Grande Table de Morges (En recerca d'ajuda) - Centre Català de Lausana\nInici » BLOG » Grande Table de Morges (En recerca d’ajuda)\nEtiquetes: catala, centre, comunitats, embotits, estrangers, exterior, festa, formatges, Grande, lausana, morges, popular, table, tapes\nEl proper diumenge 17 de Juny el CCL participa en la Grand Table de Morges, una festa multicultural gastronòmica que ocupa tot el carrer principal d’aquest poble a tocar de Lausanne.\nA part del grup sardanista, que actuarà 3 vegades al llarg del dia (per més informacions, demà enviarem la nostra Circular), hi haurà un estand de menjar amb productes catalans portats per l’ocasió gràcies al suport de vàries empreses catalanes.\nÉs una ocasió molt interessant per poder promocionar els nostres productes al poble suís, però com us podeu imaginar requereix de molta feina… així que seria genial que aquells que us faci gràcia la idea us afegíssiu al projecte donant un cop de mà!\nCom? Doncs qualsevol petita ajuda és benvinguda. Hi ha diferents blocs d’acció, des del muntatge/desmuntatge del xiringuito (decoració estand ), passant pel suport a la preparació dels plats, a la venda in situ i promoció dels productes catalans, fins el transport dels productes o un fotògraf de l’acte…\nEls que estigueu interessats, envieu un e-mail a ccl@catalansasuissa.org el més aviat possible i acabem de definir-ho!!!\nNo dubteu en fer extensiu aquest missatge a aquelles persones que creieu oportú.\nPS: Hi ha algú que pugi de Catalunya, en cotxe preferentment, abans d’aquell cap de setmana?\nAquí teniu tota la informació sobre la festa:\nCatalans a Suïssa


Victòria del CF Pobla de Mafumet davant el San Cristóbal per 2 a 0\n06/10/2019 | 248 Publicat a TEMPORADA 2018/2019\nEl CF Pobla de Mafumet no s'atura i ja suma 21 punts, guanyant tots els seus partits.\nAquesta tarda, els pobletans s'han imposat al San Cristóbal per 2 gols a 0, i han sumat la setena victòria seguida.\nEl CF Pobla de Mafumet ha iniciat el partit dominant clarament a l'equip rival. Al minut 29, Oscar Sierra del San Cristobal, ha comès un penal sobre Sergio Caballero, i Sergio Montero l'ha transformat, posant l'1 a 0 en el marcador.\nTan sols cinc minuts després, Dani Molina ha aprofitat un descuit del San Cristobal, per fer una passada a Guillermó Martí, que marcaria el 2 a 0 definitiu.\nTot i l'avantatge en el marcador, a la segona part, els homes d'Albert Company no han donat res per fet i han seguit lluitant. Molina, Montero, Karim i Cisse han tingut diverses ocasions que podrien haver acabat en gol. Per altra banda, gràcies a les bones aturades d'Arnau Riera, el San Cristóbal tampoc ha aconseguit crear cap perill.\nAixí doncs, el CF Pobla de Mafumet segueix amb un inici de lliga espectacular, sumant 21 punts i seguint, una jornada més, a la primera posició de la classificació.\nL'entrenador del CF Pobla de Mafumet, Albert Company, s'ha mostrat molt satisfet amb el partit ja que assegura que "hem estat sòlids i hem llegit bé el partit, aconseguint així, patir molt poc".\nEl CF Pobla de Mafumet jugarà el proper cap de setmana contra el CE Manresa.


Cap Vermell - 33,3 milions d’euros per a inversions municipals a l’illa de Mallorca\nEscrit per: Informació/ Consell Mallorca\nCapdepera se’n beneficiarà de 636.393,34 euros\nLes actuacions, cofinançades per Govern, Consell insular i ajuntaments, contribuiran a la sostenibilitat i l’eficiència urbana.\nPer a la presidenta Cladera, és «un pacte que conjuntament amb el nostre pla de reactivació social i econòmica “Mallorca Reacciona”, fa de palanca inversora des de les institucions públiques per donar una resposta conjunta, coordinada i contundent als efectes de la pandèmia».\nAquesta actuació s’afegeix al Pla d’Obres i Serveis (20 milions) i el PAESC (3,5 milions) i té com a finalitat generar activitat i ocupació, lligades amb la sostenibilitat.\nEl conseller de Mobilitat i Habitatge, Marc Pons, ha assenyalat: «Aquest projecte neix de la necessitat d'inversió pública per reactivar l'economia en aquests moments complicats. Però ho feim amb els esforços orientats cap a un canvi de model sostenible. Aquests 33,3 milions arribaran a petites empreses de Mallorca, sobretot vinculades al sector de la construcció i permetran executar projectes que milloren l'eficiència energètica, la gestió de l'aigua, l'eliminació de barreres arquitectòniques i la mobilitat sostenible».\nEl repartiment es farà a partir d’una quantia mínima de 180.000 euros per a cada ajuntament i entitat local menor, a la qual s’hi hauran de sumar altres quantitats segons el nombre de nuclis urbans i d’habitants. Actuacions subvencionables d’un mínim de 15.000 euros\nQuantitats concedides als ajuntaments del Llevant:\nAjuntament Subvenció prevista\nCapdepera 636.393,34 euros\nArtà 500.117,38 euros\nSon Servera 584.027,68 euros\nSant Llorenç 514.595,16 euros\nManacor 1.413.111,68 euros\nLa millora de l’eficiència energètica a espais i edificis públics.\nLa millora en xarxa baixa del cicle de l’aigua i reducció de fuites.\nEl foment de l’accessibilitat, en aplicació de la Llei d’accessibilitat universal.\nLa millora d’espais urbans.


Política de privacitat i cookies – Sílvia Cóppulo\nSílvia Cóppulo / Política de privacitat i cookies\nAvís legal, acceptació i responsabilitat\nEl present document té per objecte regular l’ús d’aquest lloc web que Sílvia Cóppulo posa a la disposició del públic a través de l’adreça web https://silviacoppulo.com\nEn utilitzar aquest web adquiriu la condició d’usuaris, la qual cosa suposa l’acceptació plena de totes i cadascuna de les condicions que s’incorporen en aquest avís legal.\nSílvia Cóppulo es compromet a vetllar per l’exactitud i l’actualitat del contingut del lloc web, les dades sobre els productes, serveis i tota la informació presentada. Sílvia Cóppulo declina tota responsabilitat sobre el contingut de pàgines externes, propietat de tercers, accessibles a través dels enllaços facilitats per aquest web.\nL’usuari és l’únic responsable de les infraccions en què pugui incórrer o dels perjudicis que pugui causar o autoinflingir-se per la utilització del web, quedant Sílvia Cóppulo exonerat de qualsevol classe de responsabilitat que es pogués derivar per les accions de l’usuari.\nSense perjudici d’allò que indiquem en cadascun dels formularis del web, quan l’usuari faciliti les seves dades de caràcter personal està autoritzant expressament a Sílvia Cóppulo al tractament automatitzat de les seves dades personals per a les finalitats que s’hi indiquin en cada cas.\nEn compliment de la normativa de protecció de dades, l’usuari pot exercitar els seus drets d’accés, rectificació, oposició o cancel·lació enviant un correu electrònic a info@silviacoppulo.com, o bé a través del formulari de contacte del web.\nUna galeta o cookie és un fitxer que es descarrega a l’ordinador en accedir a determinadas pàgines web. Les galetes permeten que el web, entre d’altres, pugui emmagatzemar i recuperar informació sobre els hàbits de navegació d’un usuari o del seu equip.\nAixí mateix, hi ha una segona classificació de cookies, segons el termini de temps que queden emmagatzemades en el navegador del client —galetes de sessió o galetes persistents.\nI, per últim, hi ha una altra classificació, amb cinc tipus de galetes segons la finalitat per a la qual es tractin les dades obtingudes: galetes tècniques, galetes de personalització, galetes d’anàlisi, galetes publicitàries i galetes de publicitat comportamental.\nsilviacoppulo.com utiliza en aquest web diversos tipus de galetes amb la única finalitat de millorar la navegació de l’usuari en aquest lloc web, sense cap tipus d’objectiu publicitari o similar. Totes les galetes, tret de la que fa servir Google Analytics —que analitza les visites registrades en la pàgina web-, són temporals, i desapareixen en tancar la sessió. A continuació s’identifiquen les galetes utilitzades en aquest portal així com la seva tipologia i funció:\nGaletes d’anàlisi: Són aquelles que ens permeten quantificar el nombre d’usuaris i fer el mesurament i l’anàlisi estadístic de la utilització que feu els usuaris.\nGaletes de tipus tècnic: Són necessàries per a la correcta navegació per les pàgines web. Gestiona el consentiment de l’usuari davant l’ús de les galetes a la pàgina web. Si es desactiven aquestes galetes, no es rebran correctament els continguts del lloc web.\nGaletes de xarxes socials: Les utilitzem per vincular l’activitat del web amb les xarxes socials (Facebook, YouTube, Twitter, LinkedIn, etcètera) i es generen únicament quan l’usuari interactua amb aquestes xarxes socials. Les condicions d’ús d’aquestes galetes i la informació emmagatzemada es regula per la política de privacitat de la plataforma en qüestió.\nsilviacoppulo.com mostra un enllaç permanent a aquesta informació sobre la política de galetes en la part inferior de la pantalla amb cada inici de sessió. Davant aquesta informació és possible dur a terme les següents accions:\nModificar la configuració del teu navegador: Pots configurar el teu navegador d’Internet per acceptar o bloquejar les cookies, esborrar cookies ja instal·lades, o configurar-lo perquè s’esborrin automàticament quan es tanqui el navegador. En cas de bloquejar-les, és possible que alguns serveis que les necessiten deixin de funcionar correctament. Aquests ajustos normalment es troben en les “Opcions” o “Preferències” del menú dels navegadors principals (per més informació pots consultar les pàgines de suport o l’Ajuda de cada navegador):


Manolo García i Quimi Portet reviuen llegendes de passió\n2.000 persones canten temes de Los Rápidos, Los Burros i El Último de la Fila a Razzmatazz\nManolo García i Quimi Portet durant el concert d'aquest divendres a Razzmatazz MANOLO GARCÍA\nBarcelonaUn entusiasme col·lectiu es va fer sentir a la sala Razzmatazz quan va acabar Huesos, un dels punts àlgids de la reunió en directe de Los Rápidos i Los Burros, els grups que van precedir a la formació d'El Último de la Fila. El públic cridava amb ímpetu futbolístic. Reclamava que els músics tornessin a sortir per rematar un concert que va activar diverses intensitats de nostàlgia i que en alguns moments va ser molt emocionant, perquè hi ha composicions de Manolo García i Quimi Portet que han esdevingut cançons populars en el sentit més pur de la paraula. Les dues mil persones que van omplir divendres la sala del Poblenou, i segurament també les que l'ompliran aquest diumenge, no necessiten res més que un acord per reapropiar-se d'unes cançons que han sigut importants en les seves vides.\nViure instal·lats en la nostàlgia pot ser irresponsable. Però dedicar-hi un parell d'hores un divendres no està gens malament. Al cap i a la fi, de tant en tant reconforta recordar algunes coses. És el que han fet García i Portet aplegant el baixista Antonio Fidel, el teclista Esteban Hirschfeld, el guitarrista Josep Lluís Pérez i els bateries Luis Visiers i Ángel Celada per reviure en quatre concerts unes cançons que en alguns casos tenen fins a trenta-cinc anys. Però a Razzmatazz, vista la reacció del públic, els veritables protagonistes van ser dues mil persones, la majoria de més de 40 anys, que van omplir la sala.\nEl guió era transparent. Tot plegat va començar com una representació nostàlgica, amb els músics vestits amb efímeres jaquetes platejades. Potser era una picada d'ullet a aquella new wave més voluntarista que efectiva de les primeres cançons de Los Rápidos. No, no, no, Septiembre i Grité van obrir un segment en què els ressorts de la nostàlgia encara no tenien prou impuls, perquè l'empremta d'aquell repertori primerenc no ha sigut prou profunda. Tanmateix, peces com Navaja de papel i Ruta del sur van ser molt ben rebudes, sempre dins d'un ambient ben predisposat de mena.\nJa des del principi, García es movia per l'escenari buscant la connexió amb el públic mentre Portet, camisa llampant de colors tropicals, es mantenia en un extrem amagant darrere unes ulleres fosques la conya verbal que exhibeix en solitari i deixant que fos el cantant qui parlés amb el públic. Amb San Gennaro van tancar el bloc Rápidos. Celada va substituir Visiers a la bateria, i aleshores va començar el viatge de Los Burros amb Mi novia se llamaba Ramón, una de les primeres mostres de la singularitat de Portet com a lletrista. Des d'aquí fins a Huesos, un crescendo d'intensitat en què ajudava la força i la més sòlida interpretació de cançons com Te quiero bastante i No puedo más.\nEl concert podia haver acabat amb Huesos, però, com ja havia passat en els dos concerts que van fer a Madrid la setmana passada, faltava el moment Último de la Fila repartit en dos bisos. I va ser aquí quan les emocions del públic van amarar tota la sala, convertida en un karaoke col·lectiu que pràcticament va silenciar la veu de García i l'esquellot que va estar tocant durant molta estona. Gent abraçada cantant com segurament ho havien fet tantes vegades anys enrere. Així és el poder d'Aviones plateados i Sara, i sobretot el de Llanto de pasión i Querida milagros, els dos moments pell de gallina de la nit.\nEl concert estava ja tan amunt, que el públic va cantar també l'única sortida de guió: La Rambla, del Quimi Portet post Último de la Fila. Finalment, una Insurrección un pèl atabalada va tancar més de dues hores efectivament nostàlgiques, però per sobre de tot emocionants per a dues mil persones que van tornar a suar cantant cançons d'El Último de la Fila a Razzmatazz.\nManolo García Quimi Portet Razzmatazz


