Carolina Castillo i Jean Malla obtenen el premi a la millor iniciativa ideaT del Campus d’Alcoi de la UPV i Àgora Emprenedors\nEls premis s'engloben en la programació anual de Jóvenes conCiencia i estan coorganitzats per l'Ajuntament d'Alcoi a través de Àgora i pel Campus d'Alcoi de la UPV a través d'IDEAS UPV.\nL'objectiu del concurs és ajudar a desenvolupar competències en matèria d'emprenedoria. Abans de fer públics els guanyadors, s'ah impartit una xerrada de la mà de la psicòloga Macarena Florencio, que ha parlat sobre la fòrmula 'SAPOQUE'.\nEs tracta de la novena edició dels Premis ideaT que organitza el Campus d’Alcoi de la Universitat Politècnica i Àgora Emprenedors. El premi principal ‘Millor iniciativa IdeaT’ ha sigut per a ‘Chance Adapt’, creat per Carolina Castillo i Jean Malla, del CIP FP Batoi.\nChance Adpat és una aplicació mòbil que té com a objectiu connectar a usuaris, comerços i professionals entre ells per a localitzar els negocis accessibles per a les persones amb diversitat funcional. El projecte permet connectar negocis adaptats amb professionals de la salut, els qui podran contactar amb els negocis per a crear plans d'adaptació que s'adeqüen a les seues necessitats.\nEl premi a la millor iniciativa del CIP FP Batoi ha sigut per a Dafne González, Alisson Mora i Natalia Prats amb el projecte ‘STYLENAD’. Mentre que el premi a la millor iniciativa IES Cotes Baixes ha sigut per a Edgar Llinares i Ángel Gandia amb el projecte ‘PHOTOSCAN’. Per últim la millor iniciativa Col·legi Salesians Joan XXIII: Daniel Sempere, Daniel Gómez, José Miguel i María Cantó amb el projecte ‘POCKET LOCKED’.\nEn el concurs han participat estudiants de Batxillerat de Ciències Socials, i de Cicles Formatius de Grau Mitjà o Cicles Formatius de Grau Superior relacionats amb el Grau d'Administració i Direcció d'Empreses. El present concurs té l’objectiu d’incentivar entre els alumnes el desenvolupament de competències, habilitats, capacitats i aptituds en matèria d'emprenedoria. Tots els centres docents han comptat a més amb el suport tècnic i ús de l'Espai Àgora de l'Ajuntament d'Alcoi.\nAbans de conèixer els guanyadors, Macarena Florencio, psicòloga especialitzada en l'àmbit laboral, ha impartit una conferència sobre la fórmula ‘SAPOQUE’ per a l'emprenedoria i com els seus elements aporten força per a fer realitat projectes.\nIDEAS UPV compleix el seu 30 aniversari en 2022 i el servei ha regalat als assistents un obsequi per a celebrar-ho. Els premis s'engloben en la programació anual de Jóvenes conCiencia i estan coorganitzats per l'Ajuntament d'Alcoi a través de Àgora i pel Campus d'Alcoi de la UPV a través d'IDEAS UPV.


són les mil: de febrer 2009\nprograma 23 febrer\naquí teniu el programa d'ahir.\nDisculpeu-nos el no-avís-amb-antel·lació de l'avanç del programa d'avui. problemes d'agenda, com si diguéssim. Avui, d'aquí a poca estona, i demà a la tarda, al blog, podreu sentir un programa semiressacós. Ens expliquem, és carnaval, ahir va ser nit d'oscars i al són les mil sempre ho volem fer tot. Però hem decidit que el millor remei era no parlar de la cerimònia d'ahir, només de la pel·li que ha estat premiada amb la millor interpretació femenina per Kate Winslet (com ja va augurar la Mete), The Reader.\nI avui tindrem una entrevista amb un dels pioners del projecte lost-perduts, perquè ens expliqui com va començar això de subtitular en català i parlar sobre la sèrie que té a mig món enganxat.\nLa Victòria s'ha pres seriosament la festa d'aquests dies i ens portarà música festiva, amb 4 grups d'èpoques diferents. Tots molt bons. Per contrastar, acabarà la secció amb una cançó per la ressaca, per quan ens preguntem on tenim el cap.\nLa Irene ens porta un conte curiós d'un escriptor desconegut amb una biografia molt curiosa i, fins i tot, carnavalesca, apropiada per la ocasió.\nL'Alea avui deixa de banda els temes seriosos de les últimes setmanes, i ens explicarà una notícia sorprenent sobre una empresa que té en compte el signe de l'horòscop a l'hora de seleccionar personal. Aprofitant la ocasió, potser ens desvetlla de quin signe són les components de l'equip, que ja sabem que els horòscops no interessen a ningú, ja, però qui no els llegeix de tant en tant quan els troba pel diari? Va, no cal que contesteu.\nI si tenim temps, fins i tot us recomenarem alguna cosa més per fer aquests dies.\nPublicat per carme verdoy a 21:34 Cap comentari:\nAquesta setmana, la Victòria ens ha parlat del programa especial dels 20 anys de l'Sputnik, si el podeu rescatar, no us el perdeu! També ens ha fet un repàs dels premis Grammy i ens ha recomanat Erlend Øye. No sabem pronunciar bé el seu nom en finlandès, però la nostra assessora musical ens ha convençut amb la figura d'aquest músic que té treballs com a solista i amb Kings of convenience i The whitest boy alive. La cançó d'aquesta setmana serà precisament d'aquest últim conjunt i es diu Fireworks.\nPublicat per carme verdoy a 13:12 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Erlend Øye, Kings of convenience, música, The whitest boy alive\nprograma 16 de febrer\naquí teniu el programa de dilluns!\nPublicat per carme verdoy a 16:47 Cap comentari:\nDesprés de l'edició "especial" de la setmana passada, avui el Són Les Mil torna a la normalitat. La Mete conti nua aconsellant-nos les millors pel·lis que podem trobar ara mateix a la cartellera i ens parlarà d'El curioso caso de Benjamin Button i Slumdog Milionaire. Totes dues estan molt nominades als Oscar i, avui sí, ho assegurem, farem un minirepàs per algunes candidatures als premis de l'Acadèmia.\nLa Victòria també ens parlarà breument d'uns premis, dels Grammy, i també tindrà temps per comentar-nos els 20 anys de l'Sputnik del 33. A més, avui ens recomenarà Erlen Øye , com a solista i amb els grups Kings of Convenience i The Whitest Boy Alive, en sentirem alguna cançó.\nAvui recuperem les postals del Joan, ens portarà al Delta de l'Ebre, que resulta que és un dels seus llocs preferits!\nA la Irene, la Mort d'un viatjant no l'ha deixat gens indiferent i, per això, avui ens descobrirà una mica més qui era Arthur Miller i què ha fet, a banda de ser també el marit de la Marylin... A més, ens llegirà un fragment d'aquesta obra.\nI aquesta nit l'Alea es posa una mica seriosa per parlar-nos del ciberbullying i altres temes relacionats amb el mal ús de les xarxes socials i les tecnologies en general.\nTot això, aquesta nit a les 22h. T'ho perdràs?\nPublicat per carme verdoy a 11:43 1 comentari:\nI en aquesta línia de crítica dels valors de l'american way of life, la recomenació d'aquesta setmana al "Són Les Mil" és l'obra de teatre Mort d'un viatjant. El text és d'Arthur Miller, la dirigeix Mario Gas i l'actor protagonista és Jordi Boixaderas! Teniu temps fins aquest diumenge per anar-la a veure al Teatre Lliure. Segur que no us en penedireu!\nPublicat per carme verdoy a 14:58 1 comentari:\nFinestres 9 de febrer 2009\nUs vam avisar: les setmanes prèvies als Oscars estan plenes de bones pel·lícules.\nApunteu-vos aquests dos títols, valen la pena!\nMi nombre es Harvey Milk (títol original: "Milk"). Biopic del primer homosexual votat per exercir de conceller. Grans interpretacions, guió, ambientació, fotografia...\nRevolutionary Road. Film de Sam Mendes amb Kate Winslet i Leonardo Di Caprio que narra la decadència d'un matrimoni que es creia especial, diferent però que acaba sent com la resta de parelles mediocres que viuen al seu barri residencial. Mireu-la, escolteu-la, viviu-la i parleu-ne.\nLa setmana que ve (potser) parlarem dels Oscars!\nPublicat per mete* a 10:41 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: cine, Finestres, harvey milk, revolutionary road.