, que sembla que parla des de la ciència però, en realitat, parla des de prejudicis, que està condicionada, tant per temes econòmics com per temes ideològics, i que no t’explicarà les coses tal com són. Es va negar durant molt de temps que l’ésser humà vingués del simi i es plantejava que hi havia evidències científiques sobre això, que no n’hi havia, que estaven forçades, que intentaven trobar diferències entre nosaltres que no hi eren. Aleshores, per entendre aquesta diferència, per saber discernir entre el que es presenta com a ciència i el que realment ho és, necessitem pensament crític. Necessitem aquesta capacitat per dir: “D’acord, quines són les dades? Què tinc aquí? Fins a quin punt ho puc acceptar?”. El pensament crític el pots formar de dues maneres molt clares. La primera és treballant, una mica per pràctica, per sotmetre’t a nous coneixements, veure com resulta el fet que et creguis una cosa i una altra i, més o menys, aprenent així, gairebé per pràctica i error. Però també ho pots fer de manera teòrica.\n"Hi ha molta gent que pensa sense evidència, que sembla que està parlant des de la ciència però que en realitat parla des prejudicis"\nEls científics, normalment, estem molt d’esquena a la filosofia de la ciència. És una disciplina que uneix ambdós camps i que diu: “La ciència no es pot estudiar a si mateixa, almenys com a tal. Necessitem alguna cosa que es permeti dir com canviem uns paradigmes per uns altres en investigació, per què afirmem que alguna cosa funciona o alguna cosa no, per què fixem que ha d’ocórrer amb una probabilitat de tant per agafar-ho com una veritat…”. Totes aquestes coses venen, d’alguna manera, des d’aquesta anàlisi de la filosofia, i és una anàlisi que, estudiant-la, que hi ha molts llibres molt divulgatius que t’hi poden aproximar, comences a trobar les bases teòriques del pensament crític en si mateix, de la fi d’aquest viatge que et permet partir del “no ho sé” al “sé alguna cosa més”.\nSandra Navarro. I, per finalitzar, m’agradaria preguntar-te, com a científic jove que ets, quins creus tu que són els reptes als quals fa front la ciència avui dia i de cara al futur?\nIgnacio Crespo. Sobreviure. Ara mateix, els científics ho tenim, ho tenen, complicat. Jo em trobo a cavall entre aquest món d’investigació, una mica a temps parcial, i el que realment faig la major part del temps, que és divulgar. Però, des de qualsevol de les dues perspectives, és més que evident que la ciència està passant per uns alts i baixos importants, en què la valoració d’aquesta és paupèrrima. Hem passat i ens trobem ara mateix en una crisi sanitària que està íntimament relacionada amb no haver invertit com ho hauríem d’haver fet en la investigació. Hi havia retallades que afectaven directament a investigar soques de coronavirus que ja coneixíem, que afecten produint en nosaltres malalties menors, i perquè no era un virus important, no vam decidir investigar. No sabem mai com esdevindrà la ciència. No sabem mai quina ciència bàsica, que ara mateix no té aplicació, dins d’uns anys la tindrà. Per exemple, en matemàtiques hi ha una branca que és ‘Teoria de nombres’, que intenta interpretar la relació que hi ha entre, per exemple, els nombres primers. Com es dispersen els nombres primers pel total de nombres que existeixen? Com podem predir quan ve el següent? Les propietats que tenen? Totes aquestes coses semblen abstractes, i et pots preguntar: “Per què em serveixen?”. De sobte, la topologia, en matemàtiques, que no tenia una aplicació clara, ens està ajudant a entendre com funcionen els superconductors, que són materials que perden molt poca electricitat al conduir-la i que, per tant, ajudaran amb propietats fantàstiques a crear nous sistemes tecnològics que millorin la vida en què ens trobem.\nTot això és impredictible. La ciència, en canvi, ha de confiar que qui inverteixi en ella, sàpiga aquestes coses, que tingui la capacitat de donar un vot de confiança per invertir suficientment perquè aquestes branques no morin abans de donar els seus fruits i perquè valorin una altra cosa que hem dit al principi: la ciència és bella en si mateixa. Hi ha ajudes a la cultura pel simple fet de ser cultura. La ciència, pels grecs, era clau, independentment de la seva aplicació, s’enorgullien del coneixement no aplicat, el coneixement que era bo en si mateix, que no necessitava res més per justificar-se. Fer comprendre una cosa tan abstracta és molt difícil. Ara, per sort, i gràcies a la divulgació, sembla que, més o menys, la societat està intentant i apropant-se a aquesta percepció d’aquesta. Però és difícil, és molt difícil, i fins que no ho interioritzem del tot, estem condemnats a més retallades, a més precarietat, a més dificultats per desenvolupar una tasca que es troba molt lluny d’estar orientada per l’interès personal. Els científics no ho fan perquè ells hagin de guanyar molts diners ni perquè hagin de tenir una vida estable. Molts arriben als 40 anys sense tenir estabilitat, enllaçant “postdocs”, que s’anomenen, que és que, quan es doctoren, després de la carrera, el màster i el doctorat, encara han d’enllaçar beques pertot el món, de com a molt tres anys. Així que d’Itàlia a Alemanya, d’Alemanya a l’Argentina. Aquestes coses ocorren constantment. Si el científic se sotmet a això i sap què li espera abans de posar-s’hi, és perquè li apassiona i perquè tant perquè s’encomana a aquesta bellesa com perquè ho vol aplicar a la societat, dona, en certa manera, el seu temps a altres. No pot ser que els tinguem tan infravalorats.\nSandra Navarro. Ha estat un plaer parlar amb tu. Estic encantada, he après un munt de coses, moltes gràcies.\nIgnacio Crespo. Moltes gràcies a vosaltres, estic encantat. Ha estat un honor.