Encuentra aquí información de El Superexecutiu; Vergés i Mundó para tu escuela ¡Entra ya! | Rincón del Vago\nEl Superexecutiu; Vergés i Mundó\nOriol Vergés i Mundó va néixer a Barcelona el 22 d'abril de 1939 en el si d'una família que vivia al carrer de la Freneria, en ple barri gòtic. De la mà del seu pare, Josep Vergés i Fàbregas, ben aviat es va veure envoltat d'estímuls de caire humanista i pedagògic. El seu pare fou professor d'història de la cultura a l'escola de Bibliotecàries de la Mancomunitat (1930) i catedràtic de llatí (1932) a l'Institut-escola de la Generalitat. Sense militar-hi, el pare tenia afinitats ideològiques amb la Lliga i, durant la Guerra Civil, va prestar serveis auxiliars. Això va motivar que, en acabar la guerra, en Josep Vergés rebés una sanció acadèmica i fos exiliat professionalment, un any a Figueres i vint a Manresa.\nMalgrat aquests viatges diaris del pare cap a Manresa, la família va continuar vivint a Barcelona i els primers jocs de carrer d'Oriol Vergés s'iniciaren entre les pedres velles de la plaça del Rei i de l'Arxiu de la Corona d'Aragó. En aquest entorn va conèixer l'activitat de les botigues d'antics menestrals: fusters, vinaters, matalassers... i es va despertar la seva estima cap a la ciutat que el veuria créixer i que ell tantes vegades descriurà en la seva obra.\nEls seus primers anys de formació van transcórrer a l'escola municipal del carrer de Palau, al mateix barri, en la qual, excepcionalment per l'època, s'aplicava el mètode Montessori. Aquest mètode, lligat al moviment de l'escola nova i iniciat per Maria Montessori en les seves case dei bambini (1907) pretén evidenciar i potenciar totes les aptituds biològiques de l'infant. A tall d'exemple, el mateix autor agraeix a aquelles mestres el fet d'haver rebut un aprenentatge adequat a la seva condició d'esquerrà. Posteriorment, gràcies a una beca d'estudis, va cursar el Batxillerat als jesuïtes de Casp, on ja havia estudiat el seu germà gran, que va morir molt jove.\nL'entorn físic en el qual es va desenvolupar el jove Oriol Vergés, la seva tendència a l'ensenyament, però sobretot, la influència de l'activitat paterna, el van portar a la facultat de Filosofia i Història per estudiar-hi Geografia i Història. Cal remarcar que el seu pare va estar molt vinculat a la Fundació Bernat Metge com a filòleg i humanista: va editar i traduir diverses obres dels clàssics grecs i llatins (Iseu, Ciceró i Horaci entre d'altres). També va escriure una sèrie de manuals destinats a l'ensenyament del llatí i a edicions escolars de textos clàssics comentats.\nDels seus anys universitaris, el mateix autor reconeix la influència del mestratge dels doctors Giralt i Nadal, els quals van saber proporcionar als seus alumnes una visió diferent de la història oficial que oferia en aquells moments la universitat clàssica, amb tants professors que tenien la càtedra per mèrits de guerra. Entre els companys, remarca l'amistat establerta amb Albert Balcells, Josep Termes i Ramon Garrabou, entre altres.\nAcabada la carrera (1964), va entrar al Centre d'Influència Catòlica, on va conèixer la seva dona, que n'era alumna. Aquesta entitat d'ensenyament, fundada el 1950 per Maria Rosa Ferré i Escofet, tenia per finalitat contribuir a la promoció cultural i professional de la dona i a la divulgació dels corrents doctrinals del catolicisme avançat. Posteriorment, va preparar les oposicions i, ja amb la plaça de catedràtic de Geografia i Història (1966), va desenvolupar la seva feina de professor durant un any a Altea i cinc anys a l'Escola Proa de la Bordeta a Barcelona, secció filial d'institut.\nDedicat professionalment a l'ensenyament des de l'any 1965, va iniciar la seva aventura editorial a partir d'una proposta de l'editorial Tàber i, l'any 1967, va publicar els dos volums de Barcelona. Com el mateix autor reconeix, els inicis no van estar exempts de dificultats:\n"M'hi vaig posar amb molta il.lusió tot i que no sabia res del món dels negocis. Era una època difícil, amb Fraga al Ministerio. Els originals tornaven amb múltiples ratllades en vermell. Tot i això, vam aconseguir de publicar una Història dels Països Catalans. Em vaig iniciar com a autor amb dos volums de la Història de Barcelona per a nens que van aparèixer juntament amb el Pirineu de Josep M. (Raimon) Obiols. I la sèrie «Catalunya Visió», a càrrec de Josep Vallverdú i el fotògraf Ton Sirera." (Carbó, J. La història i els que la pateixen. Serra d'Or. Barcelona, octubre 1994, núm. 418, pàg. 17).\nAquesta primera aventura editorial no va tenir continuïtat. Oriol Vergés, però, manté la seva presència editorial ampliant els seus interessos cap a la redacció de llibres de text. L'editorial Teide, dirigida en aquells anys per Frederic Rahola, li va fer diversos encàrrecs editorials, els quals han estat vigents fins a la programació actual (1995). En aquesta mateixa editorial va publicar Arrel (1968), la seva primera història de Catalunya.\nPosteriorment, l'editorial La Galera li va demanar d'escriure una novel.la amb fons històric adreçada a un públic juvenil. D'aquesta iniciativa van sorgir Un català a la Manigua (1976) i La ciutat sense muralles (1978), que van suposar per a l'autor el pas de la història a la narrativa. Emprèn, així, el camí que l'haurà de dur a escriure els textos literaris amb què s'introduirà en el món de la novel.la pensada per a lectors joves. Oriol Vergés, des de l'experiència adquirida, es va abocar en un projecte de llarga durada. L'objectiu consistia en la redacció d'una extensa col.lecció de novel.les en què, de manera amena i rigorosa, es repassés la història de Catalunya pensant en uns lectors que no disposaven de textos creats expressament per a ells. La materialització d'aquest projecte es va concretar en la creació de la col.lecció "Les arrels. L'aventura i la Història", editada per Publicacions de l'Abadia de Montserrat a la darreria de la dècada dels vuitanta i encara avui en actiu.\nAl llarg de la seva trajectòria professional ha rebut un nombre important de premis literaris: el premi Josep Maria Folch i Torres (1977) per La ciutat sense muralles, el Joaquim Ruyra (1978) amb El Superfenomen, i quatre vegades el de la Crítica Serra d'Or, amb L'Abat Oliba (1977), El superexecutiu (1979), i les col.leccions "Les arrels" (1985) i "Una vegada hi havia" (1989). El Ministeri de Cultura ha concedit el premi al millor llibre d'interès infantil a La ciutat sense muralles i a Les trifulgues dels herois. L'octubre de 1994 és designat "Escriptor del mes".\nEl mateix any 1994, enceta una aventura cinematogràfica. Francesc Bellmunt escriu el guió d'una pel.lícula a partir de l'obra d'Oriol Vergés, Quin curs el meu tercer!, en el qual l'autor interpreta un breu paper de funcionari del Departament d'Ensenyament que tramita una beca.\nEn l'actualitat, Oriol Vergés compagina la seva feina de professor amb la d'escriptor. El contacte directe amb el jovent a través de les seves classes i dels seus quatre fills li ha permès conèixer de primera mà quins són els seus interessos i motivacions. Alhora que la seva formació humanista l'aboca a transmetre en els seus llibres una voluntat d'arrelament al país, de respecte i d'interès cap al passat, no només com a font de coneixement sinó com a base de la pròpia configuració d'un poble.\nPremis literaris rebuts\nClassificació de la seva obra\n-Obres de divulgació històrica\n-Novel.les i contes per a nois i noies\n-Novel.la per a joves\nde caire psicològic i social\nde sàtira i humor\n-Teatre per a joves\n-Guions de videos\n-Llibres de text/didàctics\nEl superexcutiu pertany al grup de novel.les per a joves, i dins d'aquest apartat al de sàtira i humor.\nLa seva obra es caracteritza per una actitud moral i cívica imbuïda d'un esperit noucentista, que es proposa reconstruir la vertadera història del país perquè, així, els nois i les noies puguin reflexionar sobre el món present i comprendre'l.\nEn les seves primeres obres com ara Un català a la Manigua (1977) i La ciutat sense muralles (1978).\nOriol Vergés defineix els plantejaments narratius que cristal.litzaran en la seva producció posterior. No es tracta de crear una visió mítica o llegendària del passat, sinó de reconstruir-lo amb rigor i d'aproximar-lo als lectors i a les lectores, a través de personatges quotidians, perquè puguin entendre millor el present.\nAquest plantejament narratiu no és casual, ja que respon a la voluntat d'adequar la narració al públic que la llegirà.\nEll creu que en tota comunicació hi ha un transmissió d'idees i això sempre és un didactisme. Ara bé, en el seu cas és evident que hi és i perquè ell ho vol així\nEl superexecutiu es va publicar l'any 1994, i amb aquest , Oriol Vergés va encetar una nova línia narrativa dins de l'apartat de novel.les per a joves que serà la de sàtira i humor.\nEl protagonista de l'obra és en Pere Mànega i Llopis de vint-i-sis anys. Es podria definir com el comercial número u de la seva promoció i amb el cervell més despert.\nPerò tot i això, en Pere vol ser un home senzill que viu amb els seus pares, que visita el seu poble natal de tant en tant i que com tota persona s'enamora.\nTot comença quan en Pere acaba el seu curç d'executiu a l'escola d'ESEA. Pel fet de ser el primer de la seva promoció, en Pere entra en un concurs per arribar a formar part de l'empresa més important que existeix, la CH and TH, Co. En aquest concurs coneixerà en Jean, el qual serà el seu supervisor i amic durant el concurs. I en un dels seus molts viatges que farà a París coneixerà la Josi, una franceseta rossa i alta, de la qual no se'n podrà separar fins que, ella mateixa ho fa quan ell descobreix que l'ha enganyat fent-se passar per una simple fotògrafa, quan en realitat era una espia d'un altre concursant.\nDurant el concurs, en Pere ha d'inventar nous aparells i posar-ne de vells altra vegada de moda per tal de fer contenta i ajudar a la societat de consum.\nUn cop finalitzat el concurs, en Pere queda molta per sobre dels altres tres aspirants a entrar a la gran empresa. Però tot i guanyà, en Pere es troba buit, tant per la perdua de la Josi, com pel fet d'haver-se de passar la resta de la vida fent una feina que no el satisfà del tot. Per això dessideix de tornar al seu poble, on retrobarà la Josi i on s'hi quedarà per sempre més amb algun que altre negoci, que no serà, és clar,\nCH and TH, Co.\n-L'objectiu d'aquesta obra és demostrar que els executius tenen una feina molt atrafegada, i que a vegades corren tant que no atrapen res.\n-La finalitat didàctica de l'obra crec que és que els diners no sempre fan la felicitat, sinó que estar amb la família o fer el que a tu t'agrada és el que et fa feliç.\nEn Pere, per ser el rei de la societat de consum, inventa diferents aparells:\n-Sola-net: “La Josi recolzant-se damunt el taló de la sabata afectada pels excrements del gos, s'apropava a una paparera a buscar alguna cosa per netejar -se la sola.\n-Ja ho tinc, ja ho tinc -va exclamar en Pere amb vehemència.\n-La qui ho té sóc jo, em sembla, ne'st pas? -va contestar la Josi amb un malhumor no gaire dissimulat.\nEl que en Pere tenia era la llumeta encesa al cervell. I per segona vegada la primera havia estat llavors de la necessitat del veïnet de casa dels seus pares i ara la del gos-, una cosa tan inegligible havia resolt una gran qüestió.” (pàg. 51).\n-Plou-i-fa-sol: “-Dispensa Pere. Ja era al carrer, quan m'he adonat que plovisquejava. He hagut de tornar al pis i canviar-me de cap a peus. ¡És una llauna que quan et vesteixes no sàpigues quin temps farà!\nEn sentir-ho els budells d'en Pere es reviscolaren, tot indicant que s'apropava una ocasió gran.” (pàg. 88).\n-Torna a posar de moda les gibrelletes: “En mirar cap a la galeria, els ulls d'en Pere toparen amb el ram de flors virolades. La llum es va encendre, com un llampec, al cervell de l'home de negocis. Era el miracle; era l'especte insospitat que tantes vegades havia ajudat a sobreviure la societat de consum.” (pàg. 35).\n-La PIFIA: “(Promoció Industrial de Futbolistes Internacionals Associats) tenia com a finalitat la creació de figures de futbol.” (pàg. 98).\n-Amistat: “Deixa'm passar, amic meu... T'haig d'explicar moltes coses... Ai, bon amic!, ¡i jo que havia dubtat de la teva lleieltat! -i el superexcutiu abraça en Jean.”\n-Amor: “-Josi, he esperat tant aquest moment en què t'he tornat a trobar.\nNo, Pere, no. Imagina que no ens hem vist.\nEls ulls verds, una mica humits per unes llàgrimes que no gosen sortir.” (pàg. 105).\nEstic d'acord amb el que ens vol transmetre l'autor.\nA vegades, ens fixem més en els diners, perquè pensem que ens faran més feliços, que en altres coses , les quals són les que veritablement ens fan ser feliços o estar més bé, com ara la família, els amics, fer el que a tu t'agrada, etc.\nHe trobat molt interessant el llibre perquè ens ensenya una cosa que a la nostra edat potser comença a aparèixer, com és el fet de voler tenir diners.\nPerquè t'agrada escriure llibres?\nCreus que algun dia et cansaràs d'escriure?\nEn què et vas basar per escriure el llibre?\nEt sents identificat amb el personatge d'en Pere?\nPerquè escrius per a joves?\nEnviado por: Delk\nMárketingBiografiaEditorial # Premis literarisClassificacióValors de l'obraAmorAmistat