\nprograma 9 de febrer\nPublicat per carme verdoy a 12:05 Cap comentari:\nAvui ens posarem nostàlgiques. Sí, sí, en femení, perquè la tecnologia ens ha deixat sense la postal del Joan. Però tranquils, que la setamana que ve tornarà a la càrrega. Però això que dèiem, que la Mete ens parlarà de la nostàlgia dels somnis frustrats a Revolutionary Road i a part també recomenarà Mi nombre es Harvey Milk, a més mirarem de tenir temps per parlar dels Oscar, ho aconseguirem? L'Alea aprofitarà que la Mete parla de la pel·li que ha reunit a la parella Winslet-Dicaprio per recordar les seves primeres èpoques, no parlarà de cine però ens acostarà a una curiositat referent al Titanic! La Irene ens llegirà un conte de Sergi Pàmies, El joc, i la Victòria ens posarà del tot melancòlics amb un recull per les sintonies dels dibuixos animats de la dècada dels noranta.\nNo t'ho perdis, no?\nprograma del 2 de febrer\nels serveis tècnics han funcionat abans d'hora i aquí teniu el programa de dilluns penjat!\nara sí que marxo (a parís!) amb els deures fets!\nPublicat per carme verdoy a 15:37 2 comentaris:\nla tècnica i la vida\nAixò és un avís pels seguidors del "Són Les Mil". Com que encara que mai no ens digueu res via blog (ni via correu, (sonlesmil@gmail.com) que la safata d'entrada fa pena, pobra), doncs sabem que algú o altre escolta el programa quan el pengem aquí al blog i, per tant, us devem una explicació.\nPer problemes tècnics de la ràdio (no nostres, aquest cop!), no disposem encara del programa que es va emetre dilluns. El disc dur de l'emissora ha semimort i estan mirar de ressucitar-lo, si tot va bé, divendres o dilluns ja tornarem a tenir l'arxiu del programa i podreu escoltar-lo per aquí, però com que la responsable tècnica del SónLesMil serà fora del país (jejeje) fins dilluns, doncs fins dimarts no tindreu material.\nAixò sí, la setmana que ve en tindreu dos de cop!\nPublicat per carme verdoy a 12:39 4 comentaris:\nAvui és 2 de febrer, el dia de la marmota. Recordeu Atrapat en el temps? L'equip del Són les mil l'hem vista uns quants centenars de vegades i al programa d'avui, ens en recordarem d'una manera o altra.\nPerò homenatges absurds a part, mantindrem les seccions habituals. La Mete ens posarà al dia de cine, i ens parlarà d'El intercambio, que té algunes nominacions als Oscar, i d'El truco del manco, que precisament ahir es va endur els tres premis Goya en què estava nominat.\nLa Victòria també està al dia del panorama musical i ens avançarà els cartells de festivals i alguns altres concerts grans a la vista. Avui ens recomenarà el conjunt Tryo i amb la cançó de la setmana ens animarà una mica que, amb aquests dies que fa, ja toca.\nEl Joan avui ens farà anar d'excursió en sèrio, perquè ens porta al Pedraforca! Una postal que, com sempre, es complementa amb el seu particular punt de vista de la rea litat en general.\nEn canvi, la Irene ens farà somiar una mica amb la secció del conte. Avui ens portarà El Petit Príncep, ens en llegirà un fragment i ens explicarà qui era ben bé el seu autor, Antoine de Saint-Éxupéry.\nPer acabar, no us perdeu l'Alea amb un recull de notícies estranyes sobre el tabac, avui amb selecció musical inclosa!\nAquesta nit, a les 22h, no hi falteu.\nPublicat per carme verdoy a 13:54 Cap comentari:


Anna – Aula de català\nLa Llegenda àuria de Iacopo da Varazze és una popular col·lecció de textos medievals on es descriu la vida dels sants. Van ser de gran difusió al final de l’edat mitjana. La seva recopilació sembla que fou al voltant del 1260. Sant Jordi era d’un… Continue Reading →\n“El príncep feliç” és una obra de l’escriptor irlandès Oscar Wilde (1854-1900). Altres obres del mateix autor són “El gegant egoista”, “El rossinyol i la rosa”, “El fantasma de Canterville”. L’estàtua del Príncep Feliç s’alçava sobre una columna molt alta,… Continue Reading →\nUnes plomes de lloro és una història que sorgeix de cop i volta dels records d’un noi. Forma part del llibre titulat precisament De cop i volta, d’Alegria Julià. Així que obrim el llibre, apareix una introducció, que es titula… Continue Reading →\nEl català als anys 20 del s.XXI\nMira aquest vídeo i expressa la teva opinió.\n16 gener 2022 0\nTaller d’expressió escrita Tria una imatge, mira-la bé, escolta què et diu, què t’inspira, quins pensaments t’evoca… i escriu el que la imatge et transmet. Planifica bé el text abans de començar a escriure i revisa’l abans de donar-lo per… Continue Reading →\n9 gener 2022 49\nEls humans sempre hem sentit una gran atracció pels animals. En la nit dels temps, ja els pintàvem a les coves, i avui encara són presents en moltes festes populars en què fem sortir àguiles, mulasses i dracs en danses… Continue Reading →\n8 gener 2022 0


Il Vicolo Roma Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nOstia, Roma, Itàlia - Veure al mapa\nMés informació sobre Il Vicolo\nDissenyat tant per oci com per negoci, Il Vicolo està situat idealment a Acilia; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Il Vicolo, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen habitació familiar, ascensor.\nL'ambient de Il Vicolo es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Il Vicolo la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Acilia.


5 d’octubre: Sortida i Transbessons | CC Torregrossa\nEnviat per: caiman | 5 Octubre 2008\n5 d’octubre: Sortida i Transbessons\nEl proper diumenge 5 d’octubre fan la transbessons amb BTT per aquells que vulguin gaudir d’una bona jornada de pujades, baixades i trialeres i pels que vulguin fer carretera teniu el recorregut penjat a la WEB.\n« 20 de setembre: Sortida\nTransiscar i sortida del diumenge 12/10 »\nJo hi vaig i espero veure molta gent, però trobaré a faltar les absències.\nEstic fet una figa perquè aquest mes de setembre gairebé no he agafat la bici i encara me l’esta arreglant el Pele.\nBy: caiman on 3 Octubre 2008\nQuina pena me fas Puig, sense poder agafar la bicicleta amb tot el mes de Setembre, dons com tothom la resta de l’any, o et penses que tothom surt dos o tres vegades per setmana com tu.\nNo ploris mes i anem per feina que aquet Diumenge et caurà la clasqueta del cul, que et sembla si quedem a les vuit del mati a casa del Bonya, jo, ja he quedat amb gent a les vuit del mati a casa del Bonya, així si vols vindre ja o saps, adéu i fins dema al mati.\nBy: Carles on 4 Octubre 2008\nCrec que finalment podré venir.\nSobre tot a veure els companys. Ummmmmmm.\nEspereumeeeeeeeeee, no cal corre, que es Diumenge, respireu poc a poc.\nEspero poder veure als compants, com a mínim a la sortida.\nBy: celesticapell on 4 Octubre 2008\nJa hem fet la transbessons i vull felicitar efusivament als amics de Juneda per l’extraordinària organització, pel recorregut que han dissenyat, per l’esforç que hi han esmerçat i pel massatge que em van fer al finalitzar la marxa (ma de santa).\nVaig pedalar al costat de companys que feia temps que no veia damunt la bicicleta de muntanya i va ser una un plaer.\nLes trialeres van ser molt boniques tot i que pel meu nivell la penúltima va ser força difícil, però tot i així vaig fer una bona marxa.\nSi algú s’ha trobat un comptaquilòmetres, és meu, doncs el vaig perdre al intentar esquivar un que va caure davant meu i em vaig espetegar contra un matolls uns 50 o 100 m. desprès de començar la baixa després del primer avituallament (plans dels Bessons).\nFelicitats una altra vegada companys russos del CCP.