Inca: Robert Ferrer guanya el II Certamen Dijous Bo | Bonart\n"Cicles" de Robert Ferrer\nRobert Ferrer i Martorell ha guanyat el primer premi del II Certamen d’Arts Plàstiques Dijous Bo d’Inca amb l’obra Cicles. entre els finalistes es troben Arantxa Boyero, Fermín Díez de Ulzurrun, Florencia Rojas, Pablo Fernández Pujol i Joan Àvila, artistes vinculats a Addaya. Robert Ferrer exposa fins el dia 10 de desembre a Sa Quartera Centre d’Art d’Inca.\nPablo Fernández és un dels 22 seleccionats al Premi Ciutat de Palma Antoni Gelabert d’arts plàstiques, entre els que podem destacar a Marcelo Víquez, Democracia, MP i MP rosado, Alicia Martín. L’exposició de les obres s’inaugurarà el proper mes de gener en el Casal Solleric.\nA. Boyero, artista de la galeria Addaya, juntament amb Frechilla i David Crespo, que estan col·laborant amb Addaya mitjançant el projecte de residència, son presents a la mostra Os novos valores da fotografia espanhola que s’exposa a Lisboa i Porto.\nTing-Ting Cheng està exposant en aquests moments en el centre d’Alaró.\nEtiquetes: II Certamen Dijous Bo d'Inca · Robert Ferrer


Martínez-Maíllo: «Després de pactes d'esquerres sempre torna el PP a les Balears»\nPer A CALLAR!, fa mes de 2 anys\nSi fossim catalanistes de veritat, no deixariem a aquest foraster invasor venir aquí, per pre-disposar a la gent en contra de la nostra pròpia cultura.\nI si només fossim uns bons mallorquins, tampoc li consentiriem.\nQue bé si n'Armengol haguera posat una catifa vermella a s'independentisme ...!!! Però com que l'ha posada a sa dreta i es capital que recolzen el PP i C's, per damunt sa catifa vermella hi caminaran aquests dos partits d'extrema dreta.\nPer Rall, fa mes de 2 anys\nAquests idearis fa massa temps què haurien d'estar superats, aquestes expresions contra la llibertat i la democràcia només haurien de formar part del passat!


#50Anys d’Edicions 62. Quina il·lusió i quin orgull! | Nosaltresllegim\n← L’imperi ets tu, de Javier Moro Retrat de l’artista que ja no és adolescent (amb perdó de James Joyce) →\n4 pensaments a “#50Anys d’Edicions 62. Quina il·lusió i quin orgull!”\nJordi Príncep 7 de juny de 2012 a les 20:41\nJo que tinc 60 anys vaig tenir el plaer de llegir-la i descobrir-hi, Manuel de Pedrolo, un català de pedra picada i amb un gran sentit d’identitat col·lectiva que se hagués nascut amb l’espanyol com llengua materna, a hores d’ara seria un dels premis Nobel de literatura. El mal és quer fa tants anys que vaig llegir-la que no en recordo quasi bé res.\nMontserrat Brau Autor de l'entrada 7 de juny de 2012 a les 21:38\nJordi, que t’agradaria rellegir-lo i el comentem plegats? De la generació de més de 50 no hem trobat ningú… encara!\nJordi Príncep 8 de juny de 2012 a les 19:19\nÉs que estic llegint L’avi de 100 anys…. Això no obstant més endavant no descarto rescatar-lo. Fins demà.\nMaria 12 de juny de 2012 a les 19:51\nNo oblidare mai El Mecanoscrit de Pedrolo, un llibre espectacular!


Hospitals en Irlmühle - Directori - Llistat - Guia - Hospital - Alto palatinado - Baviera - Alemanya - Hospitalsworldguide\nPàgina d'inici › Per país › Alemanya › Baviera › Alto palatinado › Hospitals en irlmühle\nHospitals en irlmühle Alto palatinado > Baviera > Alemanya\nÉs la primera vegada que visiteu Alemanya? Si és així, és normal que se senti una mica perdut i no sap quins són els Hospitals en Irlmühle que podrien servir si té una emergència mèdica. Us oferim una guia molt útil, on podeu observar tot el que fa referència als hospitals, de manera que pugueu contactar si és necessari.\nSi mai no voleu provar de trucar a un dels Hospitals en Irlmühle i no retiren el telèfon, truqueu al telèfon que trobeu aquí. Els telèfons actualitzats dels hospitals d'aquest lloc de 0 habitants, els trobaràs aquí.\nSi no sabeu què fer si trobeu informació que no correspon a la realitat d'aquest directori, us direm: contacteu amb nosaltres i feu-nos saber on es troba aquest error per rectificar-lo i podem seguir sent útil. A totes les persones que cerquen Hospitals en Irlmühle.\nHospitals en Irlmühle per categoria\nEns complau informar-los que tenim un registre extensiu d'hospitals públics Irlmühle (Alemanya). Simplement introduïu i trieu el que més us agrada, a causa de la proximitat a la vostra ubicació o potser per la seva reputació\nIrlmühle (Alemanya) té diversos centres hospitalaris privats als quals podeu anar si és necessari. Són el millor outlet quan no es vol o no pot esperar l'atenció mèdica retardada dels hospitals públics. Trobeu aquí una llista amb els comentaris d'altres usuaris sobre cada hospital privat i preneu una decisió acurada\nLlistat de hospitals pròxims a Irlmühle\nKreiskrankenhauser Zwiesel Viechtach- (Situat a 17.68 km)\nKatharinenspital Regensburg- (Situat a 71.46 km)\nKlinikum St Elisabeth Straubing- (Situat a 47.94 km)\nCaritas Krankenhaus St Josef- (Situat a 70.46 km)\nKreiskrankenhaus Wörth a d Donau- (Situat a 51.84 km)\nKlinikum Deggendorf Dingolfing Landau- (Situat a 40.54 km)\nKliniken des Landkreises Freyung Grafenau- (Situat a 45.83 km)\nKrankenhauses Vilshofen- (Situat a 64.69 km)\n(1) Landkreis Passau Krankenhaus- (Situat a 66.34 km)\nBHB Krankenhaus Schwandorf (St Barbara Krankenhaus Schwandorf)- (Situat a 68.40 km)