JUMBO: UNA HISTÒRIA ERÒTICA SOBRE UNA DONA QUE S’ENAMORA D’UNA MUNTANYA RUSSA - PEL·LÍCULES I TV\nJumbo: una història eròtica sobre una dona que s’enamora d’una muntanya russa\nÉs un conte tan antic com el temps. Noia coneix noi. Noia es troba amb el parc de diversions. La noia s’obsessiona emocionalment i eròticament amb la màquina Tilt-A-Whirl, fins al desamor de la seva mare, i torna cada nit per fer un viatge agradable i accidentat. Té importància la mida? Amb aquesta atracció de fira, no fa mal.\nEn Jumbo , l’estrena de l’escriptor i director belga Zoé Wittock, hi ha espurnes. I després n’hi ha espurnes . Tot i la seva absurda premissa, Jumbo és relacionable a nivell humà. El trist, sensible i recent francès explorador de temes fonamentats com la solitud, la pressió dels companys i la inevitabilitat de decebre els teus pares. Fins i tot el romanç central no és tan descabellat com sembla. El 1979, una dona sueca es va casar amb el mur de Berlín i va encunyar el terme sexualitat d'objecte; el 2007, Erika Eiffel, una única arquera olímpica, es va casar amb la Torre Eiffel, va prendre el cognom de la seva nova parella i va establir OS Internationale com a grup de suport.\nPer a mi, Jumbo 'És un conte de fades modern, de fet, amb afecte, diu Wittock, a Zoom des de casa seva a París, a finals de febrer. Per ser sincer, el primer que em va intrigar sobre el tema va ser l’aspecte sexual. Però quan vaig començar a parlar amb l’Erika, em vaig adonar que era una història d’amor. En les etapes d'escriptura, Wittock va consultar a Eiffel i altres objectum sexuals. Per a aquestes persones, comença amb una connexió emocional i, de tant en tant, es tradueix en una relació sexual. Però no sempre és així. Això és el que m’ha dit la comunitat i ho volia respectar. Quan Jumbo projectat a la Berlinale l'any passat, Eiffel va assistir a l'estrena. L’Erika es va acostar a mi després i em va dir: ‘Això és una bogeria. Hi ha un diàleg que sento com m’explica la meva mare! ’\nL'Erika Eiffel de Jumbo és Jeanne, una dona introvertida de 20 anys interpretada per Noémie Merlant de Retrat d’una dama en flames fama. De dia, Jeanne dorm; a les 18h, la seva mare, Margarette (Emmanuelle Bercot), la desperta per fer un torn de nit com a netejadora de parcs d’atraccions. Al lloc de treball de Jeanne, l’esquivada nova companya que la desafia a trencar les directrius de recursos humans és Jumbo, un viatge Move It amb braços metàl·lics i dits en forma de cadira; mostra la compostura de Robert Redford, la bonica de Timothée Chalamet i la crida forta i sonora d’una aparell de rentadora.\nJeanne aviat descobreix que Jumbo és el nuvi perfecte: és un bon oient; és poc probable que fugi; i, mentre es jacta de la seva mare, la màquina d'amor literal dispensa orgasmes amb només prémer el seu botó. Els pares poques vegades volen el relat cop per cop de la vida sexual del seu fill, però aquesta confessió redueix Margarette a plors.\nAbans, Margarette va bromejar que els vibradors fan millors marits que els homes; va presagiar la seva eventual creença que la seva filla sortia amb una joguina sexual XXL. Wittock explica, des del punt de vista d’un foraster, la nostra primera impressió és: ‘Per què està en aquest objecte? És aquest un gran consolador que pot treure? ”Però, per a Jeanne, és un altre tipus d’objecte que té ànima, cosa que òbviament no és el cas del vibrador de Margarette.\nSegons Eiffel, que resideix a Berlín, la major part de l'hostilitat que rep prové dels EUA, el Regne Unit i Austràlia; D'altra banda, Europa és més acollidora. Els meus primers instints van ser fer Jumbo als Estats Units, però per motius personals volia tornar a Europa, recorda Wittock. Em va semblar que tindria molta més llibertat aquí.\nWittock va créixer a Bèlgica, Àfrica i Austràlia i després va estudiar direcció a AFI. Mentre vivia a Amèrica, va escriure Jumbo en anglès. Sospira, productores americanes fixades en el sexe; a Europa, els financers van quedar seduïts per la dinàmica mare / filla. La pel·lícula resultant és una coproducció Bèlgica-França-Luxemburg. El vaig traduir al francès i el vaig adaptar a les Ardenes, a Bèlgica. El parc es troba al mig del no-res, amb aquesta cascada i uns paisatges extraordinaris. Hi ha alguna cosa màgica.\nEl teló de fons de les Ardenes és particularment eficaç quan es col·loca Jeanne amb Jumbo al mateix marc; tot aquest espai buit de la pantalla indica que no hi ha cap intrús a la nit. Posteriorment, el Jumbo que veiem és el Jumbo que veu Jeanne: es comunica mitjançant llums vermells i blaus; en plena època de passió, els vessaments de petroli són una indicació que va gaudir. Volia que Jumbo fos gran, perquè quan alguna cosa et mira des de dalt, t’impressiona emocions que no pots controlar ni controlar, diu Wittock. Vam emetre un Jumbo real i el vam transformar d’automàtic en manual. El viatge parla amb llum, fum, velocitat i moviment. Teníem un equip de cinc persones que responia a Noémie mentre es movia i actuava. Podria jugar-hi com un titella.\nVolia que Jumbo fos gran, perquè quan alguna cosa et mira des de dalt, t’impressiona emocions que no pots controlar ni controlar - Zoé Wittock\nEn la majoria dels casos, l’objectum sexual es refereix a les seves parelles amb pronoms, no pas ell. Des de les primeres etapes, Wittock va decidir que seria una màquina humana i una dona. Va tenir més ressò amb mi perquè l’Erika és una dona. Tenia moltes ganes d’explorar la sexualitat i el desig d’una dona, en lloc de la d’un home, perquè m’hi sentia més a prop.\nHi ha dues escenes de sexe Jumbo ; un és fred i mecànic, l’altre és amb Jumbo. Wittock, però, prefereix que els detalls del trencaclosques de la màquina siguin una sorpresa per als espectadors, a part que sigui fantàstic: l’important és que ho senti i hi creixi. Mostrar aquell despertar com un primer orgasme i una representació més poètica d’aquest orgasme s’assemblava als seus sentiments en aquell moment. Si assenyalés una càmera cap a Jeanne fregant-se amb una màquina, no representaria els seus sentiments.\nSi es tractés d’un tipus esgarrifós i no fotogènic que es masturba en públic, en lloc d’una estrella de cinema glamurosa i guardonada com Merlant, els espectadors seguirien sent tan simpàtics? Seria un repte, però per què no? El factor més important, creu Wittock, és que destaqueu la història d’amor. L’única vegada que veieu a Noémie fregant-se i besant la màquina, esteu amb ella, però en el moment que reduïu el zoom i mostreu l’escena nua, us sentiu incòmode. He sentit aquesta reacció del públic. És incòmode amb una dona i seria incòmode si fos un home.\nLa gent explicaria de manera més instintiva una història fetitxista sexual si es tractés d’un home i, més instintivament, una història d’amor si es tractés d’una dona. Crec que és un error. Els homes estan tan enamorats com les dones. No es tracta només de sexe, fins i tot per a homes.\nCuriosament, Merlant va disparar Jumbo fins i tot abans de ser escollida Retrat d’una dama en flames . En ambdós casos, l’actor francès ofereix mirades angoixades i a foc lent, mentre manté en secret el seu romanç prohibit; quan Jeanne sent els reposabraços de Jumbo lligats al voltant de les seves espatlles, és com l’escena de joc de clavicèmbal catàrtic del drama lèsbic de Céline Sciamma. Quant a si Jumbo influït indirectament Retrat d’una dama en flames , Wittock no n’és segur, o és massa educat per dir-ho. Però ella assenyala: mostra el talent que té Noémie. No va ser feta perquè fos famosa Jumbo ; és perquè és pura talent i la millor.\nPer descomptat, sortir amb una muntanya russa té els seus alts i baixos, les seves revoltes. És un emotiu alguna cosa - si només hi hagués una metàfora. Però el problema subjacent, realment, és el criteri aclaparador dels forasters. M'agrada Retrat d’una dama en flames , Jumbo és una pel·lícula estranya sobre sortir entre prejudicis. O aquesta comparació és ofensiva per a la comunitat LGBTQ +?\nL’important és que ella ho senti i hi cregui. Mostrar aquell despertar com un primer orgasme i una representació més poètica d’aquest orgasme s’assemblava als seus sentiments en aquell moment - Zoé Wittock\nWittock diu que he mantingut aquesta conversa amb gent de la comunitat gai. Tots ells estan realment darrere de la pel·lícula, però hi ha qui es pregunta si pertany a aquesta categoria. Personalment crec que sí, perquè porta el mateix missatge i lluita per la mentalitat oberta i l’acceptació de les diferències d’altres persones i la curiositat, en lloc de rebutjar aquesta persona per les seves diferències. Personalment, però és un punt de vista molt personal, relacionaria aquesta comunitat amb objectum sexuals.\nWittock també va investigar homes que posseeixen Dolls reals, però va concloure que no s’ajustava al diagrama de Venn. La comunitat de la sexualitat objectum no busca objectes semblants als humans, explica. Es connecten a una ànima d’un objecte, però és un pont, és la Torre Eiffel, és una taula. No volen substituir una relació humana. Els atrau una altra cosa. Senten diferents tipus d’energia. Tot i que crec que els homes de la comunitat (Doll real) volen substituir una persona de la vida real per una nina falsa i intenten replicar una relació normal.\nPerò Jeanne, amb la seva elecció de màquina, no està reproduint alguna cosa de la seva infància? Això és una generalitat, diu Wittock, assegurant-se que parla amb atenció, però sovint el punt en comú (dels objectums sexuals) és que han tingut algun tipus de trauma durant la seva infància, ja sigui abandonament, agressió sexual, incest o altres experiències traumàtiques, i això divergeix la seva atenció cap a una altra cosa. El segon que sovint tenen en comú és algun tipus de síndrome d’Asperger, ja sigui realment intens i pesat, o, al contrari, com l’Erika, on és molt suau i no sabríeu la diferència entre jo i ella caminant pel carrer.\nQuan tanqueu la porta a un camí de la vida, se n’obren tants altres. T’adones que un camí no és adequat per a tu o que alguna cosa l’ha bloquejat, sigui un trauma o no. Com que el cervell és resistent, el cervell trobarà altres maneres de ser feliç i sobreviure. Per això crec que no és compensador; és més buscar una sortida.\nDes de Jumbo estrenat a Sundance de l’any passat, Wittock ha signat amb el CAA i ara rep regularment guions. Alguns de ciència ficció, principalment de terror. Poques vegades són tan pervertits com ella esperava. M’agradaria més històries sobre coses tabús que incomodin la gent. Diferents tipus de sexualitat. Coses que desafien la norma. Durant la pandèmia, ha estat escrivint els seus propis guions, tant en francès com en anglès, i ha notat una tendència en els seus instints narratius. El meu desig és no fer que la gent es senti incòmoda; és fer-los còmodes amb els incòmodes. Alguns directors volen ser provocatius. No vull ser provocador; Vull agafar la mà de la gent i empènyer-la més enllà del que normalment anirien.\nPregunto si Jumbo tindrà un ressò diferent a causa de COVID, almenys per a aquells que ho vegin abans de la reobertura dels cinemes. Al cap i a la fi, el bloqueig ha vist augmentar les compres de joguines sexuals i les relacions de llarga distància han estat vives pels ordinadors portàtils. Wittock rebutja aquestes comparacions ja que són purament masturbatòries o impliquen un altre ésser humà. La meva observació que els ASMRtists solen ser un joc de rol mecànics que solucionen robots solitaris tampoc no sembla rellevant.\nEl que canvia les reaccions de la gent a la pel·lícula durant la pandèmia és si la miren en un teatre, diu ella. Simplement no és el mateix. Quan s’intenta convèncer a la gent que una relació amb un objecte inanimat pot cobrar vida, s’ha d’impulsar i impressionar els seus sentiments sensorials. Per això tens so. Per això tens color. Per això tens moviment. Tot és més fort en un teatre que davant d’una pantalla.\nNo vol dir que la pel·lícula no pugui convèncer a la pantalla d’un ordinador, però serà una experiència molt més gran si aneu al cinema a buscar una pel·lícula que intenta comunicar-se amb alguna cosa que no sigui el llenguatge. Així que ho veieu ara, després quan tornin a obrir els cinemes? Sí! Exactament! Gràcies!\nJUMBO s'estrenarà al Festival de cinema de Glasgow el 27 de febrer i al Festival Internacional de Cinema de Dublín el 5 de març: ja podeu comprar entrades per veure-les a casa. JUMBO s’estrena al Regne Unit aquest estiu\nHa de tenir una escena de violació