\nBy: caiman on 6 Octubre 2008\nHola bikers la marxa Tranbessons va ser per mi espectacular no tinc mes que elogis als organtzadors pel recorregut i avituallaments llastima que jo no vaig poder fer la llarga el diumenge perque em va tocar fer de pare ja que vam fer la curta am el Pele i les filles i el Miquel pero tambe ens u vam pasar forca be, jo el disabte per la tarde vaig anar a fer el recorregut llarg i vaig trobar dos gregaris de luxe el Isidre il Orteu com corren aquet parell vaig anar tota la tarde am el ganxo pero me o vaig pasar molt be am caiguda inclosa. CARLES acabo de veure al Antonio i me a explicat la aventura de ahir i nomes te agraiments per el apoyo moral que li vas donar durant tot el recorregut. adeu\nBy: enric on 6 Octubre 2008\nvaleeee!!!!,ja veig que soc l’unic que no va fer la transbessons,i hem sap greu…. pero aixo no vol dir que no estaba pedalant i de valent que pedalava i no vaig tenir fisioterapeutes al arribar a meta…..aviat la cronica de la TRANSMONTSEC 2008\nBy: josepantoni on 7 Octubre 2008\nHola com esteu, jo força be desprès de fer la Transbessons però baix acabar mes trinxat aquet Diumenge que el Diumenge passat fen lo mateix.\nUn deu a l’organització, tot va estar forcar be, tret de la penúltima trialera que i avia molt grava, l’Orteu il Carles de Juneda em van dir que per allí i baixava tothom, avera aquet hivern si els i bec baixar per la trialera, ja portarem les camares de fotos perquè sira bastant bo veure’ls baixar per allí.\nEnric l’Antonio com a mes d’un els últims deu km se li varen fer força llars entre els calambres i alguna pujada que no i contàvem, però la varem acabar com dos homes.\nAquet Dissabte i ha la TRANSISCAR a Agramunt, qui si apunta, es tindria que marxar a les set del mati que la cursa empesar a les vuit i mitxar, animeu-se ciclistes.\nBy: Carles on 7 Octubre 2008\nBueno, bueno com tots heu fet en primer lloc felicitar a l’Albert and team organitzador.\nCom sempre es curren tots els racons de les Garrigues fins trobar alguna trialera desconeguda.\nTambé un encert el preu popular de 10€ , per això els més de 300 inscrits.\nVaig venir p.q. era organitzada pel Juneda Team, ja que feia força dies que la bici estava aturada.\nCom sempre, vaig forçar la màquina i de les prop de 3h que vaig tardar l’ultima hora amb calambres. Evidentment ja ho sabia que em passaria.\nOn més he disfrutat ha estat en les trialeres. Encara que al estar tan sec més d’una vegada he estat a punt de sortirme.\nLa penùltima la mes GUAYYYYYYY. La gent baixava acollonida “ a peu”. Un dia aquest hivern ja os ensenyare com es fa.\nBy: Celestí on 7 Octubre 2008\nEl promes es deute…\naixí que això era….(pasado)la mítica i colossal IRONMAN del montsec jajajaja. ja tinc la samarreta al sarró….\nhem quedo curt si hus dic que es duríssima ,la pujada a les nostres mines de prades es una autopista comparat amb els camins que tenen allí.\nels camins son de pedra i tenen pedra suelta a sobre… per lo que es un martiri total, això si AGRADABLE per lo que te de gesta, de superació personal i hem de tornar….(va uns metres mes i poso el peu a terra) ESTIC CONTENT he fet sobre les 11,30 hores o 12,00 no ho se… el polar no anava ni amb rodes,ni kms ni temps en 4 o 5 dies, el podré veure al web del centre excursionista Lleida.\nara comença la crònica: (serè brebe)\nsortim a les 7,30 mes o menys, pujada…de cop al primer montsec tot asfaltat fins dalt del tot, hi ha el centre d’observació astronòmica(per poder veure de prop les estrelles)ja hus dic que això no cal…. perque pujem tant que les podem tocar amb les mans…som dalt ara baixem per un camí roma PEDRA,pedra,i tambe i avia pedra….just abans de baixar vaig notar com si es volgués enrampar una cama..mal auguri encara no som a la meitat i ja tenim tinc rampells…trampejo fins al primer avituallament,abans de poder fer un mos.. la control hem diu LA CURTA o LA LLARGA fas broma pensava …et penses que he vingut a fer la curta? la llarga li dic encara que tingui que pujar empenyent…tot i tenir rampells ….eren les 11,20 mes menys i era a la meitat,tiro de glucosa i gels i amunt que fa baixada enfilo el segon MONTSECGGRR,aquest es faria molt, molt llarg ,un camí dolent de pedra,pedra pujada fins a coronar-lo\naquest vaig tenir companyia ,una parella de bcn noi-noia,varem anar pujant teva, meva ara et passo jo,ara tu. al arribar al cim, toquem les estrelles …….\n(que de dia també hi son però apagades,per allo d’estalviar energia)ja,ja,ja. si si, riu però trinxats fets picadillo. les rampes ja eren el pa nostre de cada dia (tota la pujada…) no hem deixaven viure cada dos per tres estava parat be som al avituallament del segon MONTSECGGRR li pregunto al control on es el camí de per baixar?juas,juas,glupss.hem diu no hi ha camí, heu de saltar (en parapent?) no!!! per la trialera patejant fins Baix!!!(us en recordeu al boumort d’aquell tallat amb els voltors a sobre? quina vista eh?doncs varem baixar pel dret una cosa així(no ciclable) la rush al coll sort que no pesa…les rampes ja les tenia assimilades ,eren part de la cursa i punt. psicologia pura i pedals…un cop vaig esta pedalant amb una cama sola perquè l’altra la portava fora del pedal enrampada,tranquils que la sang no arriba al riu(ahhh,no tingueu por que l’any que be la farem tots….)per allò de que las penas con pan son menos….bueno som a baix del\nsegon montsec sembla que la cosa acaba crec que portava uns 70 km..aquí marxo sol ja que la noia dels de BCN li costa mes de baixar,ja no els tornaré a veure fins a meta..camins trencats,pedrotes ,pedres arguells que sembla que els a fet una retro, passar per dins de camps llaurats …ufff,que be que si esta al bar de prades….\ntrialeres de pujada ,passos estrets amb el tallat a l’esquerra faig cap al penúltim control…com estem? on som? qui soc?per estrany que sembli, estic força sencer el cos i la ment funcionen a la perfecció no puc dir el mateix de les cames( per allò de les rampes)necessito urgentment un jacuzzi i un fisioterapeuta ,com que no ni ha cap,pregunto que hem queda el control diu que 20 km i que tinc de marge 2 hores,xupat son les 5,00 tarda ,varen ser els 20 km mes llargs de la meva curta vida com a mountain biker,puja-baixa sense parar ,trialeres,el mes fotut es saber que ets aprop de AGER i no el veus això si que es psicologia inclús ens varen fer passar per un lloc pujant espones d’un camp erm,amb una pendent del 35% x 3 metres de llarg….ahh….però naltros som mes forts que tots ells (dissenyadors de rutes)i varem aguantar tot el que ens anava venint a sobre, fins que per fi…arriba la carretera d’entrada al poble D’AGER i que ens portaria fins\nal camping i META….\nexperiencia unica, tan dura com l’empedrat dels camins.\nFelicitats Josep Antoni.\nJo si que t’entenc, ja que l’he fet 3 VEGADES\nEt diré més. Faig fer la primera edició en la que no hi havia avituallament !!! i tenia una bici totalment rígida sense suspensió ni davant ni darrera.\nEs la més dura amb diferència de les que es fan.\nAra ja m’he fet gran i no en veig amb cor de fer-la.\nBy: Celestí on 8 Octubre 2008\ncasom seua!!!! aixo si que es durissim, sense teca al cami?\nnomes de acabarla haurien de coronarte… i amb una bike riguida total ,ara si que veig que no soc ningu….graçies per el comentari i per entendrem\n(continuo no sent ningui,pero mi esforçare mes)…força i amunt que fa baixada\nBy: josepantoni on 8 Octubre 2008\nFelicitats josepantoni per la Transmontsec d’aquest any i a tu Celes per la que vas fer amb un pal i una canya. Si no fos per qué hi havia la Transbessons que és gairebé una obligació envers els companys que durant moltes jornades hivernals i estiuenques comparteixen amb nosaltres padalades, pot ser que m’animaria a fer-la, però també vull dir que ai continuen coincidint amb el temps les dues marxes i els amics organitzadors de la Transbessons ho fan tant be com en aquests any, la Transmontsec té poc futur, al menys per mi.\nBy: Caiman on 8 Octubre 2008\ntens rao caiman .\nla transbessons es lo primer perque es la nostra…de casa i es te que fer . pero aquest cop jo ja tenia aparaulada la del montsec de feia mesos i no tenia idea de que serien el mateix dia.ho vaig saver 15 dies avans amb l’inscripcio del montsec ja feta de temps, fixat que portaba el dorsal nº 1. vaig trobar a faltar molt la xulla de l’arribada, en saben a juneda d’aquestes coses, els de lleida en podrien apendre alguna coseta.