Miradors i punts d'interès \_ Què visitar \_ Lloret Turisme\nInici Què visitar Miradors i punts d'interès\nMiradors i altres punts d'interès\nDescobreix racons màgics de la Costa Brava i tota la seva natura. Paratges amagats del ritme diari de la vila de Lloret. Des dels diferents miradors de Lloret, situats a penya-segats, paratges verges...\nCasetes de l'Àngel\nDues casetes situades a banda i banda del camí de St. Pere del Bosc, construïdes molt a finals del s. XIX, com la resta d'elements d'aquesta ruta modernista.\nSón edificis de planta quadrada, amb sostre a doble vessant i decoracions a base de ceràmica a manera de fris, forja de ferro i pintura amb detalls florals.\nLlegeix més: Casetes de l'Àngel\nCasa senyorial de planta quadrada, de tres plantes remarcades per cornises decorades amb relleus. La porta, d'arc carpanell, té la llinda i els brancals decorats amb relleus senzills.\nLlegeix més: Casa Cabañas\nMonument d'Apol·lo i Dafne\nÉs obra de l'artista gironí Bonaventura Ansó i va ser inaugurat el dia 14 d'octubre del 2001, dins dels actes d'obertura per a la commemoració del mil·lenari de Lloret de Mar. L'artista es va inspirar en la llegenda d'Apol·lo i Dafne, a partir de la qual sorgiria el poble de Lloret.\nLlegeix més: Monument d'Apol·lo i Dafne\nAquesta escultura és obra de Rosa Serra i fou inaugurada el dia 15 d’octubre de l’any 2000 en commemoració de la Trobada Internacional de Penyes Barcelonistes a Lloret de Mar. Fou finançada, conjuntament per la Caixa de Girona i per l'Ajuntament.\nLlegeix més: Monument a l'Esguard\nAquest edifici, situat al final de la platja de Sa Caleta, és en realitat una casa-castell construïda per l'industrial gironí Narcís Plaja. El projecte, de l'any 1935, fou obra de l'arquitecte gironí Isidor Bosch. Les obres de construcció, però, no es varen acabar fins els anys quaranta, un cop acabada la guerra civil.\nLlegeix més: Castell d'en Plaja\nL'any 1966 es va encarregar la realització del monument a "La Dona Marinera" que es pot contemplar al final de la platja de Lloret. L'escultura de bronze, obra de l'artista Ernest Maragall, fa una alçada de 2,40 m. sobre la roca i representa una figura femenina que guaita el mar en actitud de saludar o acomiadar.\nLlegeix més: Monument a la Dona Marinera\nMartí Sureda va concebre el passeig que després portaria el nom de Jacint Verdaguer, amb les justes mides, sense exageracions, en la zona guanyada al mar. En un extrem es construiria, l'any 1872, la Casa de la Vila, obra de l'arquitecte Félix de Azúa, i en l'altre, la Casa Garriga, edificada el 1887.\nLlegeix més: Passeig Mossèn Jacint Verdaguer\nL'any 1971 la vila de Lloret de Mar fou proclamada Ciutat Pubilla de la Sardana. En commemoració a aquest fet, l'Ajuntament va decidir erigir un monument dedicat a la dansa catalana, que fou dissenyat i executat, en metall, per l'escultor gironí Domènec Fita.\nLlegeix més: Monument a la Sardana\nSituada al Passeig de les Palmeres, és una copia exacta de la popular font del mateix nom que es troba a les Rambles de Barcelona. Va ser un obsequi de la ciutat comtal al poble de Lloret de Mar l'any 1968.\nLlegeix més: Font de Canaletes


11 Cistelles i caixes d'emmagatzematge decoratius A CB2, que disfressaran els trastos de la sala d'estar - Pàgina Principal\n11 Cistelles i caixes d'emmagatzematge decoratius A CB2, que disfressaran els trastos de la sala d'estar\nSi només netejar casa era tan fàcil com passar una tarda navegant fotos boniques de casa a Pinterest. Afortunadament, per a qualsevol persona que es trobi a estalviar idees organitzatives en lloc de netejar-se realment, ordenar el vostre espai és més fàcil que mai gràcies a les elegants cistelles i caixes d’emmagatzematge decoratiu de les noves arribades de CB2.\nNo hi ha millor lloc per buscar una decoració de moda que el detallista modern i elegant, i ara, el seu lloc és apilat fins al límit amb el bonic emmagatzematge que necessiteu per a la vostra sala d’estar. Simplement, llançant cops de mà solts i canvi de recanvi en aquest elegant caixa d’emmagatzematge d’or, que és de 69,95 dòlars, l’enfocament estarà organitzat i fora de vista. O bé, utilitzeu la caixa per mantenir les tecles i la televisió a distància en un sol lloc (i eliminar els que necessiteu tornar a cercar coixins del sofà).\nMoltes de les peces decoratives són també multifuncionals. Això cistella natural gran es pot utilitzar a 89,95 dòlars a la sala d’estar per reunir mantes, emmagatzemar joguines que s’han escampat per tot el terra o fins i tot com a cobertor per al menys que el magnífic pot de la seva planta favorita.\nHi ha un munt d’estils per triar si les fibres naturals o les declaracions no en parlen també. L’emmagatzematge decoratiu de CB2 incorpora un disseny modern, de mitjan segle, holandès De Stijl i art deco, de manera que sigui quina sigui la vostra decoració actual, podreu trobar emmagatzematge que funcioni al vostre espai. Aquesta cistella de 269 dòlars de Col·laboració de CB2 amb goop funcionarà perfectament amb la decoració industrial més fresca gràcies a la seva ombra negra profunda i serà útil per mantenir els coixins llançats en un sol lloc (en lloc de tot el terra).\nPrepareu-vos per compartimentar la sala d’estar, perquè un espai organitzat es troba al vostre abast. Continua el desplaçament per explorar 11 de les cistelles i caixes decoratives més dignes de swoon de les noves arribades de CB2, que et permetran desordenar i encaixar directament a casa teva.\nPetita caixa de marbre blanc 24,95 USD CB2 Vegeu a CB2 Estoig petita cistella 269 dòlars CB2 Vegeu a CB2 Taylor Square Bone Box 29,95 USD CB2 Vegeu a CB2 Cistella de Rattan Archer Negre 99,95 USD CB2 Vegeu a CB2 Caixa de joies negre i d'or 39,95 dòlars CB2 Veure a CB2 Cistella de residus Veer Negre 49,95 USD CB2 Consulteu CB2 Caixa Gold Champagne Champagne 69,95 USD CB2 Vegeu a CB2 Cistella de viola Cayo Negre i Plum 129 dòlars CB2 Veure a CB2 Cistella de bobines naturals de palmera 59,95 dòlars CB2 Veure a CB2 Cinnabar Box 29,95 USD CB2 Vegeu a CB2 Circuit Caixa de joieria de vidre blanc i daurat 29,95 USD CB2 Vegeu a CB2\nblazer blanca banana republic\níntims força ecològics\ncol·laboració h & m 2014