Sant Boi Notícies – Carnaval 2017 a Sant Boi\nCarnaval 2017 a Sant Boi\nfeb 23, 2017 Festes populars, Oci i cultura Comentarios desactivados en Carnaval 2017 a Sant Boi\nL’acte principal del Carnaval 2017 a Sant Boi serà la Rua Carnaboi que desfilarà de plaça Catalunya a la plaça Teresa Valls i Diví aquest dissabte, però els barris de Camps Blancs, Ciutat Cooperativa – Molí Nou i Marianao també celebraran la festa amb diferents activitats.\nAl Casal de Marianao comença la celebració del Carnaval el dia de la truita, el dijous 23 de febrer amb un ball de disfresses organitzat per les associacions Country’s Boi, Aramis, Amiticia, Aficionados al baile en línea.\nA la Ciutat Cooperativa es podrà gaudir d’una rua pels carrers del barri el divendres 24 de febrer a partir de les 17.30h, des de la plaça Mariana Pineda fins a la plaça Carles Massó i Blanch, on es realitzarà un concurs de disfresses. A més, el dimecres 1 de març es realitzarà una altra rua a la mateixa hora per escenificar l’acte d’enterrament de la sardina. Aquests actes els organitzen la Comissió de festes, AMPA escola Ciurana, Minicoope, Percucoope i el Casal.\nA Camps Blancs, el dissabte 25 de febrer pel matí, a les 11h, la Comissió de Festes ha organitzat una rua comunitària que recorrerà els carrers de Salvador Seguí i Legalitat, l’avinguda d’Aragó i la plaça d’Ernest Lluch.\nEl mateix dissabte a la tarda, a partir de les 17h tindrà lloc el Carnaboi, la cercavila composta per una trentena de comparses, colles de percussió i xarangues encarregades d’animar el recorregut que sortirà de la plaça de Catalunya i passarà pels carrers de Francesc Macià, Lluís Pascual Roca i Riera Basté, plaça dels Salesians, carrers d’Eusebi Güell i Joaquim Auger, fins a la plaça Teresa Valls i Diví, on se celebrarà el final de festa i crema del Rei Carnastoltes a les 19.30h.\nLa imatge de la rua torna a inspirar-se en la peça ‘La Miranda’, realitzada pels nens i les nenes del taller de pintura del CCCA (Centre d’Art Can Castells). La pirata es farà acompanyar pel Club Handbol Cooperativa Sant Boi que celebra el seu 25è aniversari.\nCamps Blancs, Carnaboi, Carnaval, Carnestoltes, Ciutat Cooperativa, Festes populars, Marianao\nEnrenou, espais d'oci a persones de més de 35 anys Radar pedagògic per lluitar contra els accidents


BRCB - Allotjaments\nTots els allotjaments que formen part de la xarxa BikerideCostaBrava han estat seleccionats per la seva alta qualitat, el tracte professional i agradable del seu personal i les facilitats que ofereixen als ciclistes.\nÉs una casa del segle XVIII restaurada per dotar-la d’estances confortables, decorades i pintades amb un estil rústic. La casa de Turisme Rural Ca l’Aliu disposa de 7 habitacions, cadascuna amb bany complet, aire condicionat, servei de wifi...\nLa casa es troba en el nucli peatonal de Peratallada, just al centre del poble, enfilant un carrer de pedra encara amb les marques dels carros que ens trasllada als temps antics.\nCa l’Aliu té una terrassa amb un porxo i un jardí molt espaiós, amb flors, taules i cadires confortables per gaudir de l’espai exterior.\nVeure la web de l'hotel\nEstà ubicat en un cèntric edifici del segle XII a Peratallada, un dels conjunts medievals millor conservats i preservats de la península i declarat patrimoni històrico-artístic.\nLes seves elegants habitacions acaben de ser renovades amb un estil completament original i fresc, i totes les comoditats que desitges.\nEl restaurant arrodoneix aquest petit univers d’atmosfera única. Una cuina original en el seu estil perquè puguis assaborir una gran quantitat de sabors locals i forans, i la millor carta de vins per als paladars més refinats.


#105 LA CIVADERA · Gas Mountain\nRecorregut de 14 quilòmetres amb 700 metres de desnivell positiu. La ruta comença a l’aparcament del carrer del Prat d’en Malagrava a La Jonquera. Pujarem fins al Mas Brugat per la pista retallant algun punt per corriols. Aquest mas ‘estil modernista està aixecat, en gran part, sobre la roca. Deixarem el mas a l’esquerre seguint les marques de color groc que ens portaran al corriol que s’enfila al Castell de Rocabertí, castell roquer acinglerat sobre una escarpada penya granítica de forma cònica i que actualment en resten només les ruïnes. Podrem gaudir d’unes vistes espectaculars de la zona.\nDeixarem el Castell de Rocabertí descendint fins a l’encreuament del mateix i enfilarem cap al castell visigòtic de L’Esquerda de la Bastida que es troba a la carena del Puig dels Falguers i límit del PEIN de l’Albera. Coronarem el Puig de Falgers 761m. espectacular mirador i límit entre Cantallops i La Jonquera. Deixarem el G.R.11 per anar a l’esquerra cap al Roc civader.\nUn cop el Roc Civader desfem el camí fins a l’encreuament i continuarem per pista fins al Mas del Camp del Calze i posteriorment anirem fins a l’església de Sant Pere Pla de l’Arca, Ja no ens quedarà més que agafar el corriol que passa pel Roc Lluent per baixar al Mas Brugat i per la pista retornar a l’aparcament després de fer un nou corriol final.


OAR Vic - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nL'OAR Vic (Obra Atlètica Recreativa), és una entitat esportiva de Vic (Osona, Catalunya) fundada el 1957 per Mossèn Jaume Mugosa dedicada a la formació dels joves per mitjà del futbol. Té la seva seu a l'Estadi Torras i Bages de Vic (Avinguda de l'Estadi, 14). Club afiliat a la Federació Catalana de Futbol número 1390 \nOAR Vic (Obra Atlètica Recreativa Vic)\nObra Atlètica Recreativa Vic\nEstadi Torras i Bages,\nExterior de les instal·lacions de l'OAR Vic.\n5.1 Futbol 11\n5.2 Futbol femení\n5.3 Futbol 7\n6 Plantilles primer equip\n6.1 Tercera Catalana 2014-2015\n6.2 Segona Catalana 2013-2014\n6.3 Segona Catalana 2012-2013\n6.4 Primera Territorial 2011-2012\n6.5 Primera Territorial 2010-2011\n6.6 Segona Territorial 2009-2010\nEls camps de futbol de l'OAR Vic estan situats a l'Estadi Torras i Bages de Vic, a l'Avinguda de l'Estadi número 14 de la capital d'Osona. La instal·lació consta de dos camps de futbol 11 de gespa artificial: el camp "Estadi" i el camp "Torras i Bages". L'Estadi Torras i Bages fou en principi una instal·lació compartida per l'OAR Vic i el Club Atlètic Vic. Amb el trasllat del Club Atlètic a la nova pista d'atletisme municipal als anys 80, l'OAR va sumar un camp de gespa natural al ja existent camp de terra.\nEl camp en el qual es van portar a terme els partits des de la creació del club és l'actual camp Torras i Bages. Originàriament la superfície era de terra però el 2005 s'hi instal·là la nova superfície.\nEl 21 de desembre de 2009 fou inaugurada la nova graderia coberta situada entre els dos camps de futbol que dóna seient i aixopluc als espectadors.\nEl 31 d'octubre de 2013 es va inaugurar el nou enllumenat i la gespa artificial del camp "Estadi". Des del trasllat del Club Atlètic Vic a la zona esportiva municipal el camp tenia superfície de gespa natural i no tenia enllumenat.\nJoan Erra (1978-1986)\nIsidre Blanch i Molist (1986-2002)\nAgustí Arroyo Jaén (2002-2004)\nAntoni Serrat i Callís (2004-2015)\nJordi Gallifa Puigdessens (2015- )\nAquesta és l'actual Junta Directiva del club:\nPRESIDENT: Jordi Gallifa\nSECRETARI: Joan Martos\nVOCAL: Carles Alier\nVOCAL: Joan Carles Aumatell\nVOCAL: Lluís Clusella\nVOCAL: Albert Collell\nVOCAL: Carles Gavilà\nVOCAL: Anna Jiménez\nVOCAL: Pere Picanyol\nVOCAL: Joan Reche\nOAR Vic A - Tercera Catalana\nOAR Vic B - Quarta Catalana\nJuvenil A - Segona Divisió\nJuvenil B - Segona Divisió\nCadet A - Segona Divisió\nCadet B - Segona Divisió\nInfantil A - Primera Divisió\nInfantil B - Segona Divisió\nAleví A - Segona Divisió\nAleví B - Segona Divisió\nAleví C - Segona Divisió\nAleví D - Tercera Divisió\nBenjamí - FCF\nBenjamí - Consell Esportiu d'Osona)\nPrebenjamí - Consell Esportiu d'Osona\nPlantilles primer equipModifica\nTercera Catalana 2014-2015Modifica\nJosep M. Enciso\nSegona Catalana 2013-2014Modifica\nJuan Miguel Sànchez\nSegona Catalana 2012-2013Modifica\nPrimera Territorial 2011-2012Modifica\nFrancesc "Kiko" Meléndez\nPrimera Territorial 2010-2011Modifica\nJoan Carles Molas\nSegona Territorial 2009-2010Modifica\n↑ Fitxa de l'OAR Vic a la web de la FCF\n↑ Ajuntament de Vic "L'OAR Vic estrena camp"\n↑ Nació Digital "L'OAR Vic inaugura les instal·lacions"\nL'OAR Vic al web de la Federació Catalana de Futbol\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=OAR_Vic&oldid=26608418»\nDarrera modificació: 11 març 2021 a les 21:30\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 11 març 2021 a les 21:30.


