TOLDRà EN ‘STANDBY': BIBLIOGRAFIA CONFINADA\nCom la de Robert Gerhard (1896-1970), una altra efemèride musical catalana que no sembla tenir un ressò gaire destacat en l’àmbit cultural és el 125è aniversari del naixement d’Eduard Toldrà (1895-1962).\nEn un dels pocs homenatges previstos, el 4 de febrer passat el tenor David Alegret, acompanyat d’Albert Guinovart al piano, va oferir un recital de cançó catalana al cicle Intèrprets Catalans del Palau de la Música Catalana. La selecció era un mostrari de la innegable sensibilitat toldraniana a l’hora de musicar poemes de grans literats catalans, com Carner, de qui enguany també se celebra mig segle de la mort.\nL’epistolari amb Clausells i Carner\nEn relació amb Clausells i Carner es preveu la publicació de Toldrà-Clausells-Carner: giravoltant al maig, que aplega principalment les seves cartes durant la gestació de l’òpera El giravolt de maig. Es tracta d’uns textos que Manuel Capdevila i Font ha compilat, estudiat i que evidencien l’estreta relació amb un dels seus “dos Manuels” (l’altre era Manuel Capdevila i Rovira, pare de l’autor d’aquest volum). En conjunt, són una font documental amb un estimable nivell literari que amplia la idea del món cultural musical barceloní entre el 1926 i el 1935, a partir de cinquanta-quatre missives de Clausells i seixanta-una de Toldrà. En les quals domina un profund sentit de l’humor, matisat amb una fina ironia o, en paraules del propi músic, “enjogassat refinament”. Recordi’s que Manuel Clausells (1889-1936), “l’home dels encerts”, segons el compositor, va ser l’impulsor i gestor de diverses entitats musicals fins al seu assassinat a mans de sindicalistes a principis de la Guerra Civil.\nAquestes cartes, que ja eren al Fons Toldrà de la Biblioteca Víctor Balaguer, van servir de base a l’espectacle del cinquantenari de la seva mort l’any 2012, Fragments de converses. Epistolari Toldrà-Clausells, produït per l’Ajuntament de Vilanova i la Geltrú a partir de la idea original de Maria Lluïsa Muntada, que exercia també de comissària dels actes de l’efemèride. El van protagonitzar els germans Rosa i Queco Novell –nets de Clausells–, amb l’esmentada soprano Maria Lluïsa Muntada, la violinista Ariadna Padró i el pianista Josep Buforn. Aquest epistolari no s’ha de confondre amb les cartes que la Biblioteca Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú va incorporar al seu arxiu l’octubre del 2018. Aquestes darreres es corresponen amb les que el jove Eduard enviava a la seva família quan era de gira per Europa amb el Quartet Renaixement. I de moment, segueixen inèdites.\nLa reedició d’un clàssic: la biografia de Capdevila\nUna altra novetat amb participació de Manuel Capdevila i Font és la reedició de la clàssica biografia publicada el 1964 pel seu pare Manuel Capdevila i Rovira (1901-1983), assessor i amic del biografiat. La santcugatenca Editorial Arpegio preveia rellançar-la al mercat a final d’any en una revisió actualitzada equiparant en nombre les dues ja realitzades en català. Entre els atractius del projecte destaca una cronologia ampliada per Capdevila i Font, major riquesa d’imatges i algun apèndix nou. La mateixa editorial, per cert, va comercialitzar l’any passat la traducció al castellà de Capdevila i Font de les ‘Sonatas para piano’ de Beethoven publicat el 1970 pels insignes pianistes Paul Badura-Skoda (1927-2019) i Jörg Demus (1928-2019). I és que als 89 anys, aquesta activa figura vinculada durant anys a Juventudes Musicales de España manté intactes la tenacitat i la capacitat de treball. Per exemple, també té preparats diversos volums amb tots els textos de lieder traduïts al català que durant anys ha servit als principals centres i festivals del territori. Beethoven, Wolf, Schumann, Alma Mahler, Strauss i, particularment, Schubert –en quatre volums i 2.000 pàgines– resten esperant de ser editats. I és que els de Toldrà no són els únics llibres sense data de comercialització, atesa l’esbiaixada situació social, el crac econòmic i la caiguda lliure del sector cultural particularment. Davant d’aquest panorama i les irrisòries quantitats econòmiques destinades a l’edició en català, els números no surten ni per atzar i les poques editorials que es plantegen engruixir el catàleg de novetats musicogràfiques en llengua catalana s’ho pensen i repensen davant la minsa quota de mercat factible.\nUn tercer projecte és una miscel·lània d’informacions diverses que el segell barceloní Karousell vol incorporar al seu catàleg. Es tracta d’un llibre molt específic que complementarà la biografia paterna i fruit d’una heterogènia col·lecció de materials que no inclou res ja conegut i estudiat en anteriors monografies o articles. Cada temàtica configura un capítol que per separat no podria constituir la base d’un llibre; però que, en conjunt, s’agrupen com un compendi de curiositats i dades. Per exemple: els dibuixos fets per Toldrà, els concerts com a director i la programació de les seves obres a l’estranger fins a la seva mort, autògrafs de personalitats diverses, un índex amb totes les partitures de butxaca conservades a la seva biblioteca, el catàleg més complet de les obres o el detall de les 61 representacions d’El giravolt de maig –audicions en concert incloses. En aquest sentit, s’afegirà a articles i treballs anteriors d’aquest veterà divulgador musical com Cartas de Joaquín Turina a Eduardo Toldrá (Real Academia de Bellas Artes de Santa Isabel de Hungría, Sevilla, 2001), Eduard Toldrà, Juli Garreta i Sant Feliu de Guíxols (revista «Àncora», Sant Feliu de Guíxols, 2008) o Eduard Toldrà i Cantallops (Ajuntament de Cantallops i Vinyes dels Aspres, Cantallops, 2012). A més, comptarà amb la revisió de signa aquest article, sota la supervisió i pròleg de l’especialista Cèsar Calmell, musicòleg i professor de la Universitat Autònoma de Barcelona. Per cert, Calmell és autor d’una tesi doctoral fonamental a sobre la seva música, també pendent de publicació.\nEl binomi Toldrà-Capdevila\nL’únic volum disponible d’aquesta productiva remesa es va presentar a final del 2018 i recull la correspondència amb l’esmentat amic i biògraf, Manuel Capdevila i Rovira (1901-1983). Subtitulat Els estius a Cantallops, s’hi recullen les epístoles conservades de quatre dècades d’amistat, moltes escrites des d’aquesta població de l’Alt Empordà a la qual el 1931 va dedicar una sardana i que, des del 1923, en casar-se amb Maria Sobrepera, va esdevenir el seu lloc d’estiueig. Aleshores ja sumava 36 obres compostes, entre les quals hi havia Vistes al mar, els Sis sonets, tretze cançons i catorze sardanes. La compilació es va dur a terme gràcies als documents servits pels fills dels dos protagonistes, Manuel Capdevila i Font i Narcisa Toldrà, que els investigadors Lluís Serrano i Joaquim Rabasseda van sistematitzar en una edició crítica excel·lent basada en paràmetres d’unificació i normalització lingüística, així com en el discerniment de topònims, noms i cognoms de les persones esmentades al llarg de les gairebé 500 pàgines i 290 cartes.\nEn els aspectes concrets destaquen els incisos i les dades musicals a Catalunya, la relació biogràfica d’algunes obres –les que es van crear i algunes que no–, així com les apreciacions sobre altres músics (el desgrat vers Joan Lamote de Grignon), els contactes i les dificultats en la recerca d’actuacions per Espanya durant la postguerra, o la vitalitat del món sardanístic abans de la Guerra Civil. El lector també hi copsarà aspectes aparentment marginals però historiogràficament suggeridors, com el turisme a la Costa Brava els anys vint, informacions sobre línies de vaixells i autobús, o la compra i adquisició de cotxes. Entre les curiositats es fa evident un velat desinterès per dirigir a l’estranger, la seva faceta com a compositor d’estiu, l’ús del castellà en algunes missives a partir del 1939 i de l’italià en dues ocasions (números 150 i 151), alhora que hi ha diverses correspondències escrites en vers –la majoria de Capdevila– amb un estil planer, enginyós i, a vegades, també naïf.\nSón comunicacions de caràcter personal no pensades per a una difusió pública que palesen una relació molt estreta que mai va perdre el to respectuós, a vegades distant i soporíferament educat tan allunyat del tracte actual, però que canalitzava el mer goig i plaer de saber l’un de l’altre dins les convencions de l’època. I música i literatura hi esdevenen el nexe d’unió de dues personalitats que van esdevenir un Néstor literari per a un, Toldrà, i un Néstor musical per a l’altre, Capdevila Rovira. A més, s’hi mostren puntualment oberts a alguna xafarderia, com el divorci entre Pau Casals i Susan Metcalfe (carta 74); a reflexionar sobre l’habilitat per escriure cartes en una mena d’ontologia molt casolana (carta 100); o a preocupar-se per la normalització i riquesa lèxica del català (en algunes ocasions demana a Capdevila el terme català d’alguns mots castellans), que també era una qüestió repensada en una època de canvis socials, culturals i polítics a Catalunya.\nLa breu selecció de fotografies, un índex topogràfic, un d’institucions esmentades i un d’onomàstic no menys imprescindible rematen el volum de Brau Edicions, en paper gruixut, molt ben encolat, presentat amb una tipografia molt austera i còmoda de llegir; que, a més, va rebre el suport de diverses institucions i entitats, com l’Institut d’Estudis Empordanesos, Cantallops Acció Cultural, Joventuts Musicals de Catalunya (i d’algunes seccions locals, com la de Figueres i Girona) i la Fundació Albert Tomàs i Bassol.\nAquests llibres comentats no són els únics projectes de qui es pot considerar el “tercer Manuel” a l’entorn de Toldrà. D’una banda, està ultimant la relació epistolar amb Antonio Fernández-Cid, que va ser un dels crítics espanyols de referència durant els decennis centrals del segle XX, gran admirador seu, amb qui va mantenir una intensa correspondència, que li preguntava sobre alguns músics i que va seguir en tots els concerts amb l’Orquesta Nacional de España fora de la capital. Per últim, també ha confeccionat la recopilació de crítiques i notícies sobre el compositor durant la primera etapa de la «Revista Musical Catalana», on queda reflectida l’enorme importància del jove Toldrà a la Catalunya de l’època gràcies a un nou llibre dotat d’un estudi crític vinculat al pes de la premsa musical de l’època i la recepció de la seva obra a Catalunya. De moment, posposat sine die.\n Un sector que, en el cas català amb tos els ets i uts vinguts i per venir, enguany preveia destinar 301,8 milions d’euros, en un increment del 14,5% respecte del 2017 (263,5 milions d’euros). Una xifra que suposa l’1’1% del conjunt dels comptes de la Generalitat i s’apropa a la quantitat de l’any 2011 en un tímid redreç arran de la crisi econòmica iniciada el 2008.