Airbnb® | Rustington: lloguers de vacances i allotjaments - Anglaterra, Regne Unit\nTroba llocs on allotjar-te a Rustington a través d'Airbnb\nLloguers vacacionals a Rustington\nAllotjaments a Rustington\nLittlehampton, West Sussex, Regne Unit\nWorthing, Anglaterra, Regne Unit\nLiz és un gran amfitrió. Et fa sentir com a casa, vam tenir una xerrada meravellosa. Em vaig quedar allà fa poc més de 3 setmanes. La casa és preciosa, amb un bonic bany net i una gran dutxa. Vaig poder tenir espai a la nevera i a l’armari per menjar, que era important per a mi. La meva habitació estava neta, lluminosa i espaiosa. Si tornés a viatjar per aquesta zona, triaria tornar a reservar amb Liz.\nQuin lloc fantàstic! En primer lloc, Liz va ser molt amable i servicial i va deixar de fer-ho per ajudar-me a fer que la meva estada sigui molt agradable. Realment és una hostessa meravellosa! En segon lloc, tenia un bany complet per a mi. La casa era massiva. Tant espai per moure's. La meva habitació era preciosa: no us deixeu anar pels carrils pels costats del llit: era molt còmode i l'habitació era més gran del que es veia a les fotos; el mar, Arundel i tot just la cantonada d’una gran Asda, un valor excepcional, el recomano\nFerring, Anglaterra, Regne Unit\nEast Preston, Anglaterra, Regne Unit\nLittlehampton , Anglaterra, Regne Unit\nLa meva segona estada a Honeypot com a cap altra part, per a mi, marca tots els quadres que el lloc de Daniels. 5 estrelles amb una fracció del preu, de manera que quan a Sussex de l'oest, per què anar a un altre lloc!\nPreciosa casa per passar unes nits. Daniel ens va fer unes bones propostes per fer coses properes i va recomanar llocs fantàstics per menjar!\nAngmering, Anglaterra, Regne Unit\nLiz és una presentadora meravellosa. El seu lloc és encantador, tot el que es necessita i va ser molt útil amb tot. Segons la ubicació, la casa es troba al costat d’una parada d’autobús, de manera que és molt fàcil arribar a Worthing, Brighton o Littlehampton. Sens dubte recomanaria quedar-s’hi.\nlloc encantador i gran amfitrió\nRustington, The Sussex Coast, Regne Unit\nGoring-by-Sea, Anglaterra, Regne Unit


Triplet català en el mundial ‘indoor’.\nEl Glaz Arena de Rennes (França) va estrenar-se en el campionat per assistir a la segona victòria de Toni Bou(Honda) el 2019. Raga (TRRS) i Fajardo van completar el podi..\nBou defensa el lideratge a Rennes.\nToni Bou (Repsol Montesa) torna a Europa per competir en la segona prova del mundial d’X-Trial a la recerca del segon triomf de la temporada a Rennes, la Bretanya francesa. El de Piera va vèncer dissabte...\nToni Bou (Honda) va iniciar el mundial de trial ‘indoor’ 2020 i la defensa del títol amb un triomf dissabte a l’Stade Jean Ivoula de la capital de la illa de la Reunió, Saint Denis. El segon classificat...\nSanció per dopatge per a Jeroni Fajardo (Gas Gas)\nMotor. El positiu per heptaminol del pilot de Caldes de Malavella és del 2018 i la FIM li retira els resultats d’un any, fins a la setmana passada\nMotor. La FIM acorda amb el pilot que els 12 mesos siguin retroactius i la pena ja s’ha complert\nBou fa el ple de victòries en el mundial.\nEl pierenc Toni Bou (Montesa), que ja tenia el títol assegurat des del mes de juliol a França, va segellar ahir a La Nucia (Marina Baixa) la vuitena victòria en vuit proves puntuables en el mundial...


No m'agrada escollir - Diari de Girona\nNo m'agrada escollir\njordi serrano 09.02.2018 | 07:19\nEl capitalisme es fonamenta en diverses idees totes elles molt ximples. Una és que el sistema capitalista ofereix possibilitats infinites a la gent per consumir. La segona, encara més ximple, és que nosaltres sabem escollir el que més ens convé. Només la gent que té patologies empàtiques i que, per tant, no coneix gens la ment i els sentiments dels humans, pot discórrer d'aquesta forma. Desconeixen totalment la qualitat que ens fa humans i és la possibilitat il·limitada d'equivocar-nos en tots i cadascun dels aspectes de la nostra vida. Ara per fi hi ha economistes que han estudiat aquest fenòmens i ens diuen que quan tenim massa opcions el que ens passa és que ens estressem. Fins i tot els donen el premi Nobel.\nAvui ens centrarem en els restaurants i les possibilitats que ens ofereixen. Per anar a dinar a mi el que m'agrada són els menús de tres plats de primer i tres de segon. No has de pensar massa, descartes els que no t'agraden i et quedes amb els menys dolents. El fotut és quan et donen a escollir entre deu primers i deu segons. O pitjor aquells que fan combinacions de tota mena de pastes, pizzes, acompanyaments i salses. Em poso nerviós i el resultat sempre és el mateix, quan porten els plats sempre prefereixo el de l'acompanyant, que òbviament sap escollir millor que jo, excepte la companyia.\nEstareu pensant: aquest paio no li agrada anar a menjar a restaurants bons. Us equivoqueu. De fet, com sempre, començant pel fet que esteu llegint aquest article en comptes de fer una cosa més interessant. Als restaurants bons, des de fa molt de temps, s'han inventat els menús de degustació. Els de la guia Michelin han fet molt de mal. Tothom tria el menú de degustació. La raó és que els xefs consideren que si has d'escollir els plats, t'equivocaràs i per tant ja te'ls escullen ells. De fet fins i tot t'envien un sommelier per la mateixa raó. Pensen: a veure si els fotem un sopar de collons, aquests soques es fotran un vi que no lliga. I la gent fa el que li diu el sommelier sense cap mania.\nNo ho sabeu però tot això està inspirat en els restaurants de l'antiga URSS, on només tenien un plat, era obligatori i si no el volies et portaven directament a Sibèria en un camp de reeducació. El mateix que passa ara. Imagineu que per un moment em passa pel cap criticar El Celler de Can Roca, em detindran els Mossos d'Esquadra i el jutge Llarena em posarà a la garjola indefinidament, això si no decideix aplicar-me la pena de mort.\nBen pensat és una contradicció que els millors restaurants estiguin en una guia que es diu Michelin perquè si vas molt a aquests restaurants de michelins no en tindràs cap. T'ho asseguro.