“Lletrescades”, primer poemari de Damià Rotger | Quadern del turó\n← “L’illa dels arbres vençuts”. La poesia de Joan Pons\n“La paradoxa de Schrödinger” de Josep Masanés →\nDamià Rotger Miró (Ferreries, 1981), tipògraf i poeta, acaba de publicar “Lletrescades” el seu primer poemari, en una edició de Campgràfic Editors (València). En el llibre, l’autor fa confluir les seves dues grans passions en la paraula: la tipografia i la poesia.\nEl primer cop pot sorprendre el títol del llibre que, en la invenció de la paraula, ens convida a endevinar-ne el significat, l’origen de la formació. Prové de ‘lletres’ i de ‘trescar’, i és així com el trescar per les lletres que fa el poeta, viatge vital i passió professional, forma Lletrescades, un mot que en el cas de Damià Rotger se’ns presenta des d’un doble vessant. Les lletres com a literatura, com a poesia, d’una banda i, de l’altra, com a forma indispensable per presentar els textos en l’àmbit de l’edició, és a dir els caràcters tipogràfics que ens en permetran la lectura, la difusió impresa.\nDamià Rotger, que ara ens presenta el seu primer llibre de poemes, és un expert i reconegut tipògraf que ha obtingut destacats premis en el seu àmbit professional, tant pel que fa al disseny editorial com en la creació de tipografies. Alguns dels seus treballs han estat seleccionats per prestigioses publicacions i ha duit una intensa tasca com a conferenciant. Des del 2010 és professor de Tipografia de l’Escola Superior Balear i col·labora amb altres destacades entitats d’aquest mateix camp. A Lletrescades aquesta passió per la tipografia es fon amb la passió per la poesia i en sorgeix un llibre d’una notable originalitat, en què els tipus transcendeixen la seva funció habitual per convertir-se en elements essencials del poema, per fer-se imatge humanitzada, símbol o motiu en l’univers poètic de l’autor.\nEn aquest llibre l’expressió poètica –els sentiments, les emocions i reflexions del poeta que menen al coneixement o a la comprensió de la realitat, les històries que ens conta, el món de les sensacions– parteix o arriba al signe, a la forma tipogràfica com element conductor i, com ja he dit, humanitzat, en aquesta creació que explora un terreny pràcticament inèdit i que ens mostra la capacitat de Rotger a l’hora d’integrar, en un repte molt ben assolit, el món de la tipografia en els poemes, a la vegada que ens revela la riquesa imaginativa de l’autor. Imaginació que per al creador és essencial, tal com expressa aquest esplèndid dístic de Lletrescades: “El méu món i el llenguatge / acaben on la imaginació fa vacances”.\nA Lletrescades, Rotger mostra el gust per la recerca de l’essencialitat en l’escriptura, per la claredat i la pulcritud expressives i a la vegada demostra la seva capacitat per a l’elaboració d’imatges i metàfores originals. La paraula, l’amor, el dolor, l’erotisme, el paisatge de l’illa, la reflexió de caràcter existencial, la sensualitat, el recorregut vital que el poeta verbalitza a partir de l’univers de la tipografia s’alimenten d’aquesta capacitat en la creació del símbol i la metàfora sense els quals no hauria estat possible el viatge que ens proposa en aquest poemari, una visió del món a través de les lletres, com diu en aquest poema breu: “Estimar, polir / i perfilar les lletres / per un trescar venturós / i mirar passional / el món a través d’elles”.\nEl volum, en una acurada i bella edició de Campgràfic (editorial especialitzada en llibres de tipografia), compta amb una presentació de l’editor, José Luis Martín Montesinos, i té l’interès afegit que totes les tipografies que s’han emprat en la seva confecció, tant en els títols com en els textos, són també creació de Damià Rotger. D’aquesta manera es produeix una integració plena entre els dos àmbits creatius de l’autor.\nLletrescades es presentarà dissabte que ve as Mercadal en el marc de la festa del llibre, en un recital conjunt amb Emili Sánchez Rubió i Senyor Ca, que presentaran també els seus respectius poemaris, en acte organitzat per Es Far Cultural.\nL’illa inaudita (Diari Menorca, 19-04-2016)\nAquesta entrada s'ha publicat en Premsa i etiquetada amb campgràfic, damià rotger, Poesia, tipografia. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Olivier Faure anuncia el "renaixement" del Partit Socialista francès\nEl nou líder dels socialistes francesos intenta combatre la desfeta electoral sense personalismes\n2 min. París 08/04/2018 20:15\n651x366 Olivier Faure, nou secretari general del Partit Socialista francès. / Reuters Olivier Faure, nou secretari general del Partit Socialista francès. / Reuters\nLa missió de reconstruir el Partit Socialista (PS) francès s'anuncia difícil per al seu flamant primer secretari, Olivier Faure. La formació ha celebrat aquest cap de setmana a Aubervilliers (al departament de Sena Saint-Denis) el seu 78è Congrés, que alguns han batejat, malèficament, com el de la temptativa de resurrecció.\nDesprès del daltabaix dels resultats socialistes en les eleccions presidencials i legislatives d'ara fa gairebé un any, molts han donat el partit per mort. Faure, que aquest dissabte va ser oficialment elegit al capdavant del PS, prefereix parlar de renaixença socialista. "M'agradaria que us emportéssiu la convicció que aquest 8 abril va ser el primer dia del nostre renaixement", ha conclòs Faure en el seu discurs, desprès d'haver passat per un dels "períodes més difícils de la història recent" del PS francès.\nDe fet, el primer secretari ha comparat aquest congrés amb el d'Epinay del 1971, del qual François Mitterrand va sortir elegit. "Llavors ja ens veien més morts que vius", ha etzibat Faure durant el seu discurs d'una hora i mitja. Al cap de 10 anys, Mitterrand es convertiria en el primer president francès de la V República sortit de les files socialistes.\nAmb l'elecció de Faure, davant d'altres socialistes amb més bagatge com Stéphane Le Foll, el partit posa el timó del PS en mans d'un gairebé desconegut per als francesos. De fet, la seva estratègia és no jugar la carta de la personalitat com han fet, en canvi, La República en Marxa amb Emmanuel Macron o el Front Nacional amb Marine Le Pen. Així ho va explicar el mateix Faure: "Ells creuen en el seu destí individual; jo crec en el nostre destí col·lectiu".\nFaure ha aprofitat el seu primer discurs com a primer secretari per atacar el president francès i les reformes que està aplicant des del maig passat: "El lema de la República és la llibertat, la igualtat, la fraternitat. No és el liberalisme, l'individualisme, el bonapartisme", ha dit Faure.\nAmb tot, el congrés que el Front Nacional va celebrar al març va ser significativament més seguit pels mitjans francesos que el del PS, un fet que dona una idea del punt en què està avui el socialisme francès.


Taylor Swift Brown hair - Giver trailer | CAT.rickylefilm.com\nMeryl Streep és terriblement impressionant en el tràiler Dador\nUn nou tràiler de The Giver ha estat posat en llibertat - i Meryl Streep és bastant maleït ferotge en ella.\nLa pel·lícula de ciència ficció, amb base en els extraordinàriament reeixida novel·la de 1993 de Lois Lowry, explica la història d'una societat aparentment utòpic mancada de lliure albir. Si bé no hi ha malaltia, el racisme o la guerra, els ciutadans no tenen records o emocions, i se'ls dóna llocs de treball "la gent gran". Meryl, lluint llargs flocs grisos i una actitud freda amb gel, es juga Cap Vell - que té mantres com ara "Quan la gent té la llibertat de triar, trien malament".\nEl protagonista, adolescent Jonas, s'assigna a convertir-se en el pròxim receptor de memòries, i es troba amb el Dador, interpretat per Jeff Bridges. Jonas veu records del passat, on els éssers humans experimenten emocions reals, i després s'enfronta a una elecció: ¿Va a desafiar els ancians i escapar del seu vell món? O quedar-se i complir?\nKatie Holmes, Alexander Skarsgard, i Taylor Swift (que interpreta la filla del Dador), també protagonitzen la pel·lícula, que sortirà a la venda a l'agost de 2015. Mira sota del remolc.\nDijous 20 març de 2014, escrivim.\nTaylor Swift, que té un petit paper en la pel·lícula de adapation El Dador costat de Meryl Streep, revela un nou pentinat morena al tràiler de la pel·lícula.\nAra és més o menys una part tres i no-i-vostè-miss-it (teníem literalment a Screengrab super-ràpida per espiar Taylor), però en el seu nou paper com a actriu seriosa Tay Tay llueix panys bruna. I vam pensar que ella es veu molt bé, encara que sigui exactament igual que la Laura Prepon de taronja és el Nou Negre i That 70s Show fama (la veiem més endavant en aquest Instagram SNAP).\nAixí cabell canvia de costat, quin és la pel·lícula? Basat en la popular novel·la de Lois Lowry, el donador explica la història de la comunitat, una societat utòpica on el dolor i el sentiment humà s'han eliminat per "identitat". A l'edat de 12, cada nen en la comunitat accepta un paper mantindran durant la resta de les seves vides - i nen Jonas se li dóna el paper de receptor de la Memòria. Aprèn sobre el dolor, l'amor, la felicitat, la guerra i el sofriment en la seva nova posició, i després decideix exposar a la Comunitat com un frau.\nLa pel·lícula compta amb una gran quantitat d'una llista de inscrits, de Katie Holmes a Meryl Streep i Jeff Bridges - però Taylor té un anterior "Dador", que compta breument en un flashback.


El regidor de Desenvolupament Urbà, Vicent Sarrià, ha anunciat la pròxima construcció d’una vorera al carrer Ferrer i Bigné de Benifaraig. Aquest projecte forma part del Pla SOM+ de la Diputació de València, compta amb un pressupost de 25.000 euros i es preveu que les obres duren un màxim de sis setmanes.\nLa vorera se situa a l’entrada de Benifaraig, té dos metres d’amplària i 67 metres de llarg i enllaça amb el tram de plataforma existent. A més, s’executarà un nou pas de vianants a l’inici del carrer i es rebaixarà la vorera contrària per suprimir les barreres arquitectòniques i facilitar l’accessibilitat.\nVicent Sarrià ha assegurat que «l’Ajuntament ha invertit més de 18 milions d’euros en obres d’accessibilitat i aquest és només un exemple més del nostre compromís per aconseguir un espai públic molt més segur, accessible i inclusiu».\nL’obra també contempla la instal·lació de dos nous embornals i d’una manganella, que aniran connectats amb els pous i la canalització d’enllumenat públic.