La sentència, molt severa amb l’actuació de la directiva, l’acusa de comprometre la “reputació” de l’exgerent de l’EMT i de l’ex-cap de Gestió\nJudici per l'acomiadament de Celia Zafra.\nEls fraus del CEO són un fenomen relativament recent, però cada vegada més a l’ús en el submon criminal. La poca jurisprudència espanyola sobre aquesta mena de robatoris sostenia fins ara que el treballador que es veu implicat en l’estafa, com que estava manipulat i enganyat pel malfactor, mancava de responsabilitat penal. Així ho va interpretar la secció primera de la Sala Social del Tribunal Superior de Justícia (TSJ) de Madrid a l’hora de declarar improcedent l’acomiadament d’una treballadora del Grupo Ilunión que va servir als estafadors per a cisar l’empresa. El lletrat de Celia Zafra, la directiva de l’Empresa Municipal de Transports (EMT) de València va enarborar aquesta sentència, de la qual va informar elDiario.es, per aconseguir tombar l’acomiadament de la dona (de fet, per a més similitud, es tractava dels mateixos estafadors). I, en primera instància, ho va aconseguir. La titular del Jutjat Social número 1 de València va donar la raó a l’ex-cap d’Administració de l’EMT i va obligar l’empresa pública a indemnitzar la directiva amb 199.012 euros.\nLa mercantil municipal va interposar un recurs de suplicació contra la sentència i, per a sorpresa de tothom, el TSJ de la Comunitat Valenciana (TSJ-CV) ha avalat amb contundència l’acomiadament de la directiva. “El supòsit ara enjudiciat no és el mateix que s’examina en la sentència del TSJ de Madrid” a la qual al·ludia la jutgessa per “inclinar la balança a favor” de Celia Zafra i en què el seu lletrat havia basat gran part de la seua estratègia.\nL’advocat, en suma, va al·legar que la directiva va enviar a l’estafador les signatures i els DNI dels seus superiors jeràrquics, que li van permetre executar la descomunal gorrada de quatre milions d’euros, creient que estava complint les ordres i limitada per una (falsa) clàusula de confidencialitat. Motiu pel qual no concorria “voluntarietat” per part de Zafra. Aquesta conclusió “no és compartida” per la Sala Social del TSJ-CV, que considera que Zafra era una directiva i no “una mera administrativa”.\nAixí doncs, “no hauria d’haver crèdit al conte que li va colar l’estafador “sense fer abans unes comprovacions mínimes amb els seus superiors jeràrquics”. El lladregot, suplantant la identitat d’un advocat de Deloitte i la del president de l’EMT, el regidor Giuseppe Grezzi, va assegurar a Zafra via telefònica que la mercantil preveia dur a terme una operació internacional insòlita. “Resulta com a mínim estrany que una empresa municipal de transports faça una OPA a una empresa xinesa”, assenyalen les magistrades de la Sala Social del TSJ-CV.\nA més, abunda la sentència, en el cas que Zafra haguera dut a terme aquestes comprovacions mínimes, ni tan sols hauria incomplit el (fals) document de confidencialitat que l’estafador li havia exigit signar, “ja que seria absurd pensar” que els seus superiors jeràrquics no estarien al corrent de l’absurda operació si “haguera sigut real”, ja que “contravindria les normes d’organització empresarial més elementals”.\n“Falta absoluta de criteri” de la directiva\nLa sentència, molt severa amb l’actuació de la directiva, afirma que aquesta petició de l’estafador “mancava de tota justificació” i “hauria d’haver posat en alerta la demandant sobre el caràcter fraudulent de l’operativa”. A l’ex-cap d’Administració de l’EMT “li és exigible més zel en la salvaguarda de la documentació de l’empresa que el que puga ser requerit a un treballador no directiu”. La conducta de Zafra denota una “falta absoluta de criteri i una negligència greu” en el compliment de les seues obligacions, “amb la pèrdua de confiança consegüent de l’empresa”, afig el TSJ-CV.\nLa directiva va ocasionar un “perjudici econòmic substancial” a l’EMT (concretament quatre milions d’euros que es van esfumar en comptes de Bank of China a Hong Kong a nom de testaferros) i, a més, va comprometre la “reputació” de l’exgerent de l’EMT Josep Enric Garcia Alemany i de l’ex-cap de Gestió María Rayón. “En cap moment consta que es posara en contacte amb ells per assegurar-se del coneixement que tenien sobre l’operació que estava duent-se a terme, com ho exigia una prudència elemental a què no obsta res el document de confidencialitat”.\nLa sentència també retrau a la directiva que, quan es va destapar el frau i va recopilar els correus electrònics intercanviats amb l’estafador, va ocultar que li va servir en safata les rúbriques dels apoderats del compte de l’EMT, “malgrat la gran rellevància que aquest enviament té a l’efecte de saber com es va dur a terme la falsificació de les signatures (...) amb què es va instrumentalitzar l’estafa”.\nLa severa garrotada a la directiva despatxada va en la línia de la posició que ha mantingut el Tribunal de Comptes, la secció d’enjudiciament del qual va requerir a Zafra 4,2 milions d’euros pel fet de considerar-la presumpta responsable del forat milionari en el pressupost de l’empresa municipal. La instructora del Tribunal de Comptes, després d’analitzar la documentació i les al·legacions de les parts, ha arribat a la conclusió que Celia Zafra, la directiva acomiadada i única investigada en la causa penal per l’estafa, va cometre una “negligència greu” i fins i tot “dolosa” que va propiciar el frau descomunal.\nL’organisme que vetla pels comptes públics al·ludeix també a l’incompliment dels protocols per part de CaixaBank, l’entitat bancària que va tramitar els pagaments a comptes de Bank of China, malgrat que l’EMT no estava autoritzada a operar en aquell país. De fet, el Tribunal de Comptes considera que l’estafa “no hauria sigut possible sense l’actuació” de CaixaBank.\nTant la sentència per l’acomiadament com el procediment del Tribunal Comptes, malgrat no tindre rellevància en l’àmbit penal, són importants amb vista a la investigació del cas de l’estafa que porta el Jutjat d’Instrucció número 18 de València, una causa en què Zafra és l’única imputada. L’EMT sol·licita a l’entitat bancària que assumisca el pagament dels quatre milions d’euros robats, abonament que CaixaBank rebutja efectuar. Té responsabilitat penal la directiva despatxada tot i que actuava enganyada per un estafador? Heus ací una de les claus que determinaran el desenllaç del cas.


Línia Llobregat-Anoia - Ramals de mercaderies - Sant Boi-Port\nTrens de Catalunya > FGC > Línia Llobregat-Anoia > Ramals de mercaderies > Ramal Martorell-Solvay\nEl ramal de mercaderies del Port de Barcelona surt un cop passada l'estació de Sant Boi, direcció Barcelona, després de passar un pont sobre el riu Llobregat. De la via 2 en surt la línia, la qual ben aviat passa per sota la carretera C-245. El traçat segueix ara el curs del riu Llobregat i també la Ronda Litoral. La línia segueix baixant cap al Port i circula per sota l'autovia de Castelldefels. A continuació es passa per un túnel artificial de 471 metres de llarg sota la línia de via ampla de Barcelona a Tarragona i força més endavant per sota la carretera del Prat de Llobregat a Mercabarna, per un túnel aquest cop de 104 metres de llarg. La via arriba a l'apartador de la Zona Franca, format per dues vies de 477 metres de longitud i amb un pas a nivell sense barreres però amb avisos lluminosos i acústics a l'inici de l'apartador pel costat Sant Boi. El traçat gira a l'esquerra i deixa l'antiga llera del riu Llobregat per trobar-se amb vies d'ample ibèric que serveixen diverses zones de la Zona Franca. A partir d'aquí comença un tram de tres carrils durant vora uns 4 km. Les vies d'ample mètric es tornen a separar doncs de la de via ampla i després de circular pel mig del Passeig de Can Tunis, arriba a l'estació de Barcelona-Port. Aquesta estació té un edifici i un total de cinc vies.\nEl tren potasser a l'agulla d'entrada a l'apartador de la Zona Franca (febrer 2005) Pas a nivell sense barreres amb el tren de potassa franquejant-lo (febrer 2005) Vista de la cua del tren potasser, circulant cap a Barcelona-Port (febrer 2005) Trànsit de vehicles al pas a nivell de la Zona Franca (febrer 2005)\nLa via discorre per la carretera de Circumval·lació (agost 2005) La via s'escola entre l'entramat industrial (agost 2005) La via pel bellmig del Passeig de Can Tunis (agost 2005) Vista general amb el Port i l'estació (agost 2005)\nBarcelona-Port des del Castell de Montjuïc (agost 2005) Una 700 i l'edifici de l'estació de Barcelona-Port (agost 2005) Vagons 62000 i locomotora 706 (agost 2005) Instal·lació de descàrrega de potassa (agost 2005)\nVagons de potassa vistos entre la vegetació (agost 2005) Les vies arribaven fins al moll 22 (agost 2005)


Els passats 30 i 31 de gener, els escolars de Castelló celebraren el Dia Mundial de l’Arbre - El Miragall\nEls passats 30 i 31 de gener, els escolars de Castelló celebraren el Dia Mundial de l’Arbre\n03.02.2020 19.30 h\nEls escolars de Castelló celebren el Dia Mundial de l’Arbre plantant arbres al paratge de la Font Amarga.\nDijous 30 de gener i divendres 31 de gener, l'alumnat de 6é de primària i de 1r d'ESO dels centres de Castelló celebraren el dia de l'arbre.\nL'alumnat i el professorat eixiren d'excursió cap a la Font Amarga per replantar la zona d'esplai amb pins, carrasques i sabines, subministrades per la Conselleria de Medi Ambient, en el marc del seu programa per conscienciar la societat, i especialment els més menuts i menudes sobre la importància de conservar els boscos i els espais naturals.\nPer a aquesta ocasió, com els darrers anys, per fer la plantació vàrem comptar amb l'assessorament de l'equip de parcs i jardins de l'Ajuntament, amb la col·laboració de l'alumnat del Cicle de Formació Professional de Grau Mitjà d'Agricultura i dels integrants del programa d'Aula Compartida de l'IES Vicent Gandia.\nEl bon oratge dels dies i la bona predisposició i harmonia entre totes i tots els participants propiciaren dos dies de saludables excursions, fruint de la companynia d'amics i companys, ajudant a cuidar el planeta i recuperant una parcel·la del territori més proper.\nPer poder veure i baixar totes les fotos piqueu ací.