Home EUSES presenta la II…\nDesprés de l’èxit de la primera edició, EUSES-UdG presenta la II Jornada de Readaptació a la Competició Esportiva post lesió, amb l’objectiu de ser un punt de trobada perquè preparadors físics, fisioterapeutes i professionals del món de l’esport puguin compartir coneixement i experiències en l’àmbit de la readaptació esportiva.\nEn aquest sentit, la jornada presentarà una combinació equilibrada entre el contingut acadèmic i la seva aplicació real al món de l’esport. La readaptació esportiva és l’última fase de la recuperació d’una lesió, la part immediatament anterior a la tornada a la competició, però que si no es planifica i dissenya bé pot acabar produint un retrocés en la recuperació.\nAquesta edició tornarà a tenir ponents de primer nivell, que oferiran xerrades específiques sobre temes concretes. Per complementar-les, al final del matí i de la tarda, se celebraran dues taules rodones, amb la intenció de contextualitzar i debatre sobre els temes exposats d’una manera més flexible, on els assistents podran realitzar preguntes i participar activament en la discussió.\nEn la jornada intervindran Dani Romero, doctor en CAFE i director del Máster de Readaptació a l’Activitat Física i Competició Esportiva d’EUSES, Manuel Lapuente, preparador físic d’equips de futbol de primer nivell, Víctor López, doctor en psicologia especialitzat en l’esport, Maurici López, doctorand en psicologia ecològica per la universitat de Connecticut, Óliver Gonzalo, preparador físic de bàsquet, Lluís Sala, readaptador físic del Girona FC, Jordi Vicens, doctorand a EUSES-UdG, Marc Madruga, entrenador d’handbol doctorand per la Universitat de Girona i Juanjo Brau, fisioterapeuta i readaptador físic del primer equip del FC Barcelona. Podeu consultar les temàtiques concretes de cada ponència així com l’horari de la jornada al següent enllaç.


Els Encants ocupats | Quadern | EL PAÍS\nEls Encants ocupats\nLa activitat comercial millora notablement l’edifici, més enllà de les seves polèmiques formes\nBarcelona - 11 nov 2013 - 11:41 UTC\nL’activitat comercial trastoca radicalment l’espai interior del nou mercat dels Encants. carles ribas\nL’edifici converteix la seva manera de resoldre les plataformes per allotjar els llocs de venda en la seva raó de ser. El seu desplegament a l’espai perimetral de l’edifici converteix el suport de l’activitat en una superfície contínua en pendent que, en plegar-se i desdoblar-se en dos dels costats de la planta, allotja els llocs de venda en bandes d’un, dos i tres carrers de circulació entre les parades de venda.\nSobre aquestes rampes es dipositen les casetes i els armaris-contenidors, construïts tots ells amb xapa metàl·lica, amb la seva peculiar coberta de formes corbades. Totes queden a la vista, ja que les rampes no tenen paraments de tancament. El contrast entre aquests llocs de venda i les rampes està garantit, no tan sols pels materials, sinó perquè es tracta d’unitats reunides que, en veure-les, individualitzem fàcilment, contra la continuïtat de la rampa de circulació i, òbviament, per les formes emprades: en uns arestes corbes, a les altres angles afilats.\nLes rampes estan abocades a l’espai on tenen lloc les subhastes, que poden ser seguides des d’una certa altura pels qui baden, convertides així en balcons sobre aquesta activitat. Aquest punt de vista potser no ajuda a licitar per un lot, però dóna a qui s’aboca una idea general de l’activitat verdaderament singular que recorda algunes fotografies de Robert Doisneau del desplegament de productes a Les Halles de París. És aquest punt de vista el que desperta més els elements de judici del nou edifici dels Encants. Al veure des de dalt les parcel·les farcides amb els objectes més variats, no podem evitar veure una peculiar fotografia de la ciutat.\nPetits corralets plens d’objectes apilats de manera estratègica, gairebé com en un jardí, on les plantes petites se situen davant de les més altes, i aquestes davant dels arbustos amb més alçada per poder ser vistos en conjunt harmònicament. Aquí igual: els objectes més vistosos es col·loquen sobre algun trasto que fa de pedestal improvisat, tot definit i delimitat amb l’ajuda dels mobles més grans, com ara armaris i prestatgeries, que ajuden a marcar aquests solars farcits en venda. Tots plegats conformen una mena de teatre on la venda al pati de butaques és contemplada des de les llotges, i aquestes són, també entre elles, motiu de badar.


Momento de la suelta del Cryptolaemus\nValencia 07 de septiembre de 2021\nXERACO SUBVENCIONA LA SOLTA DE CRYPTOLAEMUS PER COMBATRE LA PLAGA DEL COTONET DE SUD-ÀFRICA EN EL CAMP\n• La Regidoria d'Agricultura ha iniciat aquest dimarts, 7 de setembre, la solta de Cryptolaemus a les parcel·les dels propietaris que ho han sol·licitat. L'Ajuntament està subvencionant al 100% aquest tractament per combatre la plaga del cotonet de Sud-àfrica que ja comença a afectar de forma seriosa a diferents zones del terme.\nDes del departament han anunciat que aquesta solta es tornarà a repetir per al pròxim any en primavera amb larves de Cryptolaemus per a continuar combatent aquesta plaga del cotonet.\nDes del consistori anirem aportant més informació concreta perquè les persones afectades puguen sol·licitar-ho. La Regidoria d'Agricultura continua treballant per donar suport i solucionar aquesta problemàtica que tan afecta als llauradors.


L’informatiu local. L’actualitat de Sant Feliu de Llobregat al dia vista des de la proximitat. Les notícies i la seva interpretació en clau local i comarcal. L’actualitat més recent de la nostra ciutat a través de l’activitat política, social i cultural. Editat i presentat per Sílvia Guillén i Eva Murgui\nEl tir més directe al centre de la diana esportiva local. L’equip format per Joaquín Rivas que dirigeix els seus continguts i que compta amb el suport de Paco López i Núria Cabrera , que ens apropen cada dilluns a la informació i activitat esportiva de la nostra ciutat.\nUn programa que intenta ser un referent internacional del Hip Hop en tota la seva extensió. Conduït per Jymy Jiménez, impulsor i difusor de la cultura Hip-Hop des dels anys 90. El nostre objectiu és mantenir l’essència d’ajudar i descobrir el talent del Hip Hop a tot el món.\nMagazine diari amb participació ciutadana. Tertúlies i debats sobre feminismes i LGTBI+, gent gran o persones amb discapacitat. Espais per parlar de psicologia, cultura, gastronomia o sostenibilitat. Un programa conduït per Eva Murgui i Sílvia Guillén\nL’alcaldessa de la ciutat, Lídia Muñoz, dona resposta en directe a totes aquelles preguntes que tingui la ciutadania. Conduit per Sílvia Guillén.\nEl ple de l’Ajuntament celebra les seves sessions de forma ordinària l’últim dijous de cada mes a les 18h.