08/02/2016 Idees, Llibres 3 comentaris\nA Isabel-Clara Simó ja la llegia durant el meu pas per la Universitat de València (1972-1977), en el setmanari Canigó que aleshores ella dirigia. Recorde que de bon començament no m’era una escriptora fàcil, però hi tornava sovint a tastar les seues obres fins que un bell dia esdevingué una escriptora de casa, de “culte” per a mi. Quan fa poques setmanes vaig saber que tornava a publicar i, a més, amb un guió centrat en la descoberta de l’homosexualitat, ja frisava per llegir-la, per retrobar-la en els seus nous personatges, en els seus diàlegs, en els crits de vida que transmet.\nEs tracta de “Jonàs”, editada fa unes poques setmanes per Edicions 62, a la seua col·lecció “El balancí”, on fa el nº 748.\n“Jonàs” és una novel·la psicològica sobre el pas traumàtic de la joventut a la maduresa, sobre la desclosa a la sexualitat i a l’amor d’un home neuròtic i sensible, personatge central, marcat pel menyspreu familiar, reclòs en l’estudi fins a l’inici de la trama, la qual ens el situa en un viatge post-llicenciatura a Nova York, que hi esdevé iniciàtic, quan es troba en Jonàs i cau retut al seu encanteri, una “atracció fatal” cap a qui representa l’“àngel caigut”. Una passió boja que l’allibera i l’atrapa alhora (“passió també és passivitat” diu al llibre) dins d’un món nou, impensable abans per a ell. Malgrat que no falten els moments durs, esquerps, cantelluts… que sempre trobe als relats de na Isabel-Clara Simó; també, com sempre, retrobe el seu geni d’escriptora de mena: un ordit, una composició i un estil que t’enganxen i et mantenen l’interès fins al final.\nPerò, a més de les emocions que et desperta, de la possible identificació amb algun personatge o situació, el relat t’obri portes i finestres a la raó, complement necessari perquè una obra assolesca l’excel·lència per a un lector d’assajos com sóc; sense oblidar les referències a la millor literatura i l’encertada ironia de les notes a peu de pàgina, que contrapesen el to dramàtic de la narració.\nMitjançant les paraules dels seus personatges, ens alerta i ens desfà malentesos als qui no tenim la fina sensibilitat, típicament femenina, per destriar el gra de la palla en jutjar els sentiments i les actituds dels altres o de nosaltres mateixos:\n“Jo era bo? No: no és el mateix ser la víctima que ser bona persona. Alguns, enduts per la compassió, ho confonen.\n[…] ser afectuós… equival a esperar afecte.\nHi ha gent com jo: patim. Necessitem amor i no l’obtenim. I si n’obtenim una engruna, esdevé una necessitat. Som els neuròtics.”\nEns obre la ment per poder copsar que la tan lloada família tradicional, heteropatriarcal, és una institució que, segons qui, com o quan, pot arribar a ser ben perversa; mentre que d’altres models de família, sense llaços de sang, poden arribar a ser un oasi d’afecte i d’ajuda mútua:\n“La institució més perversa que hem ideat és la família. La família és el nom que agafen les bandes mafioses, i la família és el nom mel·liflu que l’empresari dóna a l’empresa i als salaris miserables que paga. La família és la justificació de tota barbàrie dretana, és la seva pedra filosofal, el seu passaport per cometre qualsevol infàmia, des de lapidar dones fins a penjar homosexuals a la forca. És la coartada de les religions, envoltades totes de màgia i de superstició. La família és la font de totes les neurosis, la negació de la individualitat, el camí més còmode per socialitzar els ciutadans manllevant-los la facultat de pensar per ells mateixos.\n[…] Un pare amargat. Un espòs despitat. Un home que aboca les neures sobre la seva indefensa família, Un cas com tants. El món en va ple. Maleïts els qui fan patir les seves criatures per les seves deficiències!”\nEns posa de peus a terra fent-nos conscients que la mística és, tot i que vàlida per qui la tria o s’hi veu empès, un succedani de la vida, quan aquesta no es pot o no es vol fruir en tota la seua plenitud, amb tots els cinc sentits, amb la ment, però sobretot amb el cos:\n“Quan ell s’adorm sé que la felicitat no és un concepte abstracte, sinó que és tangible. I que la mística és una estafa. Equival a col·locar-se sense esnifar. “Què faré jo de lo vostre cor sense lo cos”, diu la reina, a Tirant. No hi ha res més que allò que els sentits marquen. Som criatures carnals, no conceptes. Les religions […] són una criaturada per refer-nos de les ferides que fa la vida. Això és tot.”\nEns dóna un colp de mà als qui volem fer entendre, a contracorrent, que aquest sistema de representació política que ens volen vendre com a democràcia és un frau com una seu de gran:\n“I veig i escolto polítics, alguns carregats de bona fe i d’altres d’astuts. Observo que hi ha una democràcia ornamental i uns parlaments ornamentals, perquè les diferències entre rics i pobres no minve[n] en un sistema més just [?] de govern…”\nSense oblidar la seua defensa radical d’una sexualitat lliure i joiosa front a una societat massa poruga, repressora i conservadora.\nTotes aquestes llums s’albiren també entre les escletxes d’aquest “Jonàs”, que una mica bastant m’ha “robat el cor” i que us recomane des d’ací.\nGràcies, Isabel-Clara, i bona lectura a tothom!\n3 Respostes a "“Jonàs”, d’Isabel-Clara Simó: la descoberta que t’enfronta a la societat tradicional."\n08/02/2016 a les 10:10\nEls comentaris sobre la familia [“heteropatriarcal”] i les “religions” crec que s’han fet no tenint en compte el context humà. Hem de partir de la base que res humà és perfecte, i que com humans som pecadors/fallem, malgrat les bones intencions que tinguem.\nNo és pot negar que la familia [“tradicional i heteropatriarcal”] ha estat historicament font i ajut per a les persones.\nSi descontextualitzem les expressions cultuals humanes, estarem fent un discurs només apte per a teatres de titelles carnavalesques (que a vegades el discurs “trencador” de segons qui sembli desitgi fer).\n08/02/2016 a les 16:36\nVagi per endavant el recordatori que les frases que he triat del llibre són expressades per alguns dels seus personatges; no són necessàriament l’opinió de l’autora.\nLa meua constatació envers la família heteropatriarcal, la tradicional, és que pot arribar a ser perversa, no que ho sigui de mena, ni de bon tros.\nEl que passa és que la meva experiència personal i la de bona cosa de gent que conec en aquesta qüestió abona la imperfecció d’aquesta associació humana natural que anomenem família. Constato el mal que poden fer les “neures” dels pares, tot i la seua millor intenció educadora, quan apliquen la limitada saviesa que la vida o les circumstàncies els han donat. Això sense entrar en els nombrosos casos en què hi ha intencions perverses i escandaloses (vostè ja m’entén).\nSi desproveïm d’ideologia la reflexió, la qual cosa reconec difícil, ens trobem la dura realitat, començant per un mateix, tot i l’estima, la comprensió i la compassió envers els pares, que ens han donat tot allò que millor han pogut o sabut per nosaltres.\nEl valor d’aquestes frases que he triat és que ens fan pensar, ens treuen de la comoditat de les coses apreses sense esperit crític, típicament quan encara érem nens.\nAquesta crítica de la família “estàndard” (en allò que pot tenir de dolent) no és pas per fer un pretès discurs “trencador” o “modern”, sinó per mostrar honestament una realitat que afecta massa persones; una situació de tons grisos que ens esperona a millorar-la cada dia. I també per rompre una llança per les altres famílies no tradicionals, que es formen de grat o per força i que mereixen el mateix respecte i un lloc a la societat en igualtat de condicions.\n08/02/2016 a les 19:27\nMolt d’acod amb vostè sobre el respecte que han de tenir totes les persones i les decisions que prenguin en la relació amb els altres (el que no treu poder rebre critiques, encara que aquestes sempre seràn esbiaxades però no per això forasenyades).\nPerò és important que el “rompre una llança” per les altres famílies o maneres de conviure no representi “un cop de garrot” a la “familia tradicional”. D’experiències dolentes on la dona (o qualsevol persona del nucli relacional) pateixi opressió i maltractaments tant es pot donar a les famílies patriarcals com a les comunes on l’anomenat “amor lliure” sigui el model.\nAtentament, i gràcies per la seva paciència en la lectura dels meus comentaris (a vegades massa “pessats”).\n“Trons d'octubre, any de diluvi”. De llamps i trons i meteorologia d'octubre, 2018.