4 fraus famosos d’inventaris que mai heu sentit - negocisLlegir Més\nPrincipal » negocis » 4 fraus famosos d’inventaris que mai heu sentit\n4 fraus famosos d’inventaris que mai heu sentit\nProbablement heu sentit a parlar dels escàndols d'Enron i WorldCom, però potser us interessa conèixer els fraus a gran escala menys coneguts de la història. Si bé tots aquests estafs han estat superats a escala per la mala deficiència empresarial recent, encara es mencionen aquests casos anteriors, ja que alguns van provocar canvis importants en la professió comptable i la introducció de noves lleis governamentals.\nCorporació per a fons de renda variable d'Amèrica\nEquity Funding Corporation of America (EFCA) va començar a vendre una assegurança de vida a principis dels anys 60 amb un gir innovador que combinava la seguretat de l’assegurança de vida tradicional amb el potencial de creixement dels fons mutus. L’empresa venria un fons mutu a un client, que després prendria en préstec contra el fons per adquirir una assegurança de vida. Aquesta estratègia es basava en el supòsit que la rendibilitat del fons mutualista seria suficient per pagar les primes de la pòlissa d’assegurança.\nEl frau es va iniciar el 1964, quan EFCA estava acumulant un termini per completar i emetre el seu informe anual. El nou ordinador mainframe de la companyia no va poder produir els números necessaris a temps i Stanley Goldblum, el conseller delegat de la companyia, va ordenar que les entrades de comptabilitat fictícies es fessin als estats financers de la companyia per complir el termini.\nGoldblum i altres empleats d’EFCA van continuar amb aquest frau creant pòlisses d’assegurança de vida falses per produir ingressos per fer còpies de seguretat d’aquestes entrades falses anteriors. A continuació, la companyia va assegurar aquestes falses polítiques amb diverses asseguradores i fins i tot va falsificar la mort d'alguns d'aquests individus inexistents.\nEl frau finalment va assolir proporcions a mida mamària, amb desenes de milers de pòlisses d’assegurança falsa i gairebé 2.000 milions de dòlars d’ingressos inexistents durant un període plurianual. Un dels components impactants va ser el nombre d'empleats que hi van participar. Els fiscals van acusar amb èxit 22 persones i van estimar que altres 50 de l'empresa tenien coneixement del frau.\nEl 1973, un ex-empleat descontent, que havia estat acomiadat, va informar del règim a Ray Dirks, un analista de Wall Street que va cobrir la indústria d'assegurances. Dirks va fer les seves pròpies investigacions i després va discutir l'empresa amb inversors institucionals, molts dels quals van vendre les accions abans que el frau es convertís en coneixement públic.\nEl cas és que va comportar l'establiment d'un nou precedent legal pel que fa a la comercialització privilegiada. Després que el frau es va fer públic, la Comissió de Valors i Valors (SEC) va censurar Dirks per haver ajudat i violat la violació de la Llei de borsa de valors de 1934 i la Regla 10b-5, que prohibeix la comercialització privilegiada. Dirks va combatre la censura a través de diverses apel·lacions, fins a la Suprema Cort el 1983. El tribunal va dictaminar a favor seu i va dir que no es va produir cap violació perquè Dirks no tenia cap deure confidencial amb els accionistes d'EFCA i no va apropiar-se ni obtenir de forma il·legal la informació.\nAlguns consideren que el frau a EFCA és el primer frau basat en ordinador, ja que la creació de documents falsos necessaris per fer una còpia de seguretat de les polítiques de falsificació es va fer tan feixuga que l'empresa va començar a utilitzar ordinadors per automatitzar l'engany.\nCrazy Eddie era una cadena de botigues al detall d’electrònica i electrodomèstics dirigida per la família Antar, que va començar a operar com a empresa privada als anys seixanta. Va ser famós per les seves ofertes: "Boig Eddie. Els seus preus són descarats!" els anuncis una vegada omnipresents proclamats. Però Eddie no estava tan boig com a càlcul, perpetrant un frau que va ser un dels més llargs dels temps moderns, que va durar entre 1969 i 1987.\nEl frau va començar gairebé immediatament, amb la gestió de Crazy Eddie que va denunciar els ingressos imposables de la companyia mitjançant les vendes en efectiu, pagant els empleats en efectiu per evitar impostos sobre nòmines i denunciant falses reclamacions d'assegurances als transportistes de la companyia.\nA mesura que la cadena creixia de mida, la família Antar va començar a planificar una oferta pública inicial (IPO) de Crazy Eddie i va reduir el frau per tal que l’empresa semblés més rendible i obtingués una valoració més alta del mercat públic. Aquesta estratègia va ser un èxit i Crazy Eddie va fer públic el 1984 a 8 dòlars per acció.\nLa fase final de la saga Crazy Eddie va començar després de l’IPO i va ser motivada pel desig d’augmentar els beneficis per tal que el preu de les accions pogués augmentar i la família Antar pogués vendre les seves participacions amb el pas del temps. La Direcció ara va revertir el flux d’efectius desnatats i va traslladar fons de comptes bancaris secrets i caixes de seguretat a les arques de la companyia, reservant els diners en efectiu com a ingressos. L'esquema també suposava inflar i crear inventaris falsos als llibres i reduir els comptes a pagar per augmentar els beneficis.\nEl frau es va destapar el 1987 després que la família Antar fos expulsada de Crazy Eddie després d'una reeixida presa de possessió hostil per part d'un grup d'inversions. El boig Eddie va baixar un any més abans de ser liquidat per pagar els seus creditors.\nEddie Antar, el director general de Crazy Eddie, va ser acusat de frau de valors i altres delictes, però va fugir abans del seu judici. Va passar tres anys amagat abans de ser atrapat a Israel i extradit a l'Antar dels Estats Units i altres dos membres de la seva família van ser condemnats pel seu paper en el frau.\nMcKesson i Robbins\nMcKesson & Robbins va ser una empresa de drogues i productes químics a mitjans dels anys vint que va cridar l'atenció de Philip Musica, un individu amb un passat desfavorable que incloïa actes delictius i múltiples noms falsos.\nSota el nom de Frank D. Costa, Musica va saludar l’arribada de la prohibició nord-americana el 1919 amb la creació d’una empresa que fabricava tònics del cabell i altres productes amb alt contingut alcohòlic. Aquests productes es venien a botins, que utilitzaven l’alcohol per produir licor per vendre als clients.\nMusica va comprar McKesson & Robbins el 1924 amb el nom de F. Donald Coster i va sembrar l'empresa amb membres de la seva família per ajudar a saquejar l'empresa. El frau implicava ordres de compra falses, inflacions d’inventaris i disminució d’efectiu de les vendes de l’empresa i es va produir malgrat la presència de Price Waterhouse com a auditors de l’empresa. Quan es va detectar la estafa finalment el 1937, la SEC va determinar que 19 milions de dòlars en inventari fictici es trobaven al balanç, una suma igual a aproximadament 285 milions de dòlars en dòlars actuals.\nL’escàndol McKesson & Robbins va tenir un profund impacte en la indústria comptable i va portar a l’adopció de Normes d’Auditoria Generalment Acceptades (GAAS), inclòs el concepte d’un comitè d’auditoria independent. Un altre canvi va incloure que els auditors inspeccionessin personalment l'inventari per verificar-ne l'existència.\nRepública de Poyais\nEl frau de Poyais va ser un escàndol important a la dècada del 1800. Aquest frau era, sens dubte, el més audaz i imaginatiu de tots, ja que l’autor, Gregor MacGregor, va crear un país totalment fictici.\nMacGregor va servir a l'exèrcit britànic i va participar en diverses operacions a les Amèriques. Durant els seus viatges, va visitar les zones costaneres de l'actual Hondures i Belize. MacGregor va afirmar haver rebut una subvenció per part d'un líder natiu local i, quan va tornar a Londres, va anunciar la nova nació de la República de Poiais.\nMacGregor va crear una bandera, un escut, una moneda i altres atrapaments d'una nació sobirana, i després va procedir a la venda de terres als inversors i colons dels mercats de Londres. També va emetre deute sobirà avalat per la promesa d'aquesta nova nació i va induir la gent a emigrar allà amb relats brillants de la capital i la fertilitat del sòl.\nEl primer grup de colons va arribar a Poyais el 1823 i no va trobar res més que una selva densa i barraques de fusta abandonades. Els altres tres shiploads de colons van arribar durant els propers anys i van trobar una situació similar. Les malalties i la fam aviat van funcionar a través dels colons, i gairebé 200 van morir.\nLa notícia va arribar fins a Londres i les autoritats van detenir MacGregor. Mentre esperava judici, va fugir a França i va intentar la mateixa estafa de Poyais als inversors francesos. MacGregor va acabar a Veneçuela, on va ajudar la nació en la seva lluita per la independència i pels seus esforços va rebre una pensió i el títol de general pel govern recentment establert.\nCom ja sabeu, el frau empresarial té una llarga i àmplia història. De vegades s’aprofita la tecnologia d’última generació i l’actualitat. Però les motivacions són tan antigues com el temps: l’avarícia, la cupidesa i la mandra.\n© 2019 Probablement heu sentit a parlar dels escàndols d'Enron i WorldCom, però potser us interessa conèixer els fraus a gran escala menys coneguts de la història. Si bé tots aquests estafs han estat superats a escala per la mala deficiència empresarial recent, encara es mencionen aquests casos anteriors, ja que alguns van provocar canvis importants en la professió comptable i la introducció de noves lleis governamentals. Corpor 4 fraus famosos d’inventaris que mai heu sentit - negocisLlegir Més


'Ciao', PSOE - Editorial - VilaWeb\nUna de les coses que m'han impressionat més en la meua vida --en la meua vida de periodista, vull dir-- és la dissolució del Partit Socialista Italià, el 1994. Recorde unes imatges televisives en què un senyor amb cara compungida tancava per darrera volta la porta de la seu del partit a la Via del Corso, on s'havia fet i desfet la vida política italiana de la postguerra.\nEn l'estat espanyol del 1994 la possibilitat que el Partit Socialista desparegués era impensable. I supose que per això em xocava i em desconcertava tant que un partit com l'italià pogués esvair-se, com s'ha demostrat després, per a no tornar mai. Encara hi havia la ressaca d'aquell triomfal 1992, amb els Jocs de Barcelona i les altres celebracions per tot l'estat, amb l'estrena de l'AVE entre Sevilla i Madrid, amb el creixement internacional i el prestigi de la 'marca España'. Per això em semblava impossible que desaparegués el PSOE. Vaig creure que l'anècdota era Itàlia.\nPerò ara ja no ho veig tan clar. Vint anys després, el final del PSOE ja es veu en l'horitzó. No ho dic jo, ho diu Felipe González, que alguna cosa en deu saber. I no voldria exagerar. Desaparèixer pot voler dir, efectivament, desaparèixer i que s'esfumen les sigles, l'estructura, els militants, les idees, tot. O pot voler dir quedar reduïts al residu, a ser un partit petit, sense incidència. A efectes pràctics tant hi fa. La crisi del Principat ho indica amb una contundència digna de ser tinguda en compte i a la resta de l'estat espanyol el desgavell ja no es pot amagar. La dimissió de Rubalcaba té conseqüències imprevisibles i una, probable, podria ser seguir la via italiana.\nNo dic que haja de passar necessàriament. No tinc cap bola de cristall ni n'he tinguda mai cap. Potser passarà que acabarà retornant el PSOE que va desaparèixer fa més dècades encara, quan no s'havia posat al servei de les cinc-centes famílies empresarials del Bernabeu, quan defensava l'autodeterminació, quan volia entrar en la Unió Europea però no en l'OTAN, quan no defensava ni justificava el terrorisme d'estat.\nPasse una cosa o en passe una altra, hem de ser conscients que vivim un moment molt important. Fonamental. Perquè el PSOE ha estat el cor i l'estructura d'aquell nou projecte d'Espanya, diferent de la caspa franquista, que un temps va semblar que aconseguiria traure el cap. I la caiguda del PSOE, el final, pot ser que torne a deixar el projecte nacional espanyol reduït a la tenebrosa mirada del senyor Aznar i els seus sequaços. Per tant, i si això és així, marxar-ne serà encara més fàcil. Ep!, i que conste que en aquestes circumstàncies concretes, si el PSOE es mor, no parle ja només del Principat.\nLa dimissió de Rubalcaba i la seua tornada a la Universitat (un fill meu ha preguntat si a estudiar) m'ha semblat impactant. Però torne a dir que el problema del PSOE és que, senzillament, s'ha quedat sense discurs. Després de dècades de justificar el capitalisme però amb uns certs matisos, quan han tingut la oportunitat s'han comportat exactament igual que els neoconservadors. I aleshores, després d'uns quants anys de fer això, la gent s'ha adonat que tot el que diuen són només paraules ("parole", com cantaria Giggiola Cinquetti). Davant d'aquesta obvietat, els qui pensen com els de dreta capitalista, han marxat amb el PP o els seus clons. La resta, ha acabat buscant alternatives: Compromís, la CUP, Podem, altres plataformes que han aparegut i apareixeran... Fixeu-vos que pocs marxen a IU, perquè aquests pateixen del mateix mal.\nI clar; el PSOE es queda sense espai. La caiguda és de la mida de la del PP. I estan a la oposició!\nNo crec que siga d'estranyar que molt aviat esdevinguen marginals. Només cal veure que ningú se'n vol fer càrrec. Per alguna cosa deu ser.\nManuel Azaña deia: a Espanya, la dreta sempre ha considerat que l’Estat era patrimoni seu. Feien i desfeien fins que F. González va acabar amb aquest monopoli de l’Estat, però abans el PSOE va haver de demostrar el seu profund nacionalisme espanyol i convertir-se de ple al liberalisme. No els va ser difícil. Va començar el bipartidisme amb molt poques variants llevat d’algun gest anticlerical. Res. L’Estat estava protegit, però la còpia sempre fa de malfiar, mai se sap. Allí es va gestar la davallada d’un partit les sigles del qual estaven buides del significat històric, així com la seva demagogia d’esquerres tapava l’odi contra les nacionalitats perifèriques d’ Euskadi i Catalunya. Temps d’infausta memòria (el GAL) en que van assumir l’Estat i totes les seves clavegueres. Discrepo d’en Vicent, no hi ha hagut mai un nou projecte d’Espanya. La transició ha sigut la “democràcia" de les 500 families oligàrquiques, i tots els governs respectius han participat del pastís.\nQue el PSOE (i els seus refillols perifèrics) desapareguen o no en un futur mès o menys llunyà no ha de tindre cap importància si la política del PSOE i la del PP és la mateixa. Si tenen la mateixa manera d'afrontar els problemes dels ciutadans i hi donen les mateixes solucions, si la manera de garantir els drets individuals no és diferencia d'una formació política a l'altra, igual té blau o roig.En conseqüència, segons les anàlisis que cadascú faça, trobarà important o no que el PSOE tanque la paradeta.\nPer a mi el problema és tot un altre. Com afrontar els problemes de la societat des d'una perspectiva d'esquerra? Com fer perquè dins la societat prevalguen els interessos de les classes populars? Quins programes d'esquerra s'han de dur endavant perquè els drets individuals i col·lectius estiguen garantits? Què fer per a la millora social, material, intel·lectual i ètica de la població? Dit d'una altra manera, el que veritablement fa falta és repensar la societat que tenim i cercar alternatives per pal·liar i/o superar el domini aclaparador del poderosos del diner, en benefici de tota la societat. En les societats capitalistes democràtiques avançades d'Europa s'ha vist que les velles fòrmules d'esquerres ja no serveixen. El problema és que no se n'han trobat de noves i per això l'esquerra tradicional europea ha entrat en un esllanguiment que fa decennis que perdura i a Espanya sembla que ja s'ha entrat en aquesta fase.\nEl que és il·lusionant del procés català és que la formació d'un estat nou pot obrir les portes a aquest debat (i a molts d'altres) i, per tant, els ciutadans poden influir moltíssim en la caracterització d'aquest estat nou. Per a això sí que paga la pena jugar-se-la per la consecució d'una Catalunya independent.\nEl Psoe pot estar mutant a Podemos. Si recordeu els finals eufòrics dels 1970’ amb González són clavats amb Pablo Iglesias II. Adulació massiva al cap i expressió gràfica desmesurada del líder i unes idees absolutament “modernes”. Que són pura propaganda i manllevades als intel·lectuals orgànics del nostre país. La reproducció típica espanyola de la piràmide en cada estrat social i ideològic. Al País València sempre portem avantatge en les dolenteries respecte els altres dos països. El jacobinisme transversal s’acarnissa sempre. Les formes es reviren però España és immutable.\nSi recordeu els finals dels 1970’ tot allò que era explicat com a projecte pel PSPV fou neutralitzat a la par, entre els sucursalistes de Lerma i els jacobins sevillans a Madrid. El projecte d’en Josep-Lluís Albinyana, Manuel Girona (que volia ser el darrer president de diputació), Vicent Soler, Alfons Cucó, Ricard Pérez Casado, Ernest Lluch era tot un altre al que s’ha esdevingut durant els 1980’ i 90’. Fins i era clavat al de Pasqual Maragall dels dos-mil. L’última possibilitat d’una Espanya plurinacional a la suïssa. Josep Termes, crec, va recollir aquelles declaracions a Toledo de 1984 - sobre la transició entre historiadors i polítics- de Felipe González, entre d’altres, que deia...”...olvídense, España la vertebran el PSOE y la Guardia Civil...”. Tot un programa de liberalisme radical isabelí del XIX que tanta sang va vessar a força de fer “españols” on no n’hi havia enlloc. Ni a Castella tan sols.\nI es posaren mans a l’obra. Tancarien Forns Alts de Sagunt (1982), malgrat ser la siderúrgia amb més futur a tota la mediterrània –segons l’independent informe japonés Kawasaki- a canvi dels vots de Sandro Pertini per a l’entrada al Mercat Comú. I el següent desmantellament per a crear-ne una a la Mar Adriàtica per la Rep. Italiana. Doncs el mercat era l’àrab. No l’U.E. futura. El Camp de Morvedre queia a mans de l’atur massiu i la droga. La Revista El Temps era anomenada pels sociates balenzianos apessebrats a les Conselleries, diputacions i batlies –pejorativament- com “L’oratge”. Quan parlàvem de mal finançament se’ns replicava amb la “solidaritat inter-territorial”. Quan parlàvem d’exportació agrícola, aquells governs continuaven tenint 3 sectors estratègics en el ministeri d’agricultura, pesca i alimentació: els cereals latifundistes, l’oli andalús i els bancs pesquers a Terranova i al Marroc. Sectors que són els característics i propis dels valencians i, per extensió, de la resta de catalans.\nNosaltres, no teníem l’anestèsia pujolista ni el saber fer dels catalanistes del PSC en dialèctica amb els convergento-unionistes a España. Ací se’ns operava al viu. No hi havia vaselina a les cordes. Sols rebien a les IIles i al Principat aquelles minories que qüestionaven l’stau quo i havien estat per mantindre’s fidels als pressupòsits dels 1960’-80’. Que e´s el que ha acabat aflorant a partir de 2004 amb l’eixida de CiU del Govern i l’entrada d’ERC, IC-V al mateix. Fer un Estatut que recollia el llegat federal des de Pi i Margall fins ençà. Arribats ací, vegem que a tot arreu el PsoE fa aigües per tot. Els Montilla, Zaragoza, Ximo Puig, F. Armengol, F. Romeu, Lerma, etc..són els últims mohicans. Ancorats en uns 1990 per a oblidar amb els casos GAL, Garzonades, Filesa, etc. Que són els que li donen caràcter únic i immutable a un estat bastant raret i parademocràtic. El PP i el PSOE, aguantaran perquè, mútuament, es necessiten per a continuar mantenint dempeus el guinyol. Un teatret que nasqué amb la injecció de diner d’Olof Palme i W. Brandt, a més de l’americà com a base d’operacions global mentre nosaltres continuem colonitzats per ella, perquè l’escenari ja és tota Europa o més. I els que no estiguen d’acord a Podemos o a Izquierda Unida. Ja coneguem la famosa frase d’Einstein pronunciada en el seu espanyol habitual: “España ni se crea ni se destruye, sólo se transforma”\nI veient els “nous” valors del PSOE i allò que defensen (PP-2) els personatges sortits de les “bases”, la desaparició pot ser encara més ràpida del que dius. Tot sona a vell i tronat com mai.\nLa caiguda del PSOE, el final, pot ser que torne a deixar el projecte nacional espanyol reduït a la tenebrosa mirada del senyor Aznar i els seus seqüaços.