Ajuntament de Mollet: L'Ajuntament de Mollet amplia la gratuïtat del bus urbà fins el proper dilluns 13 d'abril\nL'Ajuntament de Mollet amplia la gratuïtat del bus urbà fins el proper dilluns 13 d'abril\nL'Ajuntament de Mollet del Vallès ha decidit ampliar la gratuïtat del bus urbà fins dilluns 13 d’abril, amb horaris de dissabte, en ser festius divendres i dilluns. D'altra banda, a partir de dimarts 14 d'abril es recuperarà el servei i horaris que oferia la ciutat amb dos autobusos.\nTot i que l’Ajuntament segueix demanant als molletans i molletanes la responsabilitat de quedar-se a casa, com està passant fins ara, hi ha sectors de la població que necessiten desplaçar-se, ja sigui perquè formen part de serveis essencials o perquè han d’anar a l’Hospital o als Centres d’Atenció Primària. El consistori va sumar-se a la proposta de l'Autoritat del Transport Metropolità (ATM) de transport públic perquè el bus urbà fos gratuït del 2 al 9 d'abril. L'Ajuntament ha decidit ampliar la seva gratuïtat fins el proper dilluns 13.\nL'Ajuntament de Mollet del Vallès ha decidit ampliar la gratuïtat del bus urbà uns dies més. Així, a Mollet el servei de bus urbà serà gratis fins el proper dilluns 13 d'abril, amb horaris de dissabte, en ser festius divendres i dilluns. D'altra banda, partir de dimarts 14 d'abril, es recuperarà el servei i horaris que oferia la ciutat amb dos autobusos.\nCom a mesures de prevenció, segons l'estat d'alarma vigent, se seguirà aplicant la norma d’aforament màxim del passatge d’1/3 de la capacitat dels vehicles i els conductors d’autobusos seguiran sense vendre bitllets i donar bescanvi. Els bitllets i títols de transport s’hauran de comprar a les màquines o als estancs. D'altra banda, i en compliment estricte de les normatives i mesures sanitàries, els busos de Mollet es netegen diàriament amb canons d’ozó per garantir-ne la desinfecció.


Recuperació d'espais oberts a Can França a l'Alta Garrotxa\nL’actuació s’emmarca dins el programa de recuperació d’espais oberts i ha estat finançada pel Departament de Territori i Sostenibilitat\nLa millora d’aquests hàbitats permetrà mantenir la biodiversitat a l’espai, reduir el risc d’incendi i donar suport a l’activitat ramadera\nL’abandonament progressiu de l’activitat ramadera i forestal viscut a l’Alta Garrotxa durant el darrer segle, ha comportat l’augment de la superfície forestal en detriment dels espais oberts, homogeneïtzant el paisatge i disminuint la biodiversitat.\nLes directives europees de protecció de la biodiversitat tenen alguns hàbitats d’espais oberts catalogats com a imprescindibles per a la seva conservació, motiu pel qual el Consorci va iniciar el 2009 una línia de treball per recuperar aquests hàbitats i la seva biodiversitat associada. Des de llavors, s’han anat realitzant actuacions de millora any rere any.\nEls treballs, finançats a través de les subvencions als espais naturals de Catalunya del Departament de Territori i Sostenibilitat, consisteixen en l’aclarida de l’estat arbustiu i la retirada dels arbres de menor diàmetre, per tal de promoure les pastures i espais oberts. Enguany es realitzaran aquests treballs en una superfície aproximada de 7 ha, repartides entre els sectors de l’Oratori de Sant Antoni i el Pla de les Falgueres.\nPer a la planificació i seguiment dels treballs, també s’ha comptat amb la col·laboració del Departament d’Agricultura, Ramaderia i Pesca, ja que les actuacions es realitzen en finca pública.\nLa recuperació d’espais oberts permet la presència de pastures i la seva biodiversitat associada, entre la que destaquen aus com l’àguila daurada i l’escorxador, així com altres grups com els quiròpters, ropalòcers i altres.\nA més de mantenir la biodiversitat, recuperant els espais oberts es redueix l’acumulació de combustible de les masses forestals, fent que el risc d’incendi al massís també disminueix i es puguin articular zones segures o estratègiques de gestió.\nPer últim, però no menys important, la recuperació de pastures dona suport a l’activitat ramadera que encara es manté a l’espai, principal activitat econòmica que s’hi realitza. Els ramats locals, principalment de boví, equí i cabrum són un agent de conservació del paisatge mosaic i dels valors naturals que s’hi associen.\nEs preveu que els treballs d’enguany es finalitzin a mitjans de desembre.\nFinalitzen els treballs de control d’ailant de 2020 a l’Alta Garrotxa, executats en col•laboració amb la Diputació de Girona


800Stays - Aster ABR Dubai Unió dels Emirats Àrabs - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nJumeirah Beach Residence - Al Bateen Residence, Dubai Marina, Dubai, Unió dels Emirats Àrabs - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nApartament 2 Habitacions amb Vista sobre el Mar - platja\nApartament 2 Habitacions amb Vista sobre el Mar (Aster - Two-Bedroom Apartment with Sea View)\nBarri Dubai Marina Dubai Marina Jebel Ali Dubai Marina\nMés informació sobre 800Stays - Aster ABR\nBen posicionat a Dubai Marina, OkDubaiApartments - Aster JBR és un lloc ideal d'inici d'excursions a Dubai. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nOkDubaiApartments - Aster JBR ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha transport hotel/aeroport, habitació familiar, servei de bugaderia, neteja en sec, ascensor.\nL'ambient de OkDubaiApartments - Aster JBR es reflexa en cada habitació. aire condicionat, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, reproductor de DVD/CD són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Platja privada, piscina exterior de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. OkDubaiApartments - Aster JBR és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Dubai.\nFonts de Dubai - 20,1 km\nThe Dubai Mall - 20,55 km\nCentre Comercial dels Emirates - 8,84 km\nParc Aquàtic Aquaventure - 6,64 km\nBadia dels Dofins - 7,01 km\nParc Aquàtic Wild Wadi - 9,62 km\nCentre Comercial IBN Battuta - 3,25 km\nTemple Gurunanak Darbar Sikh - 5,29 km\nResidència Platja de Jumeirah - 850 m\nPealings de Cos basats en Menjar - 1,45 km\nEls clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements. Cal que informeu el OkDubaiHolidays - Aster ABR de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