Vuit lectures feministes que no podràs ignorar aquest 8 de març\n07/03/2016 | 00:10\nAmb motiu del dia internacional de la dona, el dia 8 de març, l’equip de l’Espai Contrabandos hem fet una selecció de llibres claus. Alguns acaben de sortir del forn, altres els hem recuperat perquè continuen tenint molta vigència en la lluita dels feminismes. En la tria hi trobareu noms internacionals com ara Silvia Federici i Nancy Fraser, però també firmes més properes com les de Maria Llopis o Yadira Calvo. Alguns llibres documenten les expressions del masclisme al llarg de la història europea i espanyola. Alguns són més divulgatius, d’altres més acadèmics. Trobareu títols que teniu ganes de llegir un 8 de març: sobre l’evolució dels moviments feministes i que no s’obliden de parlar del present. Títols que posen les cures al centre de la vida i proposen models contrahegemònics al capitalisme actual, per exemple, en l’àmbit de la maternitat. Fins i tot hi trobareu un llibre que homenatja la Barcelona més ‘trans’ dels 70 i una petita (gran) faula.\nDones, cos i acumulació originària\nA ‘Calibán y la bruja. Mujeres, cuerpo y acumulación originaria‘ (Traficantes de Sueños, 2015), la filòsofa Silvia Federici aporta una mirada feminista a l’anàlisi de l’acumulació primitiva. Parteix d’aquest concepte encunyat per Karl Marx i fa una explicació radical de l’explotació social i econòmica de les dones. L’autora ofereix una lectura del gran canvi històric que va suposar la transició del feudalisme al capitalisme. La filosofia política també canvia quan apareixen els cossos silenciats de les dones: Federici parla de la caça de bruixes com una de les tècniques de poder i de disciplina més brutals de l’era moderna. Aquest clàssic contemporani del pensament feminista, que ja ha arribat a la cinquena edició, és imprescindible per entendre les lluites per preservar la propietat comunal i les relacions comunals. I també per comprendre com el sotmetiment de les dones sosté el capitalisme.\nL’aritmètica del patriarcat, igualtat per a iguals\nLa filòloga Yadira Calvo Fajardo qüestiona a ‘La aritmètica del patriarcado’ (Bellaterra, 2016) els arguments que han legitimat la dominació masculina al llarg dels segles. El llibre, farcit de referències bibliogràfiques, repassa textos filosòfics, científics i religiosos i desemmascara els interessos de multitud d’autors que consideren que les dones són inferiors –fisiològicament, intel•lectual i moral–, que estan castigades per Déu o són l’excepció dels aclamats principis d’igualtat. L’autora aborda la deningració del cos i la ment femenines, i acaba parlant de la por a les dones, del disgust que generen i les consegüents manifestacions de persecució cap a elles. Calvo fa un viatge històric per raonaments atroços que combinaven el llenguatge verbal amb el llenguatge matemàtic per acabar concloent que, si les dones valien menys, era il•lògic que tinguessin els mateixos drets. Un càlcul perfecte i perfectament interessat, oi?\nEl cos de les dones en temps de Franco\n‘En cuerpo y alma. Ser mujer en tiempos de Franco’, d’Aurora Morcillo Gómez (Siglo XXI, 2015), s’endinsa en la relació simbòlica entre l’Estat franquista i el cos al•legòric de la nació. Una nació que s’equipara a la figura física d’una dona, amb les característiques atribuïdes a aquesta: maternitat, vulnerabilitat i fertilitat. La tesi principal és que els cossos de les dones desenvolupen un paper central en l’imaginari polític i que controlar-los és essencial pels poders. L’autora defensa que l’Espanya del franquisme va fer un retorn al Barroc i a un misticisme medieval que encarna el mateix dictador. Tot i ser una obra acadèmica, la lectura resulta entretinguda i s’enriqueix amb fotografies de núvies, estadístiques sorprenents sobre els mètodes anticonceptius dels anys 70, l’opinió sobre el divorci en xifres o imatges de revistes culturals. L’assaig recorre des de l’ideal catòlic de dona espanyola fins a la redefinició de la feminitat en l’època del ‘destape’.\nDones armades contra el feixisme\nHi ha llibres que són necessaris perquè treuen de l’oblit noms, cares i veus esborrades de l’imaginari col•lectiu i del relat històric. Un bon exemple és ‘Partisanas. La mujer en la resistencia armada contra el fascismo y la ocupación alemana (1936-1945)’ (Virus Editorial, 2015), que s’edita en castellà per tercera vegada. La periodista, historiadora i cineasta Ingrid Strobol tracta de lluitadores com Hannie Schaft, una de les terroristes més buscades per la Gestapo als Països Baixos, o Niuta Tejtelbojm, una jove jueva perseguida pels nazis a Varsòvia. Durant la Guerra civil espanyola, l’exèrcit de Franco s’havia d’enfrontar a milicianes de 17 anys. Strobol recorda que moltes resistents van patir un triple estigma: el de ser comunista, jueva i dona, o fins i tot estrangera. I que van haver de combatre els rols masclistes inserits en la seva pròpia lluita. La versió espanyola inclou un encertat epíleg de Dolors Martín sobre combatents anarquistes.\nCap al feminisme resurgent del segle XXI\nDe la selecció que hem preparat, ‘Fortunas del feminismo’ (Traficantes de Sueños, 2016), de Nancy Fraser, és el llibre més centrat en els moviments feministes. La teòrica nord-americana concep el llibre en tres actes. El primer analitza un “feminisme insurgent”, de la “segona onada” dels 60 i 70. Posteriorment, Fraser tracta d’un “feminisme domesticat”, en ple neoliberalisme, que s’endinsa des d’un pla més cultural en les polítiques de reconeixement i de les identitats. Per acabar, parla dels feminismes de tercera fase: els anomena “feminisme resurgent” i creu que han de treballar amb altres moviments igualitaris per posar l’economia sota el control democràtic. L’assagista es pregunta si la crisi profunda que vivim ens ha de portar a ser més defensives o és una oportunitat de transformació. I proposa superar la noció d’igualtat entesa des de l’òptica més liberal per aconseguir la plena paritat de participació, una igualtat amarada de democràcia radical.\nHi ha mares subversives, però… pot subvertir-se la maternitat exercint el rol de mare? A ‘Maternidades subversivas’ (Txalaparta, 2015), l’artista María Llopis entrevista dinou persones que qüestionen la maternitat des de diferents perspectives. Al llarg d’aquesta sèrie de converses disteses, l’autora posa les seves cartes sobre la taula. El llibre repassa els parts desmedicalitzats i parts orgàsmics, la maternitat com un estadi més de la sexualitat, els avortaments autogestionats, les tetes compartides i anticapitalistes, les maternitats remunerades, mares de la terra i de l’art del porno, les mapaternitats ‘trans’, la maternitat trans-hack-feminista, la criança ‘queer’ i compartida, el matriarcat… L’autora ofereix un recorregut per diverses vivències, pràctiques i discursos que polititzen i sexualitzen la maternitat, que la desvinculen de la biologia i la resignifiquen, omplint el mateix concepte amb opcions imprevistes pel patriarcat i, fins i tot, fent-lo explotar.\nLa Transició ‘trans’\n‘Transbarcelonas. Cultura, género y sexualidad en la España del siglo XX’ (Bellaterra, 2016), de Rafel M. Mérida Jiménez, contextualitza les representacions de la transexualitat o el travestisme al llarg del segle XX. Ho fa a partir d’una tesi diàfana: la Transició política espanyola va ser molt ‘trans’ per molts motius, encara que s’hagi intentat amagar o ignorar. En aquell període de discursos pactistes i prudents també van sorgir propostes polítiques i culturals trencadores. I l’autor desgrana les iniciatives culturals nascudes a Barcelona i alguns dels seus barris més canalles. En l’apartat “Las Ramblas Mariconas”, Mérida recorre els personatges i icones ‘trans’ del moment i traça, per exemple, la relació entre dues figures clau de la dècada dels setanta: el pintor José Pérez Ocaña i Nazario Luque Vera, que l’autor anomena “el creador de còmic gai, ‘queer’ o simplement ‘maricón’ més important d’Espanya del segle XX”.\nUna història d’amor amb princesa i sense príncep blau\nQuan seleccionem contes per les nostres criatures des d’una mirada feminista, les històries de princeses, gripaus i salvacions triomfals són les primeres a ser descartades. Ara bé, quan una història d’amor té com a protagonista una princesa, i no apareix el príncep blau, la cosa canvia. ‘La princesa Li / Princess Li’ (Egales, 2012) és una faula escrita en castellà i en anglès per Luis Amavisca, il•lustrada amb les aquarel•les de colors intensos d’Elena Rendeiro. Aquest conte ens parla d’un romanç entre la filla d’una noble família reial xinesa i una jove valenta que ve de terres llunyanes. I tot i que no és de bon gust revelar els finals, aquesta vegada està justificat: és una història d’amor entre dones amb final feliç.