Apartment Duga Luka (Prtlog) 5528c Rabac Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartment Duga Luka (Prtlog) 5528c és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Drenje. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nApartment Duga Luka (Prtlog) 5528c també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Drenje. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, habitació familiar són només algunes de les comoditats que fan que Apartment Duga Luka (Prtlog) 5528c sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'ambient de Apartment Duga Luka (Prtlog) 5528c es reflexa en cada habitació. balcó/terrassa, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, nevera, renta vaixelles són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Apartment Duga Luka (Prtlog) 5528c és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Drenje.


Preguntes freqüents | Fundació Vicki Bernadet\nFundació Vicki Bernadet / Preguntes freqüents\nServei d’Atenció Terapèutica i Jurídica\nFeu tractament terapèutic en cas de sospites d'un cas d'abús sexual infantil?\nEl Servei d’Atenció no és un servei de detecció ni d’exploració en casos de sospites. És un servei de tractament de l’abús sexual infantil quan hi ha seqüeles associades i, en el cas dels menors, quan ja s’ha realitzat l’exploració dins del circuit públic corresponent. Si tens sospites d’un possible cas d’abús sexual infantil, siguis un familiar o un professional, et podem assessorar sobre el circuit i el protocol que has de seguir.\nLa Fundació Vicki Bernadet té un servei d'urgències?\nNo, en cas d’urgència has d’anar al teu hospital de referència de la xarxa pública o trucar al telèfon gratuït d’INFÀNCIA RESPON (116 111). En funció de la comunitat autònoma on resideixis hauràs de seguir el teu protocol d’actuació contra el maltractament d’infants i adolescents corresponent. A més, recorda que per a que la nostra entitat pugui atendre un menor cal que hi hagi denúncia prèvia i un diagnòstic realitzat.\nEl Servei d'Atenció Terapèutica i Jurídica realitza informes pericials?\nL’equip del Servei d’Atenció Terapèutica i Jurídica de l’entitat no realitza treballs com a pèrits ni psicòlegs forenses i, per tant, no realitza informes pericials. Davant d’una sospita, sí que realitzem assessorament per tal de derivar al circuit corresponent. Un cop s’ha realitzat el diagnòstic i la denúncia corresponent (necessari en el cas de que la víctima sigui un menor), podem iniciar el procés terapèutic amb un dels professionals de la Fundació Vicki Bernadet.\nEs pot treballar l'abús a la infància quan ja ets adult?\nSí. El 72% de les persones que atenem al Servei d’Atenció Terapèutica i Jurídica de l’entitat són adults que van patir abusos sexuals a la infància. Per a les víctimes és molt difícil parlar mentre estan passant els abusos. De fet, segons les investigacions realitzades, es calcula que només un 10% és capaç de demanar ajuda. Això és deu a diferents factors: la por a trencar la família, el sentiment de culpa, no saber en qui poder confiar,… Aquests i altres fan que moltes víctimes d’abús sexual infantil no siguin capaces de parlar-ne fins l’edat adulta i, per tant, de seguir un procés terapèutic per tractar les conseqüències té aquest fet traumàtic també en l’edat adulta.\nAteneu a un menor en teràpia sense que els seus pares estiguin informats?\nEn el cas de que la víctima sigui una persona menor de 18 anys és necessari que vingui acompanyada dels seus pares o tutors per a que aquests estiguin informats de la tasca que realitzem. A més, és recomanable pel procés del menor tenir el suport dels pares o tutors.\nSi sóc professional i tinc dubtes o sospites sobre un cas d'abús sexual infantil, puc demanar un assessorament a la Fundació Vicki Bernadet?\nSi, l’equip del Servei d’Atenció Terapèutica i Jurídica de la Fundació ofereix assessorament i orientació sobre com actuar, els protocols i els recursos existents davant una sospita o verbalització d’un cas d’abús sexual infantil. Respondrem a la teva demanda de manera personalitzada valorant també les necessitats i si cal realitzar un assessorament o una supervisió del cas. A més, oferim formació especialitzada dirigida a professionals que treballen amb la infància i adolescència o amb persones amb discapacitat. Prevenció a tots els nivells, amb especial atenció a aquells col·lectius vulnerables i en risc d’exclusió social.\nÉs un servei públic i gratuït?\nLa Fundació Vicki Bernadet és una entitat privada que disposa d’una part de places subvencionades per als diferents serveix que oferim (acollides, teràpies individuals, teràpia grupal, etc.). Durant el servei d’acollida, la treballadora social t’informarà sobre quins requisits cal tenir per poder rebre una plaça subvencionada. En el cas dels menors de 18 anys, com a principi fundacional de l’entitat, aquests sempre reben atenció gratuïta.


Ràdio Balaguer - El Museu de la Noguera presenta avui el documental 'Conviure amb la por. Memòria dels nens del cap de pont de Balaguer (1938)', realitzat pel propi Museu i en el qual es dóna veu als nens i les nenes que van patir els efectes de la Guerra Civil.\nEl Museu de la Noguera presenta avui el documental 'Conviure amb la por. Memòria dels nens del cap de pont de Balaguer (1938)'\nEs tracta d’un documental realitzat pel propi Museu de la Noguera i en el qual es dóna veu als nens i les nenes que van patir els efectes de la Guerra Civil Espanyola a la zona del Cap de Pont de Balaguer l'any 1938 i que ara són persones de més de 80 anys.\nPel Museu de la Noguera asseguren que avui és un dia molt especial, ja que surt a la llum un dels projectes importants del Museu dels últims quatre anys i que ha suposat més de 100 hores de gravació amb 28 persones de Balaguer, La Sentiu de Sió, Bellcaire d'Urgell, Camarasa, Vallfogona de Balaguer i La Ràpita.\nHo explica tot seguit la tècnica del Museu de la Noguera, Eva Solanes.\nLa mateixa Eva Solanes ens ha parlat del contingut del documental, que ofereix una altra visió de la guerra, la dels nens i les nenes, en una de les zones que van patir més la violència dels combats, la franja que formava el cap de pont de Balaguer. Es tracta en definitiva d'un documental entranyable, sensible i molt emotiu.\nLa presentació d’aquest documental tindrà lloc avui a les 19.30 h a la Sala d’Actes de l’Ajuntament de Balaguer i forma part dels actes que el Museu de la Noguera ha organitzat per commemorar els 80 anys del Cap de Pont de Balaguer. Un altre dels actes previstos és una jornada de recreació històrica que el Museu de la Noguera, l'INS Ciutat de Balaguer i el Camp d'Aprenentatge de La Noguera han organitzat per al dissabte dia 26 en un dels escenaris més cruents dels enfrontaments bèl•lics de la batalla del Segre: el tossal del Merengue, al terme de Camarasa.\nAixí ho recorda la mateixa Eva Solanes, que destaca que els actes de commemoració dels 80 anys del Cap de Pont de Balaguer va començar el passat 6 d’abril.\nPer l’alcalde de Balaguer, Jordi Ignasi Vidal, és important que la ciutat se sumi aquesta commemoració per preservar la memòria.\nA la Noguera i província, altres localitats també han previst actes per commemorar els 80 anys de la Batalla del Segre. A Tàrrega, per exemple, demà dissabte a partir de 2/4 d’11 es farà una xerrada homenatge als Brigadistes Internacionals al Cementiri de la ciutat, seguit de dues visites, primer al Museu Miquel Areste de la Batalla del Segre i al Museu de Cal Trepat, antiga fàbrica de material bèl•lic.\nA Camarasa, també demà dissabte a partir de les 5 de la tarda, tindrà lloc una visita guiada a les Trinxeres del Merengue i un homenatge a la Lleva del Biberó al Tossal del Déu, ubicat a la zona del Merengue.\nDe cara al diumenge, hi haurà visites guiades a Bellcaire i Montgai. La de Bellcaire començarà a les 9 del matí a la serra del Morinyol. Tot seguit, a Montgai es visitaran els Tossals i la Font Amarga i tindrà lloc un concert amb el grup Brigada Intergeneracional i la projecció del documental “El Merengue i la Lleva del Biberó”.