Temps de migdia: d’octubre 2009\nDiades especials - La castanyada\nLa tardor és sinònim de fulles seques caigudes dels arbres i... CASTANYES! Aquest és el fruit típic d'aquesta època i, tot i que es poden menjar durant tota la temporada, hi ha una nit que no poden faltar: LA NIT D'ABANS DE TOT SANTS.\nEls orígens d'aquesta festivitat van íntimament lligats al dia de Tot Sants.\nEs veu que molts anys enrere LA CASTANYADA era una celebració dedicada als morts, un antic àpat funerari. LES CASTANYES es menjaven en un ambient estrictament familiar i es feia una cerimònia de culte, amb una actitud molt seriosa i respectuosa. Hi havia la creença que per cada castanya que es manjava aquella nit, una ànima era alliberada al purgatori.\nLES CASTANYERES surtien als carrers de tots els pobles, viles i ciutats; A les seves parades començaven a torrar LES CASTANYES, sempre acompanyades pels MONIATOS, el segon ingredient principal d'aquesta celebració. Eren, normalment, senyores grans, tapades amb un mocador al cap i amb faldilles llargues. Mentre torraven LES CASTANYES, amb el fred que feia, aprofitaven per escalfar-se les mans.\nActualment, LA CASTANYADA és una festa en la que amics i familiars es troben per passar-s'ho bé i fer un bon sopar que per postres tindrà CASTANYES i MONIATOS, i evidentment també PANELLETS.\nPer cert, voleu fer PANELLETS?\nPublicat per luna a 2:42\nEtiquetes de comentaris: curs 09/10, festes


Trobada entre familiars, professionals de l'entitat y assessors jurídics experts en Fundacions Tutelars - Arep per la salut mental\nEl Grup d'Ajuda Mútua (GAM) va organitzar ahir, dia 3 de Juny, una trobada on es va tractar un tema que, sovint, és difícil d’entendre i complicat d’afrontar per a les famílies, la tutela.\nEl Sr. Jose Luís Castro-Girona, advocat especialista en discapacitat i assessor jurídic i el Sr. Paco González Ruíz, advocat especialista en discapacitat, van donar resposta als nostres dubtes, mites i creences sovint errònies.\nAlguns familiars van poder explicar les seves pròpies experiències en el camí per a poder decidir quines mesures es poden adoptar per a protegir al seu familiar, així doncs, es dialogà sobre la tutela, qui la pot exercir, com es poden iniciar, tràmits, etc.També van explicar el funcionament d’una fundació, com ha d’actuar per a realitzar una bona praxis i la figura del jutge en el procés.\nVa ser una trobada distesa on el ritme de la sessió el van marcar totes les persones participants.\nAprofitem per agrar l'assistència del Sr. José Luis Castro-Girona i del Sr. Paco González Ruíz, per venir des de Madrid i Sevilla, respectivament, expressament per la trobada.


joc | BonDia Diari digital d'Andorra.\nInici / joc\nDos infants fent una prova del joc de pistes.\nDl., 23/08/2021 - 16:40\nLa Massana estrena el joc de pistes “Salva la Serenalla”\nEl departament de Turisme del Comú de la Massana ha posat en marxa el joc de pistes “Salva la Serenalla”, que transcorre pel Circuit Interpretatiu del Comapedrosa.\nLlegir més sobre La Massana estrena el joc de pistes “Salva la Serenalla”\nImatge de la passada edició, una de les últimes activitats multitudinàries abans del confinament\nDl., 22/02/2021 - 17:04\nL'Ajuntament de la Seu d'Urgell suspèn la 6a edició del Festival del Joc del Pirineu, prevista pel cap de setmana del 12 al 14 de març. Aquesta decisió respon a les mesures aprovades pel PROCICAT, argumenten en nota de premsa, les quals no permeten la celebració d'aquest esdeveniment tal com s'ha anat celebrant en les darreres edicions.\nLlegir més sobre La Seu anul·la el Festival del Joc\nDj., 03/12/2020 - 20:11\nEls museus estrenen nou horari i un joc per apropar-se a la ciutadania\nEls museus gestionats pel Govern segueixen adaptant-se a la situació actual generada per la COVID-19 amb el principal objectiu d’atreure i facilitar les visites a la ciutadania\nLlegir més sobre Els museus estrenen nou horari i un joc per apropar-se a la ciutadania\nL’FC Andorra va presentar ahir oficialment el nou tècnic, l’asturià Nacho Castro, que arriba procedent de l’Horta.\nDj., 27/02/2020 - 00:25\nNomés continua... l’estil de joc\nJa ho diu la dita: ves-te’n Anton, que qui es queda ja es compon. El tècnic Gabri García i el seu segon, Albert Jorquera, ja destituïts, es van acomiadar ahir al matí dels jugadors i van marxar de Prada de Moles amb cara de pocs amics.\nLlegir més sobre Només continua... l’estil de joc\nUn moment de l'espectacle 'Cromàtic.\nDg., 29/09/2019 - 16:01\nEl joc i les cançons populars, protagonistes de l'espectacle de la Companyia Com Sona?\n"'Cromàtic' és un joc, una manera de jugar a través de les cançons”. D’aquesta manera defineix Elena Pereta, de la Companyia Com Sona?, l’espectacle que aquest dissabte a la tarda han ofert al Teatre Comunal en el marc del projecte educatiu 2019 de la Fundació ONCA.\nLlegir més sobre El joc i les cançons populars, protagonistes de l'espectacle de la Companyia Com Sona?\nAhir els consellers infantils van ser els primers a estrenar el nou joc.\nDc., 05/06/2019 - 01:00\nEstrenat el nou joc vertical de tobogans al Parc Central\nEl Parc Central disposa d’un nou joc vertical de 12 metres d’altura i 5 pisos composat per un sistema de tobogans de tub en espiral, per on els infants poden lliscar, i de xarxes laterals per enfilar-se.\nLlegir més sobre Estrenat el nou joc vertical de tobogans al Parc Central\nLa consellera de Gent Gran i d'Infància i de Promoció Econòmica i Vivand, Sandra Tomàs, durant la roda de premsa de presentació de la tercera edició del Tamis.\nDl., 27/05/2019 - 14:01\nPer tercer any consecutiu, el departament de Promoció Econòmica i Vivand, encapçalat per Sandra Tomàs, ha organitzat la Mostra de Turisme Actiu, Muntanya i Salut (Tamis), que tindrà lloc el dissabte 1 de juny al Prat del Roure d'Escaldes-Engordany.\nLlegir més sobre El Tamis incorpora tallers de cuina i zones de joc per a infants\nUn joc d'escapada al Museu d'Areny Plandolit.\nDl., 06/05/2019 - 12:51\nUn joc de pistes per commemorar el Dia internacional dels museus\n'Buscant els andosins' és el títol del joc de pistes que han organitzat els equipaments culturals andorrans amb motiu del Dia internacional dels museus 2019, i que es commemora el 18 de maig. El joc té com a objectiu descobrir una manifestació artística amagada i farà viatjar els concursants a través del temps a partir de diversos llocs relacionats amb el patrimoni i la història d’Andorra.\nLlegir més sobre Un joc de pistes per commemorar el Dia internacional dels museus\nImatge de com ha quedat la zona de jocs de Prat de Call.\nDl., 06/08/2018 - 19:29\nEnllestits els treballs de millora a les zones de joc del Prat de Call\nEls treballs de millora del parc infantil de Prat de Call ja estan enllestits després que s’hagi col·locat gespa artificial al terra de les dues primeres zones de joc. Des del Comú d’Ordino han informat que abans de l’inici del curs es portarà a terme una altra intervenció a la zona d’aigua i a la Covanella.\nLlegir més sobre Enllestits els treballs de millora a les zones de joc del Prat de Call\nEl director del Consell Andorrà Regulador del Joc, Xavier Bardina, va anunciar ahir el guanyador del concurs.\nDc., 27/06/2018 - 12:08\nJocs SA guanya el concurs per a l’obtenció de la llicència del casino\nLa societat Jocs SA, presidida per l’empresari i excònsol d’Ordino Ventura Espot, ha estat la guanyadora del concurs internacional per a l’adjudicació de l’obtenció de la llicència de classe A per instal·lar i explotar un casino, segons va anunciar ahir el director del Consell Andorrà Regulador del Joc (CRAJ).\nLlegir més sobre Jocs SA guanya el concurs per a l’obtenció de la llicència del casino\nGerard Aris, Stephanie Steinbrecht-Aleix i Marc Giebels van Bekestein van presentar ahir el projecte Genting Grand Casino Andorra.\nDc., 25/04/2018 - 03:15\nUna aposta més enllà del joc\nL’aposta del grup Genting, un dels licitadors al concurs per obtenir la llicència del casino, va més enllà del joc pròpiament dit i pretén també esdevenir una aposta estratègica de país potenciant i complementant l’oferta actual amb la construcció d’un resort, “el primer que estaria integrat en una destinació d’esquí”.\nLlegir més sobre Una aposta més enllà del joc\nDc., 04/01/2017 - 16:54\nUn total de 225 llicències atorgades des de l'aprovació de la Llei reguladora dels jocs d’atzar\nEl Consell Regulador Andorrà del Joc ha fet públiques les primeres llicències de joc atorgades els anys 2015 i 2016.\nLlegir més sobre Un total de 225 llicències atorgades des de l'aprovació de la Llei reguladora dels jocs d’atzar