La regidora de Promoció Econòmica i Innovació i presidenta de la Fundació TecnoCampus, Dolors Guillén, va visitar el campus i va destacar que hi ha una necessitat social d’aquest tipus d’iniciatives a les quals el TecnoCampus dóna resposta. “Hi ha un vessant lúdic i un altre de formatiu, que és tradueix en aquesta transmissió de coneixement: estudiants universitaris que fan de monitors de nois i noies d’ESO”, assegura.\nLa responsable d’Xnergic, Aina Fernandez, ha destacat per la seva banda la col·laboració d’Incubio i del Parc Creatiu Canòdrom Meridiana, en el cas de Barcelona, i la ubicació de Granollers, a la fàbrica Roca Umbert: “Aquest darrer és un espai que combina el seu passat industrial amb una nova manera de fer coses, una idea del món maker que volem difondre des d’Xnergic”.\nActivitats i tallers variats\nPel que fa als continguts dels tallers, les propostes d’Xnergic inclouen animar i programar videojocs fent servir Unity3D; crear un dron a través de la tecnologia Arduino o construir i programar un robot autònom estil Rover lunar, que incorpora un braç robòtic. Una de les principals novetats d’enguany és la construcció d’una màquina arcade de sobretaula que, juntament amb el taller de drons, són dues propostes adreçades també a adults, i que han permès per exemple que s’hagin apuntat al taller pares i fills plegats


Aitana confirma la relació amb Miguel Bernardeau\nAitana confirma la seva relació amb Miguel Bernadeau en un divertit vídeo\nEn les imatges es pot veure a la cantant catalana i l'actor ballant dins un cotxe durant unes vacances a Lanzarote\nper Redacció dimarts, 23 d’abril 2019 - 11:04h\nAitana i Miguel Bernardeau ja no amaguen la seva relació | GTRESONLINE\nS'ha fet esperar la confirmació oficial, però sembla difícil que els dos protagonistes puguin ja negar el seu amor. Aitana i Miguel Bernadeau estan junts. La cantant catalana d'Operación Triunfo va compartir les seves primeres imatges amb l'actor a les xarxes socials. Tots dos protagonitzen un divertit vídeo on se'ls pot veure ballant al ritme de la música mentre gaudeixen d'un viatge en cotxe per carretera.\nI és que la parella ha decidit no amagar-se més i deixar clar que els uneix alguna cosa més que una amistat. Els dos joves van passar, aquests dies de descans per Setmana Santa, plegats fent una breu escapada amb amics a l'Illa de Lanzarote, concretament a la zona de Famara.\nEt pot interessar: Aitana i Miguel Bernardeau, enxampats en plena escena romàntica\nPrimeres imatges com a parella\nHa estat Aitana l'encarregada de transmetre, a través d'un Stories d'Instagram, per primer cop públicament que té una relació especial amb el fill de l'actriu Ana Duato. En les imatges, es pot veure a la feliç parella improvisant una divertida coreografia, amb música de fons, just abans de posar-se a riure.\nAitana i Miguel Bernadeau han compartit les seves primeres imatges junts | Instagram\nAitana ha protagonitzat també durant aquestes vacances una de les imatges més comentades a les xarxes. La catalana compartia una foto seva en banyador, gaudint de les platges canàries, que rebria un gran nombre de comentaris, alabant la seva impressionant figura.\nLa confirmació a mesos de rumors\nFa molt pocs dies, Aitana i Miguel Bernadeau apareixien la fotografia principal en la portada de la revista 'Cuore'. En la fotografia, ella apareix rodejant-lo amb els braços i les cames, mentre ell l’abraça i li fa petons.\nAquestes instantànies donaven credibilitat al gran nombre de rumors que, des del mes d'octubre, parlaven de la seva relació. Aquest van sorgir a partir que la catalana realitzés nombroses visites a la casa de l’actor que resideix a Madrid amb els seus pares. Poc després, la mateixa revista 'Cuore' ja va ser la que va publicar la primera imatge que es va tenir de la parella fent-se un petó el mes d’octubre de l’any passat.


VNG – El JPG\nPublicat a 9 agost, 2018 10 agost, 2018\nEls arbres enamorats o la relació interespecífica\nAl passeig que voreja el torrent de Sant Joan, entre el carrer d’Olèrdola i el parc de la Torre d’Enveja podeu veure dues parelles d’arbres “enamorats”.\nUna, la veig des de casa: és a una trentena de metres del carrer d’Olèrdola. Els arbres estan inclinats de manera que les capçades s’interpenetren i formen una mena de cobricel que dóna ombra a un banc llarg situat a l’entremig. Tots dos arbres són de la mateixa espècie, no em demaneu quina; tot el que puc dir és que em penso que són d’una d’integrant del molt nombrós gènere Acacia.\nL’altra parella, la trobareu davant del número 29 del carrer de les Roques del Pelut. Un dels arbres és també una acàcia (no cal que us digui que no he aconseguit esbrinar-ne l’espècie), i conserva la posició vertical. L’altre, d’una altra espècie, s’inclina cap al primer, amb un angle d’uns 55 graus, i envaeix la seva capçada amb la pròpia, més voluminosa, de manera que, vistos d’una mica lluny, semblen formar una única capçada.\nQue aquest segon arbre sigui això, un arbre, amb un tronc cilíndric d’un pam de diàmetre, em resulta sorprenent i em fa sospitar que va ser conreat en un viver abans de ser plantat al passeig. Dic això, perquè aquesta espècie és present abundosament, en forma d’arbust arborescent de port notable i peu múltiple, en la llera del torrent. (Ahir, però, en vaig veure un als terrenys de la Masia d’en Dimas amb dos peus d’un gruix d’uns 15 cm.) Aquestes afirmacions les faig perquè no he pogut constatar cap diferència entre les fulles i les flors de les plantes de què us parlo. Ara, segur que qualsevol botànic em diria, si em llegís, que toco campanes.\nI seguiré tocant-les, tot i que canviant d’espècies, doncs em disposo a escriure de l’Homo neanderthalensis i l’Homo sapiens, i fins i tot l’Homo sapiens sapiens, que diuen alguns. Les fonts que he utilitzat per a informar-me són diverses, però una bona part del que aprofitaré la dec a les meves amigues Viqui i Wiki.\nCada vegada més, entre els antropòlegs i els paleoantropòlegs creix la convicció que hi va haver creuament sexual de neandertals i sàpiens i que, malgrat que la hibridació sol donar gairebé sempre progènie estèril, un cert nombre, petit, d’individus van resultar fèrtils. De fet, van ser prous com perquè una bona part dels europeus actuals presentem un 2 % d’ADN neandertal.\nSembla que els neandertals i els sàpiens van conviure al continent euroasiàtic entre 200.000 i 100.000 anys, fins que, fa uns 40.000, els primers es van extingir per causes encara no esbrinades.\nDe fet, pel que es dedueix d’exàmens comparatius dels genomes de les tres espècies d’homínids conegudes que habitaven Euràsia fa uns 50.000 anys, llavors hi havia una altra espècie humana que encara no s’ha descobert. De fet, els neandertals no només es van aparellar amb sàpiens i sàpiens sàpiens, sinó que també ho van fer amb una tercera espècie d’homínids, els denisovans, que coneixem només per la seqüència genètica obtinguda a partir d’un os d’un dit trobat a la Cova de Denisova, als monts Altai, a Sibèria. Aquest fòsil ha aportat evidències que els neandertals es van emparellar amb els sàpiens, els sàpiens sàpiens, els denisovans i l’espècie desconeguda que hi he esmentat una mica més amunt.\nÉs interessant la dada que els africans actuals no presenten ADN neandertal en les seves anàlisis genètiques, com ho és també que en restes de neandertals s’hi hagi trobat ADN de sàpiens. En les d’una dona neandertal descoberta també a la Cova de Denisova, s’ha trobat que el seu genoma ja tenia extenses regions que descenien directament de sàpiens, i aquesta inverstigació demostra que l’intercanvi genòmic no només va ocórrer en sentit home neandertal dona sàpiens, sinó també en el contrari.\nTambé sembla significatiu que una bona part dels gens procedents d’un home sàpiens identificats en la dona neandertal d’Altai no s’hi trobin en els neandertals posteriors d’Espanya i Croàcia, fet que significa que la població neandertal de Sibèria es va extingir, probablement, a l’est d’Euràsia sense que el seu ADN arribés a transmetre’s a les poblacions neandertals occidentals.\nI traduiré ara una part d’un dels documents que he trobat a la Wiki: Els investigadors encara desconeixen com es van produir aquests encontres entre ambdues espècies, si van ser varons sàpiens i fèmines neandertals els qui van mantenir relacions, o al revés. “Però es pot sospitar que els descendents híbrids, sigui perquè una sàpiens fos prenyada por un neandertal o una neandertal fos raptada por uns sàpiens, romanien en els grups sàpiens, i al seu torn els seus descendents es creuaven amb uns altres sàpiens”, diu Rosas. “El que també resulta clar és que la hibridació va ser relativament freqüent pero quantitativament escassa: la transferència de seqüències genètiques cap a l’ésser humà és petita, de només un 2 %”.