Acta en àudio del ple ordinari del 31 de març de 2017\nAjuntamentPlensEnregistraments del pleActa en àudio del ple ordinari del 31 de març de 2017\n1. Aprovació, si escau, de l'esborrany de l'acta de la sessió anterior. 2. Assabentament de decrets de l’alcaldia.\nPunts 3, 4, 5, i 6\n3. Donar compte de l'informe de morositat i període mitjà de pagament del 4t trimestre. 4. Donar compte dels marcs pressupostaris a mig termini 2018-2020. 5. Donar compte de l'aprovació de la liquidació del pressupost municipal 2016. 6. Donar compte dels informes dels acords adoptats malgrat l'existència d'objeccions de la intervenció relatius a l'exercici 2016.\n7. Proposta per verificar el Text Refós del Pla Parcial del Sector 20 "La Muntanyeta Nord".\n8. Proposta presentada pel grup municipal de Plataforma per Catalunya per tal de dotar a les platges de 3 zones d'esbarjo per a gossos per a què els veïns i visitants puguin gaudir lliurament de la seva mascota.\n9. Proposta presentada pel grup municipal d'Esquerra Republicana de Catalunya per fer un estudi de situació en tots els àmbits del servei de transport urbà i interurbà d'autobús a la nostra vila.\n10. Proposta presentada pel grup municipal d'Esquerra Republicana de Catalunya a favor de la celebració del Referèndum, de condemna de la politització de la justícia i de suport als càrrecs electes.\n11. Moció presentada pel grup municipal de Ciutadans de denúncia i eradicació del transfuguisme a l'Ajuntament del Vendrell.\n12. Moció presentada per l'Equip de Govern i els grups municipals de Plataforma per Catalunya i Ciutadans en relació a la sentència del tribunal constitucional relativa a l'impost sobre l'increment de valor dels terrenys de naturalesa urbana.\n13. Moció presentada per l'Equip de Govern per declarar la capitalitat compartida a la Vegueria del Penedès.\n14. Moció presentada pel grup municipal de Ciutadans per impulsar la formació en reanimació cardiopulmonar als centres educatius del Vendrell-Adhesió a la declaració "Kids SAve Lives".\n15. Moció presentada pel grup municipal de Som Poble-CUP-PA per l'elaboració d'un pla local de joventut popular i participatiu.\n16. Moció presentada pel grup municipal d'Esquerra Republicana de Catalunya sobre la gestió integral de les piscines cobertes del Vendrell.


El Govern injecta 6 milions d'euros extres a... - Govern.cat\nEl Govern injecta 6 milions d'euros extres al sector cultural per revertir els efectes de la pandèmia\nquery_builder 6 octubre 2020 14:36\nÉs la segona actuació del Pla Rescat, que fins el moment suma 40 milions d’euros\nEl Govern ha aprovat autoritzar una transferència de crèdits entre diferents conceptes pressupostaris del Fons de Contingència, cap al pressupost del Departament de Cultura per al 2020, amb l’objectiu que es puguin fer efectives, en una primera fase immediata, un seguit d’aportacions al sector cultural per un import de 6.000.000 d'euros, per pal·liar i minimitzar al màxim les conseqüències econòmiques causades per la pandèmia de Covid-19.\nAquestes aportacions s’emmarquen en el Pla de Rescat que va posar en marxa el Departament de Cultura i que inclouen tota a una sèrie de mesures per tal de protegir el teixit cultural i donar-li tot el suport necessari per tal que, un cop finalitzada aquesta crisi sanitària, sigui possible la represa de l’activitat cultural al més aviat possible.\nLes actuacions a les quals s’han de destinar els sis milions d’euros d’aquesta primera fase són les següents:\nAmpliació de la convocatòria per la cancel·lació d’espectacles: 1.800.000 euros, per atendre la demanda de la Convocatòria Covid-19 i que revesteix la màxima urgència perquè aquesta actuació s’ha de culminar dins aquest exercici pressupostari.\nAmpliació de la convocatòria pel doblatge i subtitulació de pel·lícules i festivals i mostres de cinema: 100.000 euros.\nPer atendre demandes del sector cultural. Nova convocatòria per cobrir les despeses de les activitats de cultura popular que es duen a terme en els ateneus i centres culturals: 000 euros.\nPer atendre la demanda de la convocatòria Covid-19 i subvencions per publicitar l'activitat als diferents sectors culturals (l’Associació de Sales de Concerts de Catalunya –ASACC-, l’Associació d’Empreses Teatrals de Catalunya –ADETCA-, l’Associació de Promotors i Editors Fonogràfics i Videogràfics Catalans- APECAT-, i el Gremi d'exhibidors de cinema de Catalunya) : 500.000 euros.\nAquest fons se suma als 34 milions d’euros que el mateix Departament de Cultura ja va reassignar amb caràcter extraordinari per estabilitzar i donar confiança a tot l’ampli espectre del sector cultural i es preveu que n’hi pugui haver més.


Parc Animalier des Angles: Escoltant els batecs de la natura viva - Pànxing\nGaudir de la riquesa de la flora i la fauna dels Pirineus en el seu entorn natural. Aquest és l’encant singular del Parc d’animals dels Angles (Capcir), a la regió del Llanguedoc-Rosselló i a pocs quilòmetres de la frontera amb Puigcerdà. Està ubicat a l’estació d’esquí de Les Angles, després de l’estació de Font Romeu, entre 1.700 i 1.800 metres d’altitud.\nEn les 37 hectàrees de pins negres conviuen tretze espècies animals (ós bru, bisó, mufló, isard, ovella, llop, marmota, cabra salvatge, cérvol, ren, cabirol, porc senglar i daina) amb la flora genuïna dels Pirineus, que trobarem recorrent les senderes condicionades del parc: boixerola, acònit, gineta, ginebre, mezereon, lligabosc, anemone, neret, serbal i passador del ganxo.\nEl parc, obert tots els dies de l’any de 9h a 17h (i de 9h a 18h entre el 10 de juliol i el 31 de agost) excepte el mes de novembre, ofereix dues rutes als visitants: una de 1.500 metres que es pot fer en una hora, i una altra de 3.500 que es recorre, aproximadament, en unes dues hores.\nEs tracta d’un pla lúdic idoni per a les famílies i econòmicament assequible. El preu per als adults és de 14 euros i de 12 per als nens, mentre que els menors de 4 anys tenen l’entrada gratuïta. A més, hi ha tres tipus de descomptes: 11 euros per persona per a grups d’adults a partir de 20 persones, 9 euros per als grups escolars i 9 per als discapacitats. El parc disposa d’una àrea de picnic i un pàrquing gratuït en una zona propera a les instal·lacions. Els responsables de l’espai recomanen portar roba d’abric a l’hivern i botes de muntanya durant tot l’any.\nEn resum, és una oportunitat única per respirar aire pur, conèixer i interaccionar amb els diferents animals i la rica vegetació pirinenca. Oblideu-vos totalment del zoo tradicional, les gàbies i altres llocs artificials. El Parc Animalier, un dels parcs d’animals salvatges més importants d’Europa, mostra la vida en directe, els costums i la llibertat de moviments dels animals en el seu hàbitat natural. Gairebé els pots tocar. Tots ells es poden observar des de llocs estratègics, perfectament senyalitzats i amb panells informatius per descobrir-ne els detalls.\nUn paisatge amb alè, una aventura enriquidora i una experiència inoblidable per als sentits. Us ho poden explicar però mai serà comparable a veure-ho. Acosteu-vos-hi i descobriu-ho vosaltres mateixos.


Efectes temporal Gloria\nSòls humits i/o inundats prèviament (9 Gener)\nMàscara de cobertura dels sòls humits i/o cobertura aigua prèvia al temporal derivada d’una imatge de radar d’apertura sintètica GRD (GroundRange Detected) dels satèl·lits Sentinel-1 de la ESA, amb posterior calibratge de potència i orto rectificació. S’han delimitat les zones amb una retorn de potencia molt baix, compatible majoritàriament amb cobertura de làmina d’aigua. De fons, ortofoto amb els límits municipals en vermell.\nMasses d’aigua degudes a la inundació de la tempesta Gloria (21 de Gener)\nMàscara de cobertura d’aigua deguda al temporal, derivada de dos imatges de radar d’apertura sintètica GRD (GroundRange Detected) dels satèl·lits Sentinel-1 de la ESA (9-1-2020 i 21-1-2020), amb posterior calibratge de potència i orto rectificació. S’han delimitat les zones amb una retorn de potencia molt baix, compatible majoritàriament amb cobertura de làmina d’aigua, i que al mateix temps en la imatge prèvia radar presentaven retorns de potència radar significativament més alts. D’aquesta manera s’identifiquen les superfícies que han quedat negades pels efectes del temporal. La tècnica no permet discriminar les zones d’aigua dolça de les d’aigua salada. De fons, ortofoto amb els límits municipals en vermell.\nPrèvia - Posterior\nMàscares d’aigua prèvia i posterior al temporal Gloria, sobreposades a una ortofoto del delta de l’Ebre amb els límits municipals destacats en vermell. Aquesta imatge proporciona informació sobre la cobertura dels sòls humits i/o cobertura aigua total posterior al temporal.\nMés informació sobre projectes del Delta de l'Ebre i les dinàmiques de la costa elaborada per l'ICGC\nSòls humits i/o inundats prèviament (9 Gener).\nMasses d’aigua degudes a la inundació de la tempesta Gloria (21 de Gener).


Mor l’exregidor d’Algemesí, Vicent Part « algemesi.info\nTuesday, 06 de October, 20 (14:07)\nDimarts, Octubre 6, 2020 – 12:45\nLa seua trajectòria avalava el càrrec, ja que va practicar diversos esports i va ser fundador i president durant 20 anys del Club de Córrer Tortuga. El seu treball al capdavant de la regidoria d’Esports va ser sempre de suport als clubs locals i la seua preocupació sempre era què les instal·lacions esportives estigueren adequades per al seu ús per part de tots els algemesinencs. Al marge de la seua activitat política i esportiva, Vicent Part va ser un ferm defensor de les tradicions algemesinenques. Després de la recuperació de la Muixeranga en els anys 70, va entrar a formar part de la Muixeranga d’Algemesí una associació que mai abandonaria. També va ser cadafaler de la penya Fanecaes, una de les més veteranes de la Setmana Taurina.\n: Ajuntament http://www.algemesi.es/va/report-slideshow/mor-lexregidor-dalgemesi-vicent-part\n← BIM BERCA Octubre 2020\nAlgemesí suspén la processó cívica del 9 d’Octubre →


si perd Chacón, guanya Catalunya? | nunca nueve\nsi perd Chacón, guanya Catalunya?\nNo he volgut dir res mentre la Chacón buscava liderar el que allà en diuen PerSoe perquè no volia condicionar els delegats catalans, ja sabem la tradicional llibertat amb que voten quan van d’excursió a España.\nPerò tenia pensat què dir. Si guanya Chacón diria que Cataluña segueix sent la locomotora d’España (amb aquell punt d’ironia, sabeu?). I si guanya Rubalcaba diria que guanyen els bascos un altre cop (sense ironia, que són bascos).\nI tenia pensat posar aquestes cites:\n19 de Setembre 2011:\nRubalcaba admite que “habrá que cambiar leyes” para que el TC no altere una ley refrendada\n2 Setembre 2009:\nRubalcaba sobre el Estatut: “España no puede negar la decisión de un Parlamento democrático”\n1 de Febrer 2012:\n[Chacón] argumentó que siempre que el PSC había trabajado en el eje izquierda-derecha, había avanzado, y cuando lo ha hecho en el eje centro-periferia o en el debate territorial, ha perdido apoyos.\nChacón: “Com a ministra combatré la inèrcia centralista de l’aparell de l’Estat”\nNo sé si heu llegit el mateix que jo, però com diuen a l’autoescola: “a la vista de la señal” és molt més assenyat votar Rubalcaba.\nEl misteri és a veure què s’inventaran ara al PSC per seguir esprement un electorat que ja no deu saber ni a quin país viu. I amb això dono una pista del que penso que haurien de fer: Adios muy buenas.\nPerò no tindran collons, perquè encara que diguin que no, són catalans de soca-arrel, com els de Ciutadanos. I com a tal només saben assumir amb obediència realitats de l’estil “però claro, Madrid es la capital”.\nPer cert, el títol és una ironia del 2004, el cartell amb que Zapatero va guanyar les eleccions estatals que deia “si guanya Zapatero, guanya Catalunya”.