Qui som - visumsolutions.eu\nSom el resultat de la fusió de coneixements adquirits per les companyies NVISION, SENSING & CONTROL i VISUM, creades l’any 2006 i amb una àmplia experiència en el camp de la R+D+i en l’àmbit de les TIC.\nSom experts en la redacció de propostes d’alta qualitat i gestió de projectes en l’àmbit dels Programes Europeus més importants de finançament de Projectes d’Innovació i R+D, com Horizon 2020 (amb gairebé 80.000 milions d’euros per al període 2014-2020) i Eurostars-Eureka (1.140 milions d’euros per al període 2014-2020).\nNVISION està format per personal multi-cultural que compta amb una dilatada experiència en empreses internacionals desenvolupant tant funcions comercials com tècniques, incloent entre ells a dos Experts Avaluadors contractats per la Comissió Europea para els Programes H2020 i Eurostars-Eureka. Aquests aspectes ens permeten abordar 2 qüestions fonamentals:\nUn clar business focus dels Projectes dels nostres clients.\nCompromís de realitzar la nostra feina amb els més alts estàndards i nivells de qualitat.\nEl nostre procés d’anàlisi i redacció de propostes per participar als Programes esmentats incorpora Coaching en organització estratègica de pimes i start-ups amb l’objectiu d’aconseguir el seu accés al mercat, per comercialitzar i validar la seva innovació.\nLa nostra missió és recolzar les empreses i organitzacions que confien en nosaltres, aportant l’assessorament i les eines necessàries per aconseguir els seus objectius d’internacionalització i de finançament de la seva Innovació i R+D.\nAmb això generem propostes de valor afegit per al teixit empresarial i investigador, per a les persones que col·laboren diàriament amb aquestes empreses i organitzacions i, en última instància, per al conjunt de la societat.\nAspirem a convertir-nos en el primer partner estratègic d’assessorament per a finançament de projectes d’Innovació i Recerca orientats a mercat, i consolidar-nos com una empresa de referència en la gestió de solucions d’abast internacional.\nTreballem cadascun dels projectes dels nostres clients com si fos nostre. Ens comprometem amb la màxima implicació per aconseguir els resultats desitjats.\nLa nostra feina, així com la totalitat de les gestions i tràmits que duem a terme, es desenvolupen de forma clara i lleial, assegurant un clima de confiança que afavorirà l’èxit.\nMantenim un tracte proper amb els nostres clients, buscant una comunicació fluïda que ens permeti entendre les seves necessitats i objectius, i avançar de forma efectiva en l’execució de les nostres tasques.\nTenim cura dels detalls en les diferents fases de la nostra feina, i som rigorosos amb els terminis, les condicions i els termes legals que regeixen la nostra activitat.\nPer créixer, creiem en la necessitat de compartir les idees. El nostre logotip s’inspira en una taula rodona on els punts de vista i la informació s’intercanvien de forma contínua per impulsar noves solucions.\n“Si ets capaç d’afrontar els teus projectes professionals amb la passió de les teves aficions favorites, la feina es converteix en un repte; l’esforç, en il·lusió”


La Coordinadora de Residencias 5+1 i la Marea Blanca de Catalunya exigeixen facilitar als Equips de Protecció a les residències, fer tests, i aillar els positius.\nS’ha deixat morir de forma indigna en residències sense un servei mèdic suficient\nAfirmar que el col.lectiu més vulnerable respecte al Covid 19 han estat la gent gran no és cap novetatcom tampoc a dia d’avui el drama que ha suposat tant per a families com per als propis ingressats el seu efecte a les residències on s’ha propagat com una nova peste entre ingressats i treballadors, causant el principal gruix de morts. Morts que a sobre s’han produit en un context de fredor i desconeixement per part de les families. Com diu en el mateix comunicat “S’ha deixat morir de forma indigna”.\nQue el model de les residències , aixi com el de lescuress i dependencia , ha de canviar és ben evident . La realitat abans de la pandemia deixava molt que desitjar amb una administració que miraba capa un altre costat, però amb el Covid esdevé una tragèdia i a més evitable.\nDavant aquesta realitat ambdues organitzacions exigeixen de manera immediata ::\nAqui tenim el comunicat complert:\nGeneral coordinadora residencias 5 + 1, MAREA BLANCA CATALUNYA, Residencies permalink\n← La COORDINADORA ESTATAL DE MAREAS BLANCAS contra l’aixecament de la prohibició d’activitats industrials no essencials\nLES PERSONES NO SOM MERCADERIES →