\nPotser et demanaràs, hipotètic lector, per quina raó he fet aquesta monumental repicada de campanes diguem-ne antropològica. Doncs perquè moltes vegades, en veure la inusual “abraçada” dels arbres del carrer de les Roques del Pelat, m’ha vingut al cap la notícia, llegida no recordo on, del 2 % d’ADN neandertal que carreguem una part dels europeus, i he volgut aprofundir-hi –és una pretensió sense gaires possibilitats reals– en les causes. I ara que hi penso, també em ve al cap el fet que compartim amb els ximpanzés cosa del 98 % del genoma. Quina animalada!\nPublicat a 2 agost, 2018 2 agost, 2018\n“Aquest invent meravellós de la ment humana que es diu literatura és sobretot un art o un ofici de fabular i d’inventar mons i personatges, de crear situacions fictícies, de descriure en un àmbit irreal allò que no és possible al món real. Entre les classificacions arbitràries que són els gèneres literaris, n’hi ha un que és l’anomenat potser impròpiament gènere realista, un gènere tan fictici i imaginari com tots els altres, com el policíac, el de fantasia o el de ciència-ficció, i igualment artificiós i enganyós; potser el que més, perquè fins i tot pot induir a l’autoengany de l’autor, que ingènuament pot confondre la seva obra amb la realitat que pretén narrar. Algun malentès provocat pel gran auge del gènere anomenat realista sobretot a Rússia i a França a la darreria del segle XIX va induir alguns tractadistes a pensar que el realisme és l’essència de la literatura, que n’és la branca central, que és “la” literatura, i que la resta de gèneres en són només satèl·lits subsidiaris. Però la tinta no es va fer perquè expliquéssim la realitat, sinó perquè no sabéssim on s’amagava el calamar. Aquesta obra pretén descriure només fets reals, transcriure fidelment testimoniatges i informacions de primera mà, o sigui, ser un espècimen del que podem anomenar novel·la-document, la mínima unitat narrativa, potser per a compensar excessos anteriors; per consegüent, és un producte del gènere narratiu més sofisticadament fantasiós i irreal.”\nAquesta explicació de l’Antoni Munné-Jordà que hi ha a la “Justificació de l’edició” de la seva darrera novel·la Dins el riu, entre els joncs, me n’estalvia el comentari diguem-ne crític, perquè explica molt bé, si no el contingut, sí el propòsit de l’obra.\nAra, el que sí que intentaré serà posar per escrit algunes reflexions provocades pel contingut de l’obra. Per exemple, no he pogut evitar de veure-hi el 1984 orwellià en tota la faramalla de documents franquistes que hi recull el text. Hi ha, per exemple “doblepensar” i “nova parla”, dos conceptes orwellians constatables avui en els mitjans controlats per la dreta i especialment l’ultradreta nacionalista espanyola, que, a més, utilitza les xarxes socials informàtiques per espiar i fins i tot controlar la població, semblantment a com el Gran Germà la controla mitjançant les telepantalles. Això fa que, a estones, sembli que en Munné-Jordà no parla dels primers anys quaranta, sinó d’ara mateix.\nPoden sorprendre al lector de Dins el riu, entre els joncs les accions d’empressaris catalans, especialment barcelonins, en favor de la División Azul, com també les manifestacions documentals d’enaltiment de l’ideari franquista signades per membres prestigiosos de la intel·lectualitat catalana. Jo hi veig tres possibles raons darrere d’aquestes conductes: afany de guanys econòmics o socials, convicció política o filosòfica, i instint de supervivència.\nN’ampliaré una mica la darrera. Tots els animals, i nosaltres potser els que més, per raó de la nostra autoconsciència –allò del cogito, ergo sum–, estem condicionats genèticament a mirar de sobreviure per damunt de tot. L’instint de supervivència origina en nosaltres un seguit d’accions destinades a satisfer-lo, com ara la cerca d’aliment, l’aparellament sexual, la formació de grups familiars o ètnics, etc. N’hi ha una acció, derivada de l’instint de supervivència, que trobo especialment interessant i que no és només pròpia dels humans: la simulació, el camuflament. Hi va haver catalans que l’única manera que van tenir d’evitar problemes greus o fins i tot la mort va ser comportar-se com un afecte al règim franquista. Ep, i el mateix es pot dir d’aquelles persones que es van fer passar per afectes a la República quan actuaven els escamots, especialment els de la CNT-FAI, i mataven gent només pel fet de ser, posem per cas, empresaris.\nPublicat a 31 juliol, 2018 31 juliol, 2018\nLes mores i les moreres\nDesambiguació inicial: amb el mot ‘mores’ no em refereixo a les dones originàries de l’antiga província nord-africana de la República romana del segle I aC anomenada Mauritània; ni a les dones dels musulmans que van començar la invasió de la Península Ibèrica l’any 711 i que va donar lloc, posteriorment, a l’anomenada Reconquista (722-1492), terme que tan agrada al bello Pablo Casado d’aplicar a la seva pretensió de “recuperar” Catalunya per a la Gran Nación; ni a les dones musulmanes en general; ni tan sols a allò de l’O tempora, o mores ciceronià. Em refereixo al fruit de les moreres i dels esbarzers, la polidrupa que a tants ens agrada menjar prenent-la directament de la planta.\nAls encontorns del barri vilanoví on visc –el del Molí de Vent–, els arbres que hi predominen amb gran diferència, com em sembla que ja he comentat alguna vegada, son les moreres, tant la morera blanca, com la negra i la vermella.\nLa morera blanca (Morus alba) és originària de la Xina, on es plantava, i sospito que encara es planta, principalment per alimentar els cucs de seda. També té, a la Xina i com és obvi a Vilanova, funcions ornamentals, i aquest estiu no és gens menystenible la seva funció de para-sol, doncs bona falta ens fa una bona ombra amb la radioactivitat que deixa anar aquests dies l’astre ros. Les fulles són força arrodonides, més que les de la morera negra, i malgrat el seu nom, les mores que fa són negres quan han madurat.\nPer cert, em ve al cap com el meu pare, quan jo era un nen de potser uns 10 anys, s’enfilava en unes moreres properes a l’estació del Nord de Barcelona per collir-ne les fulles que jo necessitava per alimentar els cucs de seda que tenia en una caixa de cartró.\nLa morera negra (Morus nigra) és la més abundant a Vilanova, i si us voleu informar de les característiques d’aquesta espècie, la Viqui ho farà prou llargament. Jo només recolliré aquí que les arrels, l’escorça, les fulles i els fruits tenen propietats medicinals d’ampli espectre. Les fulles no són tan arrodonides com les de la morera blanca, i d’un verd més fosc; els fruits madurs són negres. Sembla que és una espècie originària de Pèrsia, on es conrea des d’èpoques ancestrals. També ha estat utilitzada per criar cucs de seda.\nHe denominat “morera vermella” la Morus rubra, però no he pogut assegurar aquest nom en català; en castellà sembla que li diuen “mora roja”. A Vilanova, al carrer Ramón y Cajal, entre els de Menéndez y Pelayo i Joan Llaverias, n’hi ha un bon rengle. Les fulles són força grans, afuades com una punta de flecha, d’un verd molt fosc, tirant a negre, i n’hi han de lobulades. Els fruits madurs són d’un vermell que tira a granat, i més saborosos que els de les altres moreres. Procedeix del nord-est de l’Amèrica del Nord, i al Canadà sembla que corre perill d’extinció.\nDe casa estant, ja us ho vaig dir en parlar-vos dels frugívors, veig un parell d’arbres que considero moreres –per allò de què “cada arbre es coneix pel seu fruit”, que diu l’Evangeli de Lluc–, però que no sé pas si ho són. L’alçada i les fulles, molt semblants a les de la Morus rubra, però d’un verd més clar, fan pensar en una morera; però el port recorda el dels desmais, els salzes: són com una mena de desmais espessos, unes cúpules aproximadament paraboloides; les branques primes que broten d’unes de més gruixudes, arriben a terra. Els fruits, insisteixo, són unes mores ben negres quan han madurat i començen a caure. Si algú de vosaltres sap què són aquests arbres, es pregat de comunicar-ho a la nostra comunitat.\nI ara crec que he de parlar-vos ni que sigui una mica dels esbarzers, per allò de què fan mores. Cada dia passo por un parell de llocs on n’hi ha uns quants de ben crescuts, i he vist que les mores comencen a negrejar decididament, tot i que encara no estan a punt per menjar-se-les; no trigaran gaire, però.\nL’esbarzer o romeguera (Rubus ulmifolius), rep uns altres noms a les terres catalanes, però els que he recollit em sembla que són els més estesos i coneguts. Les mores que fa són aproximadament globulars, a diferència de les de les moreres, que són cilíndriques. Quan les arranqueu de la planta, es desprenen sense pecíol, al contrari que les de les moreres, que el conserven. Quant al gust, és incomparablement més saborós que el de les mores de morera; vaja, a mi m’agraden molt més, tot i que, com se sol dir, això va en gustos. Ara, aneu amb compte, no us poséssiu com el Quico de mores d’esbarzer, que podríeu tenir un bon mal de ventre seguit de les caguetes corresponents, com em va passar, en la meva prehistòria, en terres de la Corona d’Aragó.