Hooligans il·lustrats – THE BARRACA\nRegressar a l’infantessa ha de ser la forma terrenal que troba tot adult per a ocultar a la seua consciència l’inevitable fet biològic. Ningú vol fer-se major, i al que li agrade, és idiota. Encara que la física, o la mística, no ens haja proporcionat eines per a retornar-nos a l’estat de fabrica pertinent si ens va deixar un menut i complex instrument natural molt útil per a este menester, la memòria. Ara, una menuda editorial irreverent i contestatària, però amb altes dosis de qualitat, posa en les nostres mans una diabòlica col·lecció de llibrets que ens conviden a vestir-nos de Peter Pan, d’un Peter Pan futboler, que ha de ser el paradís somiat de tot home.\nL’alineació que presenta Libros del KO recorda a eixos equips heavys dels noranta, maldestres en la retaguardia però amb talent en l’atac, algo així com aquell Tenerife macabre dels Buljubasich i Felipe que combinava horrors amb un mortal trio ofensiu format per Pizzi, Kodro i Makaay. Fealdat en estat pur. Eren temps de la Lliga amb majúscules, i del xandall de colors amb estampats estrambòtics, on aquells equips de mitja-taula trufats de genis bojos no soles serien tercers en el nostre temps, sinó que a més, exportarien talent als senyors feudals. Impensable en estos dies de decadència i descomposició on la qualitat passa de llarg i la penúria s’instal·la en el saló de casa sense demanar permís.\nEntre les polides pàgines de tal il·lustre col·lecció de hooligans lletrats el lector reconeixerà la seua infància i veurà projectats els seus ritus futbolers en personatges aliens, desconeguts, llunyans i militants d’altres colors, alguns odiats, o repudiats, com mana l’estatus de peix menut. Potser per proximitat generacional – encara que el tipus és una legislatura i mitja major – “Grupo Salvaje” de Manuel Jabois es presenta com la joia de la corona, un relat que podria ser el de la nostra pròpia vida si no fora perquè l’astut pontevedrés va caure malalt de madridisme. Allà cada qual amb qui es fique al llit.\nAl mateix temps que l’autor ens narra la càrrega del bullit en el porta-maletes del cotxe i el ritu paternal de baixar el volum de la ràdio a cada gol encaixat, com prevenint d’un futur trauma al xiquet que reposa entotsolat per la melodia que Gaspar Rosety expulsava per la seua gola, és inevitable regressar a aquelles escenes quotidianes de ninesa que transcorren entre paisatges muntanyencs, tintats de taronja pel sol hivernal, a bord d’un còmic Renault 5 GTL color verd que escopia pels altaveus l’enèsim daltabaix del València CF maldestre dels noranta, portant en forma d’ones, i no en poques ocasions, els gols de Zalazar i Dertycia per a vestir de ridícul aquelles visites al Carlos Belmonte, sempre tan traumàtiques.\n“Grupo Salvaje” representa al madridisme de rostre humà, evocant la puerícia d’un gallec que va créixer a la calor de les remuntades en el Bernabéu durant la primavera de La quinta del Buitre. Jabois ens conta que fins en les golejades espera una espècie de cataclisme nuclear que evite el triomf del seu equip, faceta esta del patidor poc lligada en l’imaginari aliè a dits colors, arguments que es fan insignificants davant el trist pesar del valencianista, genèticament catastrofista, que apenes conscienciat del èxit del seu equip es submergeix en la depressió per si tal o qual copa serà l’última que veja en vida, o almenys, en moltes dècades. Una incertesa existencial que converteix la derrota en frustració no pel fet de perdre, sinó per la possibilitat d’haver deixat escapar l’última oportunitat. Vivim en una tragèdia contínua.\nEls sis volums que componen el hooliganisme literari podrien vendre’s com tractament anti-envelliment, almenys de manera espiritual. Entre les seues menudes pàgines es troba la normalitat d’una passió que es viu d’igual manera a tot arreu, tenint en comú exabruptes i somiejadors encara vestint samarretes tan dispars, aspecte que reconforta retrobar en temps d’inquisició ideològica on es busca l’estigmatització de les idiosincràsies. Les infàncies en l’estadi ens les narren Marcos Abal en “Una Insolencia”, Enric González en “Una Cuestión de Fe” o Julio Ruiz en “Yo me voy al Manzanares” que bé podrien estar descrivint a Mestalla, eixe estadi incomprès al qual se li volen atribuir rareses compartides arreu del món.\nL’impacte que produeix l’olor a gespa i l’emoció del infant al trobar-se per primera vegada amb la catedral dels seus somnis futurs, el viatge amb cotxe o caminant de la mà de l’avi o del pare, el record perdut d’aquelles primeres converses innocents i quasi estúpides sobre futbol, les batalles en el pati del col·legi en defensa d’uns ideals poc idealitzats en ments per formar o les primeres passions adolescents – l’onanisme de la pubertat està molt present – recorren estes fulles colpejant sense parar la memòria de qui les llig fins a fer-li recordar allò que ni recordava haver viscut. Com les humiliacions a mans del Mèrida del Mono Montoya, o les derrotes escandaloses davant l’Extremadura de Glusevic i el Cuqui Silvani.\nEls llibres del knock-out també saben arrancar-nos de la infància per a introduir-nos en el món governat per les misèries de l’home, on el futbol lluny d’exercir com un entreteniment es transforma en una tràgica via d’escapada. Enric González ens recorda la realitat d’un país que va ser franquista, encara que ho negue, relatant la reinvenció de la història que han fet aquells que hui dia es situen davant dels grisos quan en el seu temps van córrer al costat d’ells. Ramón Lobo en “El Autoestopista de Grozni” convida a recórrer alguns dels conflictes més crus dels últims temps descrivint-nos les anècdotes que el baló de cuir li van reportar en llocs on ni l’optimista més recalcitrant haguera sigut capaç d’imaginar somriures residint entre camps de refugiats i cases castigades per la metralla.\nGastar-se els diners en estos sis llibrets és comprar-se un bitllet de retorn cap a la infància per a retrobar-se amb el gol de Bakero en aquell 3-4, o amb Díaz Vega a Pamplona. Recordar a Tomás e imaginar-te’l assegut en el seu cubilet exercint d’administratiu, què altra cosa podria ser hui dia? Del rombe de Paco Real i del shock del València CF d’Hèctor Nuñez, aquell mundial del 94 i els traumes patits a mans del Depor de Bebeto. Les partides “al pantalón” amb els cromos i del bollicao en el pati del col·legi. Encara que també és trobar a faltar l’inexistència d’un relat que acompanye al VCF, nu de literatura, que pose fi a eixe limb etern en el qual resideix deixant via lliure per a què fariseus i venedors de motos reinventen a la seua conveniència el passat d’un club que té moltes històries que contar però a ningú que les conte.\n2 comments on “Hooligans il·lustrats”\nEl Salamanca de Popescu !!! o el Oviedo de Onokpo que venia siempre a Mestalla cada vez que llevavamos 8 o 9 partidos sin perder y nos ganaba… XD …


Sobre Arkia – ARKIA Arxius familiars\nEls fons familiars que no ingressen en un arxiu públic queden oblidats i sense cap tractament arxivístic, fet que suposa un greu perill desaparició o dispersió. Considerem que aquests arxius que moltes famílies conserven a casa seva són un tresor que cal tractar i difondre.\nAmb el projecte Arkia volem superar les barreres de la inèrcia i el desconeixement, i incidir en la conservació, tractament i difusió d’aquests arxius. Conscienciem i assessorem els propietaris de la necessitat de conservar els seus fons familiars en bones condicions físiques, tenir-los controlats i crear continguts a partir d’ells, normalment al seu domicili i amb la seva col·laboració. Aquesta tasca és prèvia i independent del fet que un dia el propietari es decideixi a ingressar el seu fons en un arxiu públic.\nEn últim terme la nostra missió és la difusió cultural i la cura del patrimoni com a mode de contribució al creixement de les persones i a la cohesió social.


Puig recorda a l'Arquebisbat que "les normes són per a tots" després de l'exhibició de la verge al públic | Valencia Extra\nEl president de la Generalitat, Ximo Puig, ha recordat a l’Arquebisbat de València que “les normes són aplicables per a tots” durant l’estat d’alarma, després que la imatge de la Verge dels Desemparats quedarà aquest diumenge a la vista del públic després de l’obertura de les portes de la Basílica.\nAixí ho ha afirmat en una entrevista en RNE després que l’Ajuntament de València l’elevara a Delegació de Govern, en generar un punt de concentració de persones en el dia de la patrona. L’Arquebisbat va assegurar que no va convocar als fidels en la plaça i que les portes de la Basílica s’obrin quatre hores al dia des del 14 de març.\nPuig s’ha limitat a recalcar que “les normes són aplicables per a tots, i així ha de ser”. “Una altra cosa és que sóc partidari, en aquest i en tots els casos, d’actuar amb moderació i, per descomptat, sense enfrontaments”, ha asseverat.\nMés enllà de la congregació de fidels davant la Geperudeta, ha anomenat a no oblidar la responsabilitat de tots en la fase 1 de desescalada: “No podem desfer camí; màxima prudència, estem lluny de véncer la pandèmia”.


Enviar aquesta notícia per e-mail Imprimir aquesta notícia ciutat 13. 10. 2009 Compartir a Twitter Compartir a Facebook\nel sida, virus, embarazos no deseados, Petit, notícia,\nLa Maleta Pedagògica de prevenció del VIH inclou ja tot l'alumnat de secundària\nInformació per prevenir la sida, les malalties de transmissió sexual i els embarassos no desijats\nLa Maleta Pedagògica de prevenció del VIH/sida arriba aquest curs a la setena edició i amplia els seus serveis als alumnes de primer d’ESO. La iniciativa posa a l’abast dels estudiants de secundària la informació suficient per prevenir la sida i les malalties de transmissió sexual i evitar els embarassos no desitjats en el marc de l’educació per a la salut.\nFins ara la Maleta Pedagògica només s’oferia als estudiants de 2n a 4t d’ESO. A partir d’aquest curs s’inclou també els de primer i, a més, es vol arribar a més centres i a més alumnat. Aquest programa s’inclou en el Pla d’Acció contra el VIH/sida (PASaL’H).\nEls objectius de la Maleta Pedagògica són ajudar a mantenir una actitud positiva davant la sexualitat (entesa com una funció més de la integritat de l’individu i amb la perspectiva de gènere); promoure que els joves puguin incorporar i/o enfortir hàbits més saludables que redueixin el risc de contraure el VIH/sida i evitar embarassos no desitjats; oferir una informació clara, senzilla, bàsica i específica a la població juvenil sobre les formes de transmissió i prevenció de la malaltia; afavorir el desenvolupament de les capacitats de la gent jove per prendre decisions conscients i autònomes sobre la seva pròpia salut i fomentar l’ús del preservatiu en les relacions sexuals entre els joves.\nEl programa inclou activitats acadèmiques –tallers i xerrades per als estudiants i professors– i lúdiques –representacions teatrals-. Cadascuna d’aquestes activitats s’adapta als diferents nivells de l’ensenyament secundari. També es fan tallers adreçats a les famílies –on es presenta el PASaL’H i, entre altres qüestions, s’expliquen estratègies per parlar amb els fills sobre sexualitat– i al professorat.\nEl programa Maleta Pedagògica, que es va posar en marxa el curs 2002-2003, és fruit de la participació de professionals de diferents àmbits (de l’educació, de la salut, de joventut..) i disciplines diverses (psicòlegs, infermeres, educadors socials...). Aquest treball en xarxa permet desenvolupar un programa de qualitat, participatiu, interdisciplinari i comunitari, basat en el respecte i la comunicació.\nEl comissionat per al Programa Municipal de la Sida, Jordi Petit, manifesta que malgrat els esforços, el missatge de la Maleta Pedagògica només arriba al 59% dels centres de secundària de la ciutat, segons dades del curs passat. Petit afirma que “hi ha un nombre molt alt d’adolescents que no reben una intervenció especialitzada” i que no tenen prou informació sobre relacions sexuals segures.\nPel comissionat, la Maleta Pedagògica educa per a la salut i en aquests anys ha anat evolucionant per “donar resposta als canvis sociològics que s’han produït en els joves”. Segons Petit, els hàbits sexuals han canviat i els adolescents tenen relacions sexuals abans que fa uns anys. També cal incidir, en els nouvinguts que, generalment, diu el comissionat, tenen menys informació.