L’art de la comèdia d’Eduardo de Filippo al TNC\nAbril 19, 2015 Setembre 29, 2015 inscastellbisbal\nEl passat dia 10 d’abril, un grup d’alumnes i professors de l’institut vam assistir a l’obra teatral L’art de la comèdia d’Eduardo de Filippo, dirigida i protagonitzada per Lluís Homar. A sota us passem les valoracions que n’han fet alguns dels alumnes que hi van assistir.\nL’obra començava amb la presentació del director, únicament posicionat davant dels espectadors, aparentment sense cap escenari ni decorat. Allà, Lluís Homar va fer una petita reflexió sobre el teatre, en què plantejava el debat sobre la funció de les arts escèniques en la nostra societat. Seguidament, i trencant tots els prejudicis que tenia sobre el teatre, els actors van aparèixer sense preparar, i amb l’equip tècnic varen muntar l’escenari i van preparar els actors com si res. No va ser com havia esperat; era una obra més natural del que imaginava, que eliminava el dràstic dramatisme i l’exageració permanents que jo donava per descomptats en qualsevol obra teatral. (Guillem Maurenza)\nLes diferents escenes i situacions que s’interpretaven, en les quals el prefecte havia d’esbrinar qui era actor i qui no, a conseqüència d’una discussió que havia tingut amb el director de la companyia teatral del poble, provocaven unes reaccions en el prefecte que donaven un toc d’humor a l’obra i, a més, et submergien en un mar d’incògnites perquè anaves pensant qui era actor i qui no, mentre no podies evitar de riure pels descosits.\nPer mi, la millor escena va ser aquella en què el rector de la parròquia del poble arribava amb les castanyes a les butxaques i, quan li queien a terra, el prefecte perdia els estreps perquè no sabia què rondinava l’home que acabava d’entrar per la porta del seu despatx. Cal dir que tot el que deia el rector era digne de qualsevol tema de discussió habitual del Sálvame que fan a Telecinco. (Francisco Díaz)\nEl neguit de saber qui és l’actor – a l’obra – i qui no, les trastocades històries que cada personatge explica, la manera com aquestes històries es barregen després… tot el conjunt de fets, units a tots els elements i detalls de caràcter còmic, atorguen la màgia que justifica el títol d’aquesta gran obra d’Eduardo de Filippo. És una obra que millora a mesura que avança, un joc d’enganys en què mai no saps qui és qui amb total seguretat, un brillant homenatge a l’art del teatre. (Guillem Maurenza)\nEn general tota l’obra és una gran crítica. El primer aspecte que planteja és la importància dels actors teatrals a la societat, els quals estan infravalorats. La presentació d’aquesta queixa es mostrava amb el personatge interpretat pel propi director. Personalment em va semblar una bona manera de fer arribar el missatge, ja que es combinava amb humor i a més podia mostrar sensacions que t’apropaven al personatge. La segona denúncia que Eduardo de Filippo va voler mostrar en el seu temps era l’autoritat, prepotència i egoisme que tenien els alts càrrecs d’un país. Torno a insistir que les situacions còmiques i sovint absurdes, ajuden a captar millor l’atenció de l’espectador, i t’obliga a estar pendent de les accions i assimilar la burla de manera més inconscient. Qualsevol crítica social és aplicable a gairebé qualsevol moment històric, tal i com es pot observar a l’obra, ja que, tot i estar escrita fa mig segle, en canvi es manifesten situacions que segurament podrien passar com a contemporànies. És veritat que tota crítica és bona per entendre el món en el qual vivim o per aprendre el que no ha de passar. A més, la ironia de les situacions, originada per la comèdia i l’ambigüitat, creaven un vincle entre espectadors i actors. (Edgar Álvarez)\nPer anar acabant, només em queda dir que l’obra de “l’art de la comèdia” és completament recomanable per tothom. Té tot el que es pot demanar en una bona obra. Té una història interessant que transcorre de manera coherent i que té un final bastant sorprenent. Al mateix temps també t’ensenya coses i et fa pensar sobre moltes d’altres que potser mai havies tingut en compte i, a més, et fa riure i passar una bona estona. L’únic inconvenient que li puc trobar a aquesta obra és que el seu desenvolupament és una mica lent: la primera part pot arribar a cansar, sobretot tenint en compte que la seva càrrega còmica és molt menor respecte de la segona, que és on es troba condensada més informació. A més, també crec el fet de no canviar els personatges que estan a escena, ni l’escenografia on es troben durant ben bé mitja hora, influeix negativament i provoca una certa sensació de lentitud. Encara així, l’obra té molts més punts forts que febles i el final sorprenent ajuda a elevar el producte final i fa que l’obra resti al cap de l’espectador durant més temps. Així doncs, la recomanaria a tothom sense dubtar-ho.\nPel que fa a l’experiència d’haver anat al teatre amb alguns companys i professors del centre, considero que ha estat molt gratificant i no m’importaria (ni a mi, ni a la resta dels meus companys de classe que van venir) repetir-ho. Crec que aquestes oportunitats sempre s’han d’aprofitar. Al final cal tenir en compte que tot allò que duem a terme ens dóna experiència que ens serveix després en el nostre dia a dia per créixer i madurar. Per acabar, només em resta citar una frase de Eduardo de Filippo que jo crec que descriu perfectament l’obra i que em va cridar molt l’atenció quan la vaig llegir en el programa de l’espectacle: “Tinguin present que no vaig escriure aquesta comèdia només per a gent de teatre -com diuen alguns-, sinó per a tots nosaltres, ja que els problemes que tracta afecten la nostra pròpia vida i la dels nostre fills”. Realment és així, ja que tot el que es pot veure a l’obra no només està relacionat amb la gent de teatre sinó també amb la gent normal que viu la seva vida i que, sense ser-ne conscient, al final està vivint en una gran obra de teatre ja que, si tot el que succeeix a l’escenari és cert, llavors tota la realitat és espectacle. (Núria Domènech)\nÈdgar Álvarez, 2n de batx. B\nFrancisco Díaz, 2n de batx. B\nNúria Domènech, 2n de batx. B\nGuillem Maurenza, 2n de batx. B\nPrevious 70 ANYS DE LA MORT D’ANNA FRANK


PER UNA VEU PRÒPIA VALENCIANA A LES CORTS GENERALS: Volem un referèndum vinculant i amb una pregunta clara\nVolem un referèndum vinculant i amb una pregunta clara\nENLLAÇ a la sol·licitud de referèndum (només militants del BLOC)\nQuan fa unes setmanes vam impulsar el manifest Per una veu pròpia valenciana a les Corts Generals, que a hores d'ara ha superat els 1.800 signants, volíem alçar la veu i expressar que moltes persones ─no sols militants de Compromís, sinó també simpatitzants i votants de la coalició─ estàvem en contra de qualsevol subordinació del nostre projecte polític a altres d'àmbit estatal espanyol.\nIndependentment de com es resolga la situació, som demòcrates i va ser un motiu d'alegria que l'Executiva Nacional del BLOC decidira consultar el conjunt de la militància i proposar que pogueren votar totes les persones que participem en Compromís sense barreres partidistes.\nLamentablement, la consulta que es durà a terme entre el 6 i el 12 d'agost no satisfà les expectatives de democràcia interna de molts de nosaltres:\nNo ha estat possible convocar-la al conjunt de Compromís i només té dret a vot la militància del Bloc Nacionalista Valencià.\nEs tracta d'una "consulta" sense caràcter vinculant i no d'un referèndum, modalitat de democràcia directa prevista en els Estatuts del partit.\nLa pregunta que ens presenta l'Executiva Nacional pel BLOC sembla donar per fet que s'ha de negociar presentar candidatures conjuntes amb Podemos i es limita a preguntar si s'està «d'acord que es contemplen les quatre condicions plantejades per l'Executiva Nacional davant de la possible negociació d'un acord preelectoral amb altres forces progressistes»\nUna de les condicions adés esmentades afirma que la consulta «no lleva la possibilitat de realitzar un referèndum previ a les possibles negociacions amb altres partits» però una cosa és "no llevar la possibilitat" i una altra molt diferent "garantir". No se'ns garanteix un referèndum vinculant, tan sols la preceptiva aprovació de l'acord preelectoral al Consell General de Compromís i al Consell Nacional del BLOC (suposem que també als òrgans homòlegs d'Iniciativa i VerdsEquoPV)\nDes de la militància de base, no disposem de cap instrument per a tractar de solucionar el primer punt ja que cada partit manté la seua sobirania i Compromís només és una coalició amb unes Bases i Normes. En canvi, sí que disposem d'instruments per a aconseguir en l'àmbit del Bloc Nacionalista Valencià un referèndum, amb una pregunta clara i que siga convocat obligatòriament sense esperar a la decisió de cap altre òrgan.\nEn virtut dels articles 74, 75, 76 i 77 dels Estatuts del BLOC que contemplen el Referèndum Virtual i el reglament que els desenvolupa aprovat pel Consell Nacional el 14 de desembre de 2013.\nSegons l'article 1.d) del reglament és possible convocar un referèndum si ho sol·licita un 10 % de la militància del BLOC, sense haver d'esperar que cap òrgan del partit n'haja d'aprovar la convocatòria.\nSi voleu donar suport a la convocatòria del referèndum (només militants del BLOC), heu d'omplir aquesta sol·licitud en paper, escanejar-la (preferentment en format PDF) i enviar-la a x1veupropia@gmail.com\nImagineu que aneu a dinar a un restaurant i quan acabeu de seure a taula el cambrer us demana directament: "Hola! La fideuà la voleu amb allioli?"\nNo ens haurien de preguntar abans si volem fideuà?!\nAquesta és la pregunta que proposem en la nostra sol·licitud de referèndum:\nAproveu la presentació de candidatures conjuntes amb Podemos i/o altres forces polítiques o plataformes anàlogues d'àmbit estatal espanyol en les pròximes eleccions a Corts Generals?\nPer a qualsevol aclariment, estem a la vostra disposició en x1veupropia@gmail.com


Edenway + SITELVIÑA | IoT Catalan Alliance\nCas d'èxit: Edenway + SITELVIÑA\nEl Projecte SITELVIÑA consisteix en aplicar les TIC per controlar tots els aspectes del procés d’elaboració, criança i envelliment de vins en temps real i de forma precisa, una tasca que fins ara es realitza de forma manual amb lectures puntuals d’uns pocs paràmetres, la qual cosa no assegura la qualitat final del producte ni una gestió eficient.\nPer tant, aquest innovador sistema permet un estalvi econòmic per a l’empresa, una major fiabilitat i també un benefici mediambiental, ja que s’aconsegueix, per exemple, millorar el consum d’aigua per al reg del cultiu o optimitzar els consums energètics.\nTota aquesta informació és enviada a un servidor central, que la processa en temps real. A més s’ha creat una nova interfície que permet el control de l’explotació des de mòbils tàctils com smartphones o tablets.\n• Suport NFC: un altre dels aspectes innovadors del projecte és l’ús de la tecnologia NFC per a la interactuació sense contacte de sensors “on site”. Mitjançant l’ús de smartphones i tablets compatibles amb aquesta tecnologia, es podrà interactuar en el lloc amb els diferents elements, permetent lectures, actuacions i reprogramacions sense necessitat de passar per la xarxa de control. D’aquesta manera també es permet l’existència d’elements totalment aïllats, únicament accessibles en el lloc per mitjà d’aquesta tecnologia.


Nou curs de com començar a exportar | WINEBS\nInici / Notícies / Nou curs de com començar a exportar\nEts el propietari o treballes en un celler o empresa vitivinícola i et vols iniciar en el món de l’exportació? Apunta’t al curs “Exportació de vins i caves” que s’inicia el proper dimecres 6 de març a la Wine Business School, ubicada al c/ Amàlia Soler 29 de Vilafranca del Penedès.\nEl curs proposa aprendre a definir una estratègia de desenvolupament de negoci del vi i el cava a nivell internacional, així com a seleccionar els canals de distribució idonis a nivell internacional per a productes vitivinícoles. A més planteja formar-se per optimitzar els recursos del trade marketing internacional, identificar eines de negociació per al canal de retail export i dominar estratègies de màrqueting per fer créixer un negoci internacional aplicades al sector vitivinícola.\nLa formació l’impartirà Jaume Gené, Doctor en Administració i Direcció d'Empreses de la Universitat Rovira i Virgili i expert en comercialització i investigació de mercats, àrees en les quals compta amb una llarga trajectòria.\nLa formació té una durada de 100 hores, 80 de les quals presencials i 20 online. El curs, que s’ofereix els dimecres de 16 a 20h, s’inicia el 6 de març i finalitzarà el 20 de gener del 2020.\nEl preu del curs és de 850€, bonificables mitjançant la Fundación Estatal para la Formación en el Empleo (FUNDAE).