Opinió - La gran gent gran nostra\nPublicat: el 25/set/20\nL'U d'Octubre, a banda de ser un dia en la memòria recent i col·lectiva d'aquest país, també se celebra de forma internacional el dia de la Gent Gran. Enguany no es podran fer els habituals actes de celebració i reivindicació que l'Ajuntament i diversos col·lectius de gent major organitzaven cada any. Aquest 2020 que pels motius que tots coneixem ens està deixant moltes coses al pap, segurament és un dels anys que més falta fa parlar de i amb la gent gran. I subratllo amb la gent gran, perquè crec que és imprescindible com en qualsevol acció comuna que es faci , especialment en les polítiques públiques, que els protagonistes d'aquestes hi tinguin veu pròpia. Cal allunyar els paternalismes i les intrusions amb què s'ha parlat de les necessitats d'un col·lectiu tant nombrós per a cedir la paraula als seus protagonistes, i conjuntament confeccionar les millors polítiques de resposta a necessitats i albirs.


Resultats - GPS a millor futur\n2011: 1er Premi a la Innovació i Qualitat en Orientació Professional, atorgat pel Ministeri d’Educació, Cultura i Esports.\n2012: 2on Premi Educaweb a Programes d’Orientació Educativa i Professional\nResultats de l’aplicació del GPS en Centres de Formació de persones Adultes:\nAquest curs hem treballat en sis centres: entre febrer i juny vam treballar en el CFA La Concòrdia, i durant tot el curs en el CFA Alzina, CFA Montcada i Reixac, CFA Jaume Tuset, CFA Ramon Llull i CFA l’Olivera.\n. Els resultats que hem obtingut:\nEl 100% dels participants considera útil el nostre programa d’orientació amb una nota mitja de 9.41 sobre 10.\n367 persones han participat en els 37 tallers i presentacions del GPS.\n194 persones han fet sesions d’orientació individuals.\nEl 99% de participants en sessions individuals d’orientació han definit un pla d’acció i el 99% han aconseguit entre 1 i 3 objectius d’aquest pla.\nLes direccions dels centres li dónen una nota mitja al projecte de 9,5 sobre 10.\nHi ha hagut abandonament escolar per part de 9 persones que s’han assessorat un 5%.\nEl 95% de l’alumnat que participa en accions d’assessorament i acompanyament acaba el estudis que cursa en el CFA.\nEntre el 96% de l’alumnat que acaba estudis es prematricula per continuar formant-se.\nS’ha treballat amb sis escoles d’adults entre setembre i desembre (CFA Víctor Català) entre febrer i juny (CFA La Concòrdia) i durant tot el curs (CFA Alzina, CFA Montcada i Reixac, CFA Jaume Tuset i CFA Ramon Llull). Els resultats que hem obtingut:\nEl 90% dels participants considera útil el nostre programa d’orientacióamb una nota mitja de 9 sobre 10.\n625 persones han participat en els 36 tallers i presentacions del GPS.\n187 persones han fet sesions d’orientació individuals.\nEl 100% de participants en sessions individuals d’orientació han definit un pla d’acció i el 100% han aconseguit entre 1 i 3 objectius d’aquest pla.\nEl 90% de l’alumnat que acaba estudis es prematricula per continuar formant-se.\nA l’any hem treballat amb set escoles d’adults entre setembre i desembre (CFA La Llagosta i CFA el Vallès) entre febrer i juny (CFA La Concòrdia) i per primera vegada durant tot el curs (CFA Alzina, CFA Montcada i Reixac, CFA Jaume Tuset i CFA Ramon Llull). Els resultats que hem obtingut:\nEl 98% dels participants considera útil el nostre programa d’orientacióamb una nota mitja de 8.7 sobre 10.\n585 persones han participat en els 32 tallers i presentacions del GPS.\n183 persones han fet sesions d’orientació individuals.\nEl 99% de participants en sessions individuals d’orientació han definit un pla d’acció i el 98% han aconseguit entre 1 i 3 objectius d’aquest pla.\nLes direccions dels centres li dónen una nota mitja al projecte de 9 sobre 10.\nHi ha hagut abandonament escolar per part de 13 persones que s’han assessorat un 7%.\nEl 90% de l’alumnat que participa en accions d’assessorament i acompanyament acaba el estudis que cursa en el CFA. Es redueix així entre un 20 i un 30% de l’abandonament.\nEntre el 70 i el 80% de l’alumnat que acaba estudis es prematricula per continuar formant-se.\nA 2014 hem treballat en el CFA la Concòrdia entre febrer i juny i en els CFA Jaume Tuset (Ripollet), L’Alzina (Cerdanyola), L’Olivera (Sant Quirze del Vallès), Montcada i Reixac i Ramon Llull (Terrassa) entre setembre i desembre. Els resultats que hem obtingut són:\nEl 95.6% dels participants considera útil el nostre programa d’orientació i li dóna una nota mitja de 8.3 sobre 10.\n423 persones han participat en els tallers i presentacions del GPS.\n208 persones han fet sesions d’orientació individuals.\nEl 99% de participants en sessions individuals d’orientació han definit un pla d’acció i el 97% han aconseguit entre 1 i 3 objectius d’aquest pla.\nLes direccions dels centres li dónen una nota mitja al projecte de 8.9 sobre 10.\nNo hi ha hagut abandonament escolar entre les persones que s’han assessorat.\nA la Concòrdia (únic centre amb el què s’ha treballat en el període en el què el curs lectiu s’acaba), el 93% de les persones orientades que van planificar acabar amb èxit els estudis per a l’obtenció del Graduat en Educació Secundària ho aconsegueixen; el 50% dels que es presenten a proves d’accés de grau superior passen la prova; el 100% dels que acaben amb èxit els seus estudis es prematriculen en estudis superiors.\n364 persones han participat en els nostres tallers.\n225 persones han participat en assessoraments individuals.\n99% dels participants en assessoraments individuals han definit un projecte educatiu i professional, i el 82% ha assolit entre 1 i 3 objectius del seu projecte.\n91% dels participants en assessoraments continua els estudis que estava fent o promociona a estudis superiors.\nSatisfacció dels participants (2012-2013):\n95% el consideren útil.\nNota mitja donada al programa per part dels i de les participants: 8,9 sobre 10.\nNota mitjana donada al programa per part de les direccions dels centres: 9 sobre 10.\nResultats de la col·laboració amb organismes públics i entitats sense ànim de lucre.\nEntre 2011 i 2014 hem col·laborat amb un total de 17 organitzacions.\nHem aconseguit suport econòmic de tres organismes públics i d’una fundació privada.\nA Per a qui és detallem les entitats amb les què hem treballat i a Història i premis indiquem les organitzacions que ens han donat suport econòmic.


DINOSAURES I ANIMALS DESAPAREGUTS |\nannexajoanpuigbert / 15 de febrer de 2016\nEN MARÇAL RECOMANA:\nAutors: Laure Cambournac\nIl·lustracions: Marie-Christine Lemayeur\nEn quines èpoques van viure els dinosaures? Com es pot reconstruir el seu esquelet? Els dinosaures, eren bons pares? Quantes tones d’herba podia menjar un diplodoc? Com caçava el terrible tiranosaure? Què era l’estrany arqueòpterix, una au o un dinosaure? Quins animals han ocupat el lloc dels dinosaures? Per què han desaparegut espècies enteres en els darrers segles? Totes les respostes a aquestes qüestions i a moltes altres es tracten en aquesta obra àmpliament il·lustrada, que proposa endinsar-se en el fascinant món dels dinosaures i dels animals actualment desapareguts.\nEn un paraula definiria aquest llibre com interessant\nEl que m’ha agradat més és que té tots els dinosaures, té molts fòssils, els dibuixos són amb detalls i m’encanten. M’agrada descobrir coses de dinosaures com per exemple que l’estegosaure fa servir les plaques per escalfar-se a través de la regulació.\nEl que menys m’ha agradat és RES!\nEl recomanaria als apassionats dels dinosaures i a un paleontòleg.\n15 de febrer de 2016 in LES NOSTRES RECOMANACIONS. Etiquetes: dinosaures, RECOMANACIONS, socioteca annexa\nEL PEQUEÑO NICOLÁS ¡DIGA! →


Els presos, claus en la nova estratègia independentista (David Miró)\nEls presos, claus en la nova estratègia independentista\nLa conferència de dimarts del president Torra va recollir les principals demandes dels empresonats de cara als pròxims mesos\nDAVID MIRÓ Barcelona | 08/09/2018 22:21\n651x366 Manifestació al juliol a Barcelona per reivindicar la llibertat dels presos i el retorn dels exiliats. / PERE VIRGILI Manifestació al juliol a Barcelona per reivindicar la llibertat dels presos i el retorn dels exiliats. / PERE VIRGILI\nL’independentisme majoritari ha trigat gairebé un any a definir una nova estratègia després dels fets d’octubre del 2017. Han sigut mesos en què hi ha hagut encesos debats interns, dosis d’autocrítica, dubtes, giragonses i acusacions creuades, tot plegat amanit amb un fort sentiment de frustració i fins i tot de culpa per no haver sabut preveure en tota la seva dimensió la resposta de l’Estat a la declaració d’independència. L’alta temperatura emocional amb què s’han viscut aquests mesos ha acabat conferint una autoritat innegable al col·lectiu dels presos, que, tot i mantenir algunes diferències entre ells, han acabat de dibuixar unes bases comunes per afrontar l’etapa imminent, la que va des de la Diada fins a les sentències del judici contra els líders del Procés.\nL’encarregat de posar negre sobre blanc aquest mínim comú denominador ha sigut el president, Quim Torra, en la seva conferència de dimarts passat. Aquest text, analitzat en detall, és un recull exacte de les diferents sensibilitats que conviuen ara mateix dins l’independentisme, però on tenen un pes important els dos principals ideòlegs que hi ha ara mateix a Lledoners: Oriol Junqueras i Jordi Sànchez.\nLa principal diferència que els separa és més de mètode que de fons. Per a Sànchez, l’independentisme s’ha d’articular ara en un moviment ampli i suprapartidista, la Crida, ideològicament flexible. En canvi, Junqueras considera que la realitat sociopolítica de Catalunya requereix l’existència d’un partit com ERC, clarament d’esquerres i amb capacitat de penetració en l’electorat dels antics bastions socialistes de l’àrea metropolitana. Però a partir d’aquí el diagnòstic que fan és bastant similar i ha acabat per arrossegar les posicions més irredemptes de Carles Puigdemont i el mateix Quim Torra.\nQuines són les bases comunes de la nova estratègia? La primera és que l’independentisme no ha de tornar a caure en el parany de posar-se terminis ni dates límit. S’ha acabat prometre que la República es farà aquest dia o aquest altre. S’imposa un realisme que queda perfectament recollit en declaracions com la de la presidenta de l’ANC, Elisenda Paluzie, que en una entrevista a l’ARA va dir que havia de ser “quan es pugui”, o en formulacions com el “tan aviat com sigui possible” aprovat pel PDECat.\nEl segon element és que es renuncia a la desobediència a curt termini, almenys fins a les sentències. Els presos hi han insistit molt, en aquest punt: no cal que hi hagi més màrtirs, ni empresonats ni exiliats. De moment, doncs, es tanca la porta a la desobediència perquè només serviria per augmentar el nombre de represaliats, no afectaria significativament l’Estat i en canvi produeix un fort desgast humà en el camp sobiranista.\nEl tercer punt clau és la insistència en la cohesió social i la unitat civil del poble català. Els presos estan molt preocupats per l’operació, que atribueixen a Cs i PP, per atiar la fractura social a Catalunya, i criden l’independentisme a no caure en provocacions i a mantenir sempre la mà estesa als no partidaris de l’estat propi. El que més ha insistit en aquest punt és Junqueras, però la resta de presos i preses el secunden.\nEl quart punt, i relacionat amb el tercer, és que cal mantenir obertes les vies de diàleg amb el nou govern espanyol. Aquest aspecte va ser subratllat per Quim Torra en la seva conferència, ja que és ell qui ha de portar de manera personal el diàleg amb Pedro Sánchez. La constatació que un referèndum efectiu només serà viable a partir d’un pacte amb l’Estat, i la necessitat de contrarestar les acusacions de “colpistes” que els llancen dia sí dia també des de Madrid, ha portat els dirigents independentistes a convertir la paraula diàleg en la més emprada del seu particular diccionari. “A dialogar no ens pot guanyar ningú”, insisteixen. Aquest diàleg ha de ser extern amb Espanya però també intern amb les forces no independentistes, sobretot amb els comuns, però sense excloure el PSC. La idea és que cal aïllar el pol format per PP i Cs i aspirar a majories àmplies del 70% o el 80% de la societat per avançar.\nLa cinquena pota del pla té a veure amb la governabilitat i l’ampliació de la base independentista, que consideren que van lligades. La nova estratègia fa seva una de les divises d’ERC dels últims mesos, que és “hem de ser més”. I per créixer consideren que s’ha de demostrar, a través dels fets, que l’Estat és un tap per al desenvolupament econòmic i les aspiracions de justícia social de Catalunya. Aquí també se suma la idea del PDECat que el Govern ha d’aspirar a l’excel·lència i que, més enllà de les orientacions polítiques, l’administració catalana ha de destacar per la capacitació professional dels seus membres.\nI, finalment, l’última peça del pla és la mobilització ciutadana, que ha de continuar activa, tant per mantenir el moviment cohesionat com per demostrar a dins i a fora que l’independentisme no renuncia a res i continua ben viu.\nTriple pressió a l’Estat\nAquest manual d’instruccions dibuixa un esquema en què l’Estat, i també la Unió Europea, ha de rebre pressió des de tres fronts diferents: amb els presos, sobretot en el moment del judici, que serà clau; des del front exterior, a través del Consell de la República i la pressió judicial contra Llarena, i des del carrer, amb mobilitzacions constants. La idea és que aquesta pressió ha de donar resultat en algun moment i que cal estar preparats, però que en tot cas cal tenir paciència i perseverar. Com va dir ahir el vicepresident, Pere Aragonès, a Catalunya Ràdio, l’objectiu és “crear les condicions” perquè es produeixi la negociació amb l’Estat.\nTot i així, l’escenari postsentència continua obert. N’hi ha que creuen que pot ser el moment de tornar a intentar desbordar l’Estat des del carrer, i d’altres que pensen més en una guerra de desgast llarga i costosa, amb alts i baixos. Els presos són més aviat en aquest segon escenari i, com avisa un d’ells: “Això va per llarg, i qui tingui pressa que es prengui una til·la”.\nUn pla sense dates ni desobediència\nSense dates ni terminis\nVist el resultat de l’intent de l’octubre, l’independentisme evita ara posar-se dates límit i terminis que acabin reduint el seu marge de maniobra. Ara s’aposta per la flexibilitat i el realisme.\nS’aparca la desobediència\nEls presos no volen que ningú més hagi de patir la repressió de l’Estat, i aposten per aparcar la desobediència i no posar-ho fàcil a la justícia espanyola.\nEls presos estan preocupats pels incidents d’aquest estiu amb els llaços grocs i avisen de l’interès del PP i Cs per torpedinar la convivència a Catalunya. En conjunt aposten per rebaixar la tensió.\nInsistència en el diàleg\nL’independentisme ha de ser el “campió del diàleg”, en paraules d’un important dirigent, i no ha de deixar de mostrar la seva mà estesa, ja que l’objectiu final és forçar una negociació amb l’Estat sobre un referèndum vinculant d’autodeterminació.\nGovern i polítiques socials\nL’administració catalana ha d’aspirar a l’excel·lència i ha de centrar-se a millorar la vida de les persones per ampliar la base de l’independentisme. El Govern no ha de ser només una eina d’agitació sinó de gestió eficient.\nEl carrer ha de continuar actiu per mostrar a l’Estat i a la comunitat internacional que el procés sobiranista no és cap suflé i que la ciutadania continua compromesa en la defensa dels drets civils, socials i nacionals de Catalunya.\nEls actors que condicionen el nou discurs sobiranista\nEl president d’ERC, Oriol Junqueras, i el president del grup de JxCat, Jordi Sànchez, són els dos presos més influents en el disseny de les línies mestres de la nova estratègia independentista. Junqueras continua liderant ERC des de Lledoners i Sànchez està centrat en el projecte de la Crida. Jordi Cuixart i Carme Forcadell també han tingut pes en el debat.\nEl president a l’exili continua sent un referent de l’independentisme tot i que els seus posicionaments han perdut pes en la nova etapa a l’interior, on de moment s’imposa la tesi de la distensió. Però com a líder de JxCat, Puigdemont té una forta ascendència sobre el president Torra i encara té palanques per forçar un gir en funció dels esdeveniments.\nLa dinàmica governamental i la gestió del dia a dia han acabat arrossegant el Govern cap a un cert pragmatisme que és compartit per ERC però no per tot el grup parlamentari de JxCat. En tot cas, les estructures d’ERC i el PDECat, amb presència al Congrés i al Senat, han pressionat a favor de la nova estratègia realista i a llarg termini.\nEntitats i societat civil\nÒmnium ja fa temps que ha adoptat un rol de màxima transversalitat, mentre l’ANC s’havia anat decantant, fins a gairebé coincidir només amb la CUP, cap a la via unilateral. En els últims temps, l’ANC ha passat de criticar l’elecció del president Torra a avalar, amb matisos, la nova estratègia.


7. LOPD - Llei Orgànica de Protecció de Dades de Caràcter Personal\nEl titular del web pot posar a disposició de l’usuari formularis a través dels quals pugui fer arribar comentaris, sol•licituds o preguntes, i facilita també diversos correus electrònics per rebre consultes o peticions d’informació. En cas que això suposi l’enviament de dades personals, l’usuari consenteix expressament i autoritza a la FUNDACIÓ el tractament automatitzat de les dades personals que subministri voluntàriament, a través de formularis i/o correu electrònic, per a:\n– Enviament d’informació sobre els serveis de la FUNDACIÓ que hagi sol•licitat mitjançant els formularis del web, per email o per qualsevol altre mitjà.\nL’usuari consenteix que les dades que ens faciliti, si s’escau, restin incorporades als fitxers de la FUNDACIÓ, degudament notificats a l’Agència Espanyola de Protecció de Dades, per a finalitats de gestió de clients i/o proveïdors.\nEn qualsevol cas, l’usuari respondrà de la veracitat de les dades facilitades i es presumirà que qui ens ha fet arribar les dades n’és el titular. La FUNDACIÓ guardarà les dades personals rebudes a través dels formularis o comptes de correu de la pàgina web en total secret, llevat del nom indicat com a remitent, garantint-ne la confidencialitat, i adoptarà les mesures tècniques necessàries i adients per evitar-ne l’alteració, pèrdua, mal ús, substracció o tractament i/o accés no autoritzats. De la mateixa manera, aquestes dades no seran cedides ni s’hi donarà accés en cap moment a terceres entitats, fóra dels casos autoritzats per la llei. L’accés o ús d’aquesta pàgina web per part de l’usuari n’implica el consentiment i l’acceptació de les condicions exposades en aquesta política de privacitat.\nL’usuari podrà exercir els seus drets d’accés, rectificació, oposició o cancel•lació de les seves dades en qualsevol moment davant FUNDACIÓ PRIVADA EL MARESME, Plaça dels Bous, 3-5, 08301 Mataró, o per email a fundaciomaresme@fundaciomaresme.cat.\nLa FUNDACIÓ no fa servir tècniques de “spamming” i tractarà només les dades que l’usuari transmeti a través dels correus electrònics habilitats al web.\nPel que fa als enllaços que es puguin fer a la nostra pàgina web, cal que respectin escrupolosament els drets de propietat intel•lectual i industrial sobre la pàgina web i els continguts. No es permetran els enllaços, quan es realitzin de manera que el disseny de la nostra pàgina web quedi modificat i, especialment, no es puguin mantenir els “frames” de la pàgina Web d’origen. Tampoc es permetran enllaços que puguin crear confusió en l’usuari sobre el titular de la pàgina web que es visita, per exemple mantenint la URL del web original, o de manera que el web original s’aprofiti il•lícitament de la reputació, la inversió o els drets del titular.\n11. Política de Cookies de www.fundaciomaresme.cat\nCookie és un fitxer que es descarrega en el seu ordinador en accedir a determinades pàgines web. Les cookies permeten a una pàgina web, entre altres coses, emmagatzemar i recuperar informació sobre els hàbits de navegació d’un usuari o del seu equip i, depenent de la informació que continguin i de la forma en què utilitzi el seu equip, poden utilitzar-se per reconèixer a l’usuari o usuària. El navegador de l’usuari o usuària memoritza cookies en el disc dur solament durant la sessió actual ocupant un espai de memòria mínim i no perjudicant l’ordinador. Les cookies no contenen cap classe d’informació personal específica i la majoria de les mateixes s’esborren del disc dur en finalitzar la sessió de navegador (les denominades cookies de sessió).\nL’usuari o usuària accepta expressament, per la utilització d’aquesta pàgina web, el tractament de la informació recaptada en la forma i amb les finalitats anteriorment esmentades. I, així mateix, reconeix conèixer la possibilitat de rebutjar el tractament de tals dades o informació rebutjant l’ús de Cookies mitjançant la configuració en el seu navegador, si bé aquesta opció de bloqueig de Cookies en el seu navegador pot no permetre-li l’ús ple de totes les funcionalitats del Website.\nL’usuari o usuària pot permetre, bloquejar o eliminar les cookies instal·lades en el seu equip mitjançant la configuració de les opcions del navegador instal·lat en el seu ordinador:


hora lectiva: d’octubre 2011\nL'INICI DE L'ESCRIPTURA\nEn la majoria de fulls que fem anar a l'aula, a cada nen i nena se li demana que intenti escriure el seu nom. D'aquesta manera es "llencen" a escriure sense por i amb una finalitat. Alguns omplen gran part del full amb aquesta escriptura lliure, que poc a poc, s'anirà assemblant més a l'escriptura convencional. Ells i elles (la majoria) són conscients de que no escriuen correctament, però crec que és interessant que sàpiguin que n'estan aprenent, i en cap moment se'ls hi diu que no ho han fet bé. D'aquesta manera intento evitar que aborreixin l'escriptura abans d'aprendre a escriure... Ademés, l'escriptura és un acte creatiu, no?\nPublicat per Rosa Banqué a 21:10 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: curs 2011/12, escriptura, P3\nCALAIXOS PER A MANIPULACIÓ\nA l'aula tenim capses transparents amb tapa que ens van molt bé per a fer manipulació i experimentació amb diferents materials. Aquest curs vam començar amb aigua; després, arrel del conte de les set cabretes i el llop, vam continuar amb farina i llavors; i ara tenim una capsa plena de fruits i elements de tardor. Amb cada material hi posem eines que provoquin el joc: embuts, filtres de cafetera, culleres de diferents mides, oueres, gots petits, trossos de mànega...\nPublicat per Rosa Banqué a 20:54 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: benvinguts curs 2011/12, experimentació, P3\nL'ESPAI DE L'AULA\nQuan els nens i nenes van xafar per primer cop l'aula faltaven un muuuunt de coses per organitzar... Poc a poc, a mesura que ho anem necessitant, anem "fent" la classe: distribuir espais i material, buscar eines que ens poden ser útils (com un calendari); en definitiva, anem prenent decisions entre tots i totes sobre aspectes funcionals.\nEl mural de la foto que van fer els nens i nenes, presideix l'espai on ens reunim diàriament en rotllana.\nPublicat per Rosa Banqué a 18:26 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: curs 2011/12, DECISIONS, espai