Com millorar el SEO del teu blog | Posicionament web\nPodem treballar l'optimització SEO d'un blog en 2 fronts: la seva estructura general i els articles\nEl blog s'ha convertit en una de les eines més esteses a Internet per treballar el SEO, ja sigui integrat en un lloc web o com a portal independent.\nLa proliferació d'aquest tipus de webs ha provocat que la competència en el posicionament orgànic sigui ferotge per a un gran nombre de sectors i temàtiques. Per això, conèixer com millorar el SEO d'un blog i ser constant en aquest procés es converteix en quelcom imprescindible per captar visites.\nL'optimització d'un blog per a SEO té múltiples acostaments. En aquest article ens centrarem en dos dels seus elements principals: els articles i l'estructura generaldel blog.\nRealització d'un estudi de paraules clau\nAbans de començar a escriure i millorar el posicionament de la nostra pàgina web, hem de realitzar un estudi de paraules clau amb l'objectiu de saber que paraules hem de destacar dins del nostre blog i en els nostres articles.\nPer a identificar aquestes paraules clau, pots usar diferents eines com SEM Rush i Google Ads, i veure les tendències de cerca sobre els teus productes o serveis. Recorda donar un ús de paraules clau long-tail, que ajuda a diferenciar-te de la competència i té un trànsit alt.\nUna vegada tens les keywords seleccionades, hauràs d'introduir-les de manera original i natural dins dels teus articles del blog, i d'aquesta manera, amb una bona optimització dels articles del blog, podràs millorar el seu posicionament.\nOptimització dels articles d'un blog\nEls articles d'un blog són l'element principal per al seu posicionament: cadascun concentrarà un volum de visites concret i s'orientarà a una o unes poques paraules clau. En aquest sentit, l'optimització per a SEO d'aquests continguts es converteix en imprescindible, que es resumeix en els punts següents:\nTítol: pel títol dels nostres articles haurem de trobar l'equilibri entre l'optimització SEO i la persuasió de cara a l'usuari. D'una banda, haurem d'incloure la paraula clau principal del nostre article i restringir la longitud a aproximadament 70 caràcters (tot i que l'espai que ocuparà aquest camp en el resultat de Google ve marcat per píxels). Tingueu en compte que podeu utilitzar un títol per al snippet de Google (etiqueta title) i un altre similar o més extens per al títol en el propi contingut (etiqueta H1). D'altra banda, haureu de crear un títol atractiu en els articles del blog perquè els usuaris escullin el vostre resultat enfront dels de la competència. Verbs que condueixin a l'acció o llistats són alguns recursos que podeu emprar en els títols dels vostres articles per captar més usuaris.\nEtiqueta meta-description: Google ha confirmat en diverses ocasions que la meta-description no s'utilitza com a factor de posicionament. Però això no vol dir que haguem de deixar de banda aquest text descriptiu ja que si, per exemple, incloem la paraula clau en el seu contingut i coincideix amb la cerca de l'usuari, aquesta es destacarà en negreta. L'enfocament que hem de donar-li a aquest camp, com comentàvem també amb el títol, és el de persuadir l'usuari perquè faci clic a la nostra pàgina enfront de les altres.\nURL: habitualment es comet l'error de no retocar la URL d'un article, deixant que el gestor de continguts utilitzat la generi de forma automàtica a partir del títol del mateix. Hem de retocar l'URL tenint en compte punts com la inclusió de la keyword principal, evitar URL quilomètriques, utilitzar únicament guions per separar paraules, eliminar termes com preposicions o articles i no incloure caràcters especials.\nImatges: la manca de recursos sovint porta a molts autors de blogs a utilitzar fotografies d'estoc per als seus articles. Això comporta alguns inconvenients, com la falta d'originalitat de les mateixes, de manera que sempre que sigui possible haurem d'utilitzar imatges originals i amb cert element persuasiu. A nivell tècnic, és imperatiu reduir el pes del fitxer d'imatge, ja que la velocitat de càrrega d'un web es va convertir fa poc en un factor de posicionament en mòbils per a Google. També haurem d'incloure la paraula clau en el nom de l'arxiu i en els atributs HTML alt i title, que hauran a més de ser descriptius de la pròpia imatge.\nEstructura de l'article: encara que el contingut marcarà en gran part l'estructura de l'article, hi ha una sèrie de convencions per facilitar l'optimització per a SEO del mateix. Per exemple, l'ús d'una capçalera H1 com a títol de l'article i les inferiors H2, H3, H4, etc. per a dividir-lo internament; la inclusió de recursos com llistes o destacats; i, per descomptat, afegir la paraula clau de forma natural en el contingut.\nVarietat de continguts: a l'hora de crear un nou contingut per al blog, no cal cenyir-nos al tradicional esquema de text i imatges. Podem incorporar elements com vídeos, infografies, guies, documentació en format PDF ...\nMillorar el SEO d'un blog: més enllà dels articles\nHi ha altres accions i procediments que ens permetran millorar el SEO d'un blog, atacant no només els articles d'aquest, sinó que també l'estructura del propi lloc web o actuacions fora del blog:\nTreballar l’enllaçat intern: els articles del nostre blog poden estar enllaçats entre ells mateixos, generant petits clústers de contingut sobre un tema concret. Amb això millorarem la manera que té el bot de Google d'entendre el nostre blog.\nNo només publiquis pensant en el SEO: comenta temes d'actualitat del teu sector o crea articles sobre els quals (encara) no hi ha demanda.\nSigues constant: la freqüència de publicació ha de ser un dels eixos clau del teu blog, evitant llargs períodes de temps sense actualitzar-lo ni generar nous continguts.\nRevisa i actualitza articles antics: tant per intentar potenciar un article que no està generant visites com per evitar que aquells continguts que tenen èxit deixin de tenir-lo.\nPlanifica els teus articles: hi ha multitud d'eines per a la recerca de paraules clau que pots consultar per definir els teus propers articles. Utilitza també altres fonts com les xarxes socials o directoris científics per inspirar-te.\nSigues actiu a les xarxes socials: utilitza-les com a plataforma per augmentar l'abast i popularitat de les teves publicacions.\nControla les pàgines de categories i etiquetes: és comú crear categories i tags al nostre blog sense control, el que generarà una infinitat de pàgines amb poc o nul valor per al SEO. Evita la seva creació o controla si Google i altres motors de cerca han de incloure-les en el seu índex.\nOptimitza la velocitat de càrrega: com hem comentat en un dels punts anteriors, la velocitat de càrrega és un senyal de posicionament per a Google en cerques mòbils. Pel que és necessari que un blog carregui ràpidament els continguts.\nFacilita la navegació i la viralització dels teus continguts: incloure un llistat d'articles relacionats o enllaços per compartir un contingut del teu blog són accions que pots realitzar perquè els usuaris romanguin al teu web o realitzin una acció positiva per al mateix.\nIncorpora micro-dades: Google utilitza l'especificació Schema per extreure informació més precisa dels articles, com la data de publicació, l'autor o la imatge destacada. Això millorarà en alguns casos l'aparença del seu corresponent resultat al cercador.\nAMP: el projecte AMP ha estat adoptat i beneficiat per Google a l'hora de mostrar articles entre els seus resultats. Si incorpores aquesta funcionalitat podràs, per exemple, optar a aparèixer en el carrusel d'articles i notícies destacades.\nEl treball de millorar el SEO d'un blog mai acaba: les tasques d'optimització han de ser constants i adaptades als canvis que van sorgint a Google i altres cercadors. A La Teva Web hem treballat amb èxit amb molts clients per millorar el trànsit captat a través del seu blog, de manera que si vols unir-te a ells, no dubtis en contactar amb nosaltres.


Los Rubiales – més que acampar\nLos Rubiales\tCampament del Prop\nInstal·lació de campament per a grups juvenils i educatius situada en un turó pròxim al curs alt del riu Túria. Prop del campament hi ha una àrea recreativa. És un lloc ideal per a realitzar excursions pel curs del riu Túria i els limites amb Conca i Teruel. Envoltat de masses de pi blanc i cultius agrícoles de secà. Té una capacitat de 80 places.\nPrendre la carretera que eix des de Llaures dels Olmos cap a Santa Cruz de Moya, desviament a mà esquerra en el punt quilomètric 105.5, continuar la pista forestal fins a la primera bifurcació, prendre la de mà dreta i seguir-la fins al desviament dels Rubiales. S’accedeix bé amb l’automòbil.


La lluita de poder trenca el fràgil equilibri regional\nTrump i el rei saudita, Salman bin Abdulaziz al-Saud, a la cimera de Riad, el 21 de maig. EFE\nInvestigadora De The U.s. / Middle East ProjectLa recent cimera de Riad, amb Donald Trump i els països àrabs, va representar l’oportunitat perfecta perquè tant saudites com, en menor mesura, els Emirats Àrabs Units (EAU), acabessin de cisellar l’estratègia regional dels EUA contra els seus dos principals enemics: l’Iran (coprotagonista amb els saudites de laguerra freda del Pròxim Orient) i les diverses branques dels Germans Musulmans. La patent de cors va legitimar en certa manera una intensificació de la repressió a Bahrain, on l’Iran -i ara, Qatar-és acusat de donar suport ideològic i material a l’oposició, i va encoratjar saudites i Emirats per deixar clar qui dicta les normes.\nEncara és aviat per especular sobre quines concessions esperen l’Aràbia Saudita i els seus aliats si han de permetre que passi el temporal. Mentre que un canvi en la línia editorial d’Al-Jazeera - o fins i tot el seu tancament- es perfila com una aposta segura en aquest sentit, van augmentar exponencialment els rumors que apunten a un canvi de lideratge a Qatar. Un punt d’inflexió impensable sense el suport -explícit o tàcit- dels Estats Units. Un moviment que seria digne de House of cards si no s’interposessin en el camí els interessos de Washington: la base d’Al-Udeid amb 10.000 efectius nord-americans, les grans reserves de gas i petroli, poder econòmic i una xarxa d’aliances més enllà d’Occident. Els que planejaven una tempesta perfecta poden acabar xops.


PSC i ERC tanquen un pacte de govern a Montmeló - somMontmeló\nAlbert Monserrat s'incorpora al govern com a regidor de Promoció Econòmica, Comerç i Turisme\nDimarts, 7 d'abril de 2020 | 14:26h\nPere Rodríguez (PSC) i Albert Monserrat (ERC)\nPSC i ERC han arribat a un acord de govern a l'Ajuntament de Montmeló, amb l'objectiu de garantir "una majoria estable al plenari per desenvolupar els projectes estratègics de legislatura", segons apunten els socialistes.\nLes seccions locals del Partit dels Socialistes de Catalunya i d’Esquerra Republicana de Catalunya a Montmeló van signar el passat 26 de març l'acord de govern mitjançant el qual el regidor d’Esquerra Republicana, Albert Monserrat, s’incorpora al govern municipal per fer-se càrrec de la cartera de Promoció Econòmica, Comerç i Turisme. No tindrà dedicació, sinó que cobrarà per assistències, a les quals ja ha anunciat que renuncia fins que acabi l'estat d'alarma.\nMonserrat també assumeix la primera tinença d'Alcaldia, s'incorpora a la Junta de Govern Local i serà el representant del consistori a l’Associació de Municipis per la Independència.\nAmb aquest acord, socialistes i republicans reediten el pacte de govern del passat mandat per desenvolupar els principals projectes estratègics d’aquest mandat, a partir dels acords i coincidències de les seves propostes programàtiques presentades a les darreres eleccions municipals.\n"Els 6 regidors del PSC, sumats al regidor d’ERC configuren una majoria suficient per donar al govern municipal la solidesa necessària per desenvolupar els principals projectes i decisions que Montmeló necessita per consolidar el seu progrés, la seva cohesió social i la convivència ciutadana, millorar el benestar de la ciutadania i impulsar la projecció del municipi, cercant sempre la complicitat i el consens amb la resta de forces polítiques presents al plenari", explica el PSC. El partit majoritari al govern també exposa que "els termes de l’acord inclouen el desenvolupament de les principals prioritats en els àmbits de territori, del dinamisme econòmic municipal, dels serveis socials i l’atenció a les persones més vulnerables, la sostenibilitat o el desenvolupament de les polítiques d’igualtat".\nUn pacte per "apuntalar a la majoria"\nPassades les eleccions, el PSC va parlar amb tota la resta de grups polítics amb representació, diu l'alcalde, Pere Rodríguez. L'objectiu d'aleshores ja era "apuntalar a la majoria". En aquest sentit, ERC i Canviem Montmeló eren els dos partits que "van mostrar voluntat" per entrar govern –no diu el mateix de Fem Montmeló–.\nDesprés d'uns mesos, l'acord ha arribat amb ERC. "Ja coneixíem la manera de treballar junts, del mandat passat", diu Rodríguez, qui també assegura que, "confrontant els programes electorals dels dos partits, era senzill arribar a un acord".\nAmb tot, Rodríguez apunta que la incorporació d'ERC "no canviarà de manera especial la nostra manera de treballar", de la qual reitera el "constant contacte amb la resta de grups". Per això mateix, destaca que s'han aconseguit aprovar les ordenances i els pressupostos per unanimitat. En tot cas, el PSC no descarta arribar a acords puntuals amb la resta de partits.\nPer la seva banda, el nou integrant de l'equip de govern, Albert Monserrat, afirma que després de gairebé un any de mandat del PSC en minoria, "la sintonia amb l'equip de govern ha estat prou bona", i això ha fet més fàcil l'acord. També l'han empès a entrar-hi el fet que per als pròxims anys "Montmeló té projectes molt engrescadors, com les ampliacions de Can Dotras i del pavelló, l'institut de Química o la segona fase del soterrament" i que "la millor manera per treballar-hi és des de dins".\nPel que fa a les regidories de les quals es fa càrrec des de l'1 d'abril, Monserrat destaca que el seu primer repte és "aplicar el plec de mesures que vam aprovar entre tots els grups" per pal·liar les conseqüències de la Covid-19, i, un cop passi l'estat d'alarma, "fer visites a les empreses per copsar quines necessitats tenen, i dinamitzar el comerç local".


I si escoltem només les àries?\nEn aquests temps de viure i consumir de pressa, sembla que no hi hagi temps per a degustar una òpera sencera, gaudint com transcorre l'argument durant les tres o quatre hores, entre recitatius, àries, cors i passatges instrumentals. Sortosament, ja hi ha qui ens proposa una selecció de les millors àries, els millors fragments, els millors cantants, en lluminoses samfaines d'un sol disc, en seleccions de vídeo al Youtube, o en recopilacions diverses disponibles a Itunes o Spotify. Sortosament? Són lícites, aquestes altres retallades? No impliquen una traïció a l'obra, al compositor i al llibretista?\nMarc Heilbron Ferrer\nProfessor de Musicologia de l'Esmuc\nUna òpera no és una ària d'òpera. La part no és el tot. Les àries compleixen dins de l'entramat dramatúrgic de l'òpera una funció que les relaciona amb el conjunt i quan les escoltem independentment d'aquest conjunt perden una part del seu significat i adquireixen significats nous.\nÉs cert que això no és un pecat mortal contra una suposada puresa original. De fet, el fenomen d'escoltar fragments operístics fora del teatre, és un fenomen gairebé tan antic com la mateixa història del gènere. Un manuscrit del segle XVII amb fragments de L’Orfeo de Monteverdi juntament amb altres peces podria ser un testimoni en aquest sentit. Els fragments d'òpera també eren una part essencial del repertori del saló romàntic en les formes més variades: des de les transcripcions per a cant i piano o piano sol (algunes de la mà de Liszt o Thalberg) fins a les fantasies per a tota mena d'instruments. Fins i tot s'escoltava òpera a les esglésies. Un fenomen que el sempre atent Luchino Visconti va reflectir molt bé a Il Gattopardo, amb l'entrada del Príncep de Salina al temple mentre l'organista toca Amami Alfredo.\nEl problema no és doncs negar la validesa i fins i tot la historicitat d'escoltar un disc que reculli, per exemple, The best of Puccini, sinó el fet d'atribuir a aquesta pràctica unes suposades virtuts pedagògiques i de “popularització”, un terme que sempre em fa sospitar. A mi també m'encanta escoltar àries d'òpera a casa i no sempre puc gaudir d'una òpera completa, però no vull que em facin creure que això és “The best of Opera”. I menys que algú decideixi per mi què és “the best”. Simplement són experiències musicals diferents, insubstituïbles, i totes tenen el seu moment. Malauradament, en la majoria dels casos, l'experiència de l'espectacle en viu, en condicions òptimes, segueix sent molt costosa per la majoria del públic, que s'ha de conformar amb altres alternatives. Assalteu els teatres per escoltar i veure òperes completes en viu i després jutgeu lliurement quina experiència us agrada més.\nL'obra d'art és un tot orgànic, coherent, unitari i indivisible. Cadascuna de les seves parts té una funció específica dins del tot.\nSi hi falta alguna cosa, el tot falla. O si més no, això és el que proclama el cànon estètic decimonònic. Ara bé, això no ha estat sempre així. Moltes de les primeres òperes venecianes del segle XVII no són altra cosa que un reguitzell d'àries boniques, destinades al lluïment del cantant. La història que es relata és només un pretext. D'aquí la importància de Claudio Monteverdi (1567-1643). De la mateixa manera que D. W. Griffith (1875-1948), que amb films com El naixement d'una nació (1915) o Intolerància (1916) va dotar al cinema d'un llenguatge propi, Monteverdi és l'inventor de la dramatúrgia i la narrativa del teatre musical occidental, aplicable tant a l'òpera com al musical de Broadway.\nEn totes les èpoques s'han realitzat operacions consistents en fragmentar i rearticular. Des de sempre, el Lamento d'Ariadna (1608) de Monteverdi va tenir una vida pròpia i independent de l'òpera de la qual formava part. Es va interpretar i es va editar com cançó independent. Gràcies a això, la seva existència no es va veure afectada per la pèrdua de l'òpera sencera, de la qual no coneixem més que el Lamento.\nAmb l'adveniment del casset, vam descobrir que no estàvem obligats a escoltar tot un disc. Podíem enregistrar una selecció pròpia de temes. Amb els reproductors portàtils digitals, molts joves no només realitzen una selecció molt personalitzada de les més diverses músiques, sinó que seleccionen exclusivament aquells fragments de cada cançó que els interessa sentir.\nEl significat de les obres d'art es construeix socialment i canvia amb la història. I els criteris de coherència i unitat també són qüestió de significat. No tots els moments d'una mateixa obra del cànon consagrat, com El Messies de Haendel, la Novena de Beethoven, Carmina Burana d'Orff, etc., tenen la mateixa rellevància i significat social. N’hi ha que simplement no poden faltar i d’altres que, si falten, pocs trobarien a faltar.\nCurs d'organologia 2012


CRÒNIQUES DEL MEU MÓN: Fira Tàrrega 2009. Tàrrega. Urgell.\nUna original mostra de dansa urbana.\nEspectacles itinerants fantàstics.\nEtiquetes de comentaris: CATALUNYA FESTIVA., Crítica de teatre., URGELL.\nPatxi 16 de setembre de 2009 a les 9:50\nMolt suggerent, espectacles de carrer, un dels meus temes preferits.\nMai hagués pensat que es pogués fer això amb un\nbolquet i una ploma, molt original.\nEls límits de la imaginació ens els posem nosaltres mateixos.\nLola 16 de setembre de 2009 a les 21:20\nEl més original pel que fa creativitat i imaginació va ésser el Rodrigo, l'humorista. Si l'hagessis vist amb un llençol blanc a sobre i una escombreta d'aquestes del WC, donant-nos la benedicció, entre d'altres números que va fer, haguessis rigut de veritat. Jo fins i tot plorava. M'ho vaig passar d'allò més bé.\nPatxi 17 de setembre de 2009 a les 17:48\nApa així dons ja poden anar fent, que ja estem tots ben beneíts. jajaja


Biografies anònimes: Junko Sakai\nEl respecte és el valor màxim en el meu país\nSoc japonesa i tinc 33 anys. Vaig néixer a Omaezaki, una ciutat de la província de Shizuoka, al centre del país. Des de casa es veu el mont Fuji, una muntanya mítica i la més alta de tot el Japó.\nLa meva família es dedica al cultiu de les maduixes des de fa generacions. Me'n sento orgullosa. El meu pare ha rebut uns quants premis de la província per la qualitat, el gust i l'aspecte que tenen. Al Japó és costum regalar fruita, quan neix una criatura o en qualsevol celebracio. Aquesta fruita és molt cara. Un meló pot costar uns 40 euros, i una síndria quadrada, que la fan créixer dintre d'un cub, fins a 150 euros. S'hi dediquen, el meu pare, la meva mare, la meva iaia de 88 anys i tres persones més, del mati fins al vespre, els 365 dies de l'any, sense vacances ni festes. No han volgut aquesta feina per a nosaltres.\nTakahito, el meu germà gran, té 36 anys i viu amb ells, pero treballa de comercial en una immobiliària. Taeko, la meva germana que té 27 anys, viu a Tòquio i treballa en una empresa de sabates. I jo ara, des de fa pocs mesos, sóc aquí.\nFins als 18 anys anava a l'escola i vivia amb la familia. Després vaig anar a estudiar arquitectura a la Universitat de Nagoya, més cap al sud. En acabar, vaig tornar a la província a treballar en una oficina d'arquitectes. Hi vaig estar 4 anys. Treballava moltes hores i tenia poques vacances. Sóc molt sensible i responsable i vaig acabar amb problemes fisics i psíquics. El darrer any dormia entre 3 i 4 hores i somiava amb l'ordinador. Vaig plegar. Un cop recuperada de l'estrès em va semblar de començar una nova vida i vaig marxar cap a Itàlia. La família ho trobava lluny i al meu país és estrany que una dona viatgi sola, però ho van acceptar.\nHe viscut 4 anys a Itàlia: a Perugia, a la província de Civitanova Marche i a Lanciano (província de Pescara). He estudiat l'italià a la Universitat i he treballat dissenyant, sobretot sabates. El que ha normalitzat la meva vida, com una italiana mes, és la feina d'intèrpret en una empresa que fa seients de moto per la marca Honda. He viatjat per tot Itàlia, ho conec millor que el Japó.\nL'estiu del 2005 vaig venir de vacances a casa d'una amiga japonesa que fa de cuinera en el restaurant Els Casals, de Sagàs, prop de Gironella. Allà vaig conèixer el Joan, la meva parella. El gener tindrem una filla, potser li posarem Júlia.\nVisc un moment especial, no gens fàcil, he canviat de país, de llengua, de vida, he deixat la feina, però estic contenta del meu embaràs, de compartir la vida amb el Joan, de com m'han acollit la seva família i els seus amics. Parlo i entenc el català i ara aprenc el castellà. Quan busqui feina crec que el necessitaré. M'agradaria treballar d'arquitecte, però pot ser que em sigui mes fàcil trobar feina d'intèrpret com em va passar a Itàlia.\nAmb el meu germà Takahito i la seva família en el darrer viatge que vaig fer al Japó\nEl respecte es el valor màxim en el meu pais. Respecte a la família, als professors, a les persones grans, als superiors, als clients ... Només als amics els tractem de tu i pel nom. A les altres persones de vostè i pel cognom. "Gràcies", per nosaltres, és la millor paraula del món. És una expressió de respecte. Jo la dic sovint i noto que pot arribar a incomodar. La mare del Joan em diu que no cal que li doni les gràcies contínuament, però a mi em surt.\nLa religió de la meva família es la sintoista. M'agrada més que la catòlica. Els nostres déus són la terra, el sol, l'aigua ... , els déus són la natura que ens dóna la vida. La meva iaia cada matí prega al déu del sol, que és molt important per la feina del camp.\nLes millors qualitats dels japonesos són la paciència i l'esforç en l'estudi i el treball. Això ha fet avançar el país. Els europeus sou més impulsius, la vostra qualitat es la força, no us imagino vivint al Japó. Nosaltres som més aviat corredors de fons, vosaltres esprinteu, però aquí teniu temps per viure.\nPublicat a El Pou de la Gallina. Desembre 2006


Minguillón denuncia el tracte “desigual” entre zones comercials | BonDia Diari digital d'Andorra.\nEls consellers de CdI+L’A, Víctor Pintos i Jordi Minguillón en una sessió de Comú.\nDt., 07/08/2018 - 03:35\nMinguillón denuncia el tracte “desigual” entre zones comercials\nEl conseller de Coalició d’Independents + Liberals d’Andorra (CdI+L’A) al Comú d’Andorra la Vella Jordi Minguillón va denunciar que la majoria demòcrata ofereix “tractes desiguals” a les diferents zones comercials de la parròquia. Minguillón va posar en relleu que “l’avinguda Meritxell i el centre històric són els caramels de la majoria”, mentre que Ciutat de Valls i Prada Ramon estan oblidades. Entremig hi hauria l’avinguda del Fener, que rep més atenció que les dues zones anteriors.\nEl conseller de l’oposició va fer aquestes declaracions arran d’unes aportacions econòmiques del Comú a l’Associació de Comerciants del Centre Històric d’Andorra la Vella. Es tracta d’un import de 8.136 euros destinat a la contractació d’un dinamitzador comercial i a l’adequació del seu lloc de treball, i de 7.310,88 euros més per a l’acció de comunicació i senyalització digital i al seguiment i dinamització en xarxes socials. Aquestes quantitats s’han concedit a demanda de l’entitat que aplega els empresaris de la zona i en el marc del conveni de col·laboració per a l’execució del Pla estratègic del centre històric, signat entre el Govern, el Comú d’Andorra la Vella, la Cambra de Comerç i l’associació de botiguers.\nDavant d’això, el conseller de CdI+LdA va lamentar que “es va aportant i aportant” al centre històric sense que s’hagi definit prèviament cap acord per al finançament del pla de dinamització. “Estan bolcats en el centre històric”, va criticar Minguillón, al mateix temps que va afegir que “el centre històric té un tracte preferent”.\nCal recordar que el Pla estratègic del centre històric d’Andorra la Vella fa una anàlisi exhaustiva de la tipologia d’establiments que hi ha a la zona, així com una diagnosi sobre les fortaleses i debilitats. Això té per objectiu ajudar a emprendre accions per potenciar aquest punt. Alguns dels aspectes que es van posar en relleu en la seva presentació van ser fer valer la marca que unifica el centre històric, la gestió de l’espai urbà i la realització de campanyes de comunicació i màrqueting. El pla defineix tres zones diferenciades, com són l’àmbit de Príncep Benlloch, que es basa en el comerç de proximitat; l’àmbit del nucli antic, amb un comerç més singular; i, a l’últim, la plaça Rebés, amb un comerç d’atracció. El pla ha de ser finançat pel Comú, la Cambra de Comerç i l’associació.\nPijuan denuncia un ambient judicial “molt enrarit” que “no havia vist mai”\nL’UdA denuncia un ús indegut del seu nom via ‘email’