\nA la banda de mar de la plaça d’Armand Cardona Torrandell hi ha un rengle de nou til·lers, els dos més propers al carrer Menéndez i Pelayo d’un port magnífic i una alçada considerable, com la de l’edifici adjacent, de cinc plantes. Pel color i la forma de les fulles, diria que són til·lers argentats, de l’espècie Tília tomentosa. Però aneu a saber, car jo, de botànica, no en sé res amb la mínima seguretat, i em refio del que em diuen les amigues Viqui i Wiki. Hi va haver un temps en què tenia un bon manual de les plantes de la Península Ibèrica; però el vaig donar a una biblioteca pública quan, per raons diverses, havia de reduir la meva.\nTambé hi ha til·lers al carrer Olèrdola, entre els de Menéndez y Pelayo i Doctor Zamenhof. No són de la mateixa espècie que els de la plaça Cardona Torrandell. En aquest cas, podrien ser til·lers de fulla petita (Tilia cordata) o de fulla gran (Tilia platyphyllos); m’inclino per la primera opció.\nA finals de l’hivern passat, aquests tells (m’agrada més dir tell que til·ler) estaven molt i molt fomuts, havien perdut més de la meitat del fullam i alguns presentaven un aspecte que presagiava la seva mort imminent. Però les pluges primaverals, tan abundoses enguany, no només els han revifats, sinó que els han fet ufanosos, fertilíssims, admirables.\nL’araucària de la casa on visc\nDes de la galeria del pis on visc –provisionalment per raons diverses– puc contemplar a pler una araucària plantada al jardí del pis de la planta baixa. Estic segur que és una araucària, però del que no n’estic és si és una araucària de Xile (Araucaria araucana) o de Brasil (Araucaria angustifolia). M’inclino per la primera.\nSegons he pogut esbrinar via l’amiga Viqui, les araucàries són arbres de fulla perenne, i la de Xile pot arribar a fer 40 m d’alt amb un tronc de 2 m de diàmetre. La que veig des de casa, fa actualment uns 12 m d’alt, i el tronc, de 30 a 40 cm de diàmetre a la part baixa.\nDiu també la Viqui que normalment és una planta dioica, és a dir, amb individus mascle i individus femella, tot i que poden haver-n’hi de bisexuals. L’araucària dels baixos és femella, perquè només fa pinyes d’aquest gènere, que són gairebé esfèriques, globoses, fan de 12 a 20 cm de diàmetre i broten a la part superior de les branques. Les pinyes mascle són més primes i allargades que les femella, més aviat cilíndriques, i penjen de la part inferior de les branques.\nEn els gairebé dos anys que visc en aquest pis, he vist al menys una part de l’evolució de les pinyes. Quan broten, cap a l’extrem distal de les branques i a la primavera (la tardor austral), són petites i de color verd tendre, semblant al de les fulles –un verd que recorda el de les fulles de les moreres–, de manera que no les veieu, les pinyes, fins que tenen prou grandària per destacar-s’hi. El segon any, s’han tornat de color marró clar i han assolit un diàmetre d’uns 10 cm. Uns mesos després, no sé si un any, perquè no he pogut comprovar-ho, es baden i deixen anar els pinyons, que són comestibles. Ara, el que sí que n’he vist, són els peduncles desproveïts de les esquames, els quals hi resten un temps encara adherits a la branca, i fins i tot la part baixa de la pinya, semblant a un calce, un cop ha llançat les llavors a l’aire.\nPublicat a 28 març, 2017 28 març, 2017\nEn aquest hivern que sembla subsistir en els primers dies astronòmicament primaverals he vist, al llarg d’algunes passejades amb el gos, tres ocells el comportament dels quals m’ha resultat sorprenent per raons diverses.\nEl primer era un exemplar de puput (Upupa epops segons la terminologia científica) que va alçar el vol quan passavem prop d’ella (o d’ell, que hi ha qui s’hi refereix en femení i hi ha qui ho fa en masculí), pels jardins que hi ha a tocar de la Sala del Regne dels Testimonis Cristians de Jehovà (Salón del Reino en el rètol en castellà que comparteix amb el català el frontispici del temple, expressió que sembla més rotunda, amb més empaque).\nEl meu gos es va sorprendre en veure arrencar a volar aquella mena de papallona gegant, i va mirar d’encalçar-la; jo, pel fet que això fos al mes de gener: la tenia per un ocell d’estiu, sempre havia relacionat el seu cant amb els mesos de calor.\nFetes les consultes pertinents, en El libro de las aves de España, de Selecciones del Reader’s Digest (Iberia), S.A. i en Veus d’ocells, de Celdoni Fonoll (Lynx Edicions), vaig veure que, en realitat, d’aquest ocell, tot i ser migrador majoritàriament, n’hi un cert nombre que hiverna al nostre país. Fonoll hi recull unes quantes dites populars i uns versos que s’hi refereixen, com aquests de Guerau de Liost, a “Pollancreda”, Ofrena rural:\nSi la tórtora ve de seguida,\nla puput li pregunta si plou.\ni un poemeta seu que fa:\nPut fort el puput\nEl segon ocell a què vull referir-me és un martinet blanc (Egretta garzetta) que he vist tres vegades en el passatge enjardinat que hi ha al darrere i al davall del centre cívic del Molí de Vent.\nQuan el vaig veure per primera vegada, l’ocell acabava de capturar un animaló semblant a un cuc de terra; les dues altres vegades, estava cercant aliment. La raó de la meva sorpresa és que el martinet blanc és un ocell que viu en zones amb aigües somes i tranquil·les, riberenques, generalment formant bandades petites; a més és estival, tot i que en llocs adequats pot passar-hi l’hivern. Què hi feia, doncs, darrere del centre cívic, i sol? És que hi ha prop d’aquest lloc un biotop amb les característiques que hi he esmentat? Ha decidit, potser, viure prop del jardí d’un xalet amb piscina?\nEl tercer ocell és el tudó (Columba palumbus). Tot i que és una espècie migradora, una població petita nidifica de manera permanent al país, als biotops que li són favorables, sobretot alzinars i rouredes, i em fa la impressió que al llarg dels anys darrers ha augmentat; al menys, jo n’hi veig més ara que fa uns anys, fins i tot en zones semiurbanitzades.\nA la tardor i l’hivern, la població de tudons augmenta de manera espectacular, perquè grans estols migren de l’Europa septentrional per estar-se a la Península Ibèrica, als camps i els alzinars, i alimentar-se de cereals i glans, i ocasionalment de fruits silvestres i llavors.\nEls tudons que fan part de la població estable crien entre l’abril i el juliol, i segurament és per això que a mitjan març vaig veure amb sorpresa el festeig d’una parella. Acostumat al dels coloms (Columba livia), amb les escomeses del mascle a la femella, tot parrupant com emprenyat, pompós, estarrufat, amb el pap inflat, fent el tomb al voltant d’ella fins que pot agafar-la i muntar-la, el dels tudons és més cortesà, cerimoniós: mascle i femella encarats, fan unes passes petites, uns saltironets, capcinegen i parrupen suaument, fins que arriben a la culminació. Si hagués de fer una comparació, diria que si el festeig del colom es pot assimilar a un tango, el del tudó és com un ball de cortesans europeus del segle XVIII.\nCeldoni Fonoll, al llibre que he esmentat més amunt, hi dedica als tudons uns versos que em semblen divertits i que faran de punt i final en aquest article:\nAixec d’ales entre roures,\ngras i esquerp passa el tudó\no remuga dins les heures\nla monòtona cançó:\n“Quan teeenia blat\nno teeenia sac:\naraaa que tinc sac,\naraaa no tinc blat.”\n“Justíiicia, per déu!\nEixe món de mones\nno és pas, no, el teu,\nper això pregones:\n“Justíiicia, per déu!”\nVilanova i la Geltrú, 28/març/2017\nPublicat a 7 febrer, 2017 24 febrer, 2017\nEl proper 30 de novembre farà 25 anys de la mort de Joan Vinyoli i Pladevall, a parer de Salvador Espriu el millor dels poetes catalans de la seva generació i un dels més importants de Catalunya de tots els temps, un poeta que honoraria la lírica de qualsevol país.\nSegons José Agustín Goytisolo, traductor de Vinyoli al castellà, la seva obra apareix com un desenvolupamnet poètic coherent des del primer llibre fins al darrer, com un treball prefigurat i continuat a la manera d’un gran retaule catedralici i que va prenent cos i forma per parts, a mesura que la feina de l’artista avança cap a la complexa totalitat.\nTambé seguint Goytisolo es pot dir que l’obra lírica de Joan Vinyoli és una poesia de l’experiència, no dels sentiments, perquè vivia en poeta i com a poeta tots els esdeveniments de la seva vida i el seu món, i prenia de la realitat, de la imaginació o dels somnis el material per a elaborar la seva obra. Per tant, el conjunt de la mateixa és una sàvia i voluntària oscil·lació entre la immediatesa de la vida real i fugitiva i l’angoixa o transcendència de l’ésser humà davant d’allò inexplicable, el sentit del món, d’ell mateix i de la mort personal inevitable.\nA tall d’homenatge a Joan Vinyoli, El Cep i la Nansa us presenta vint-i-quatre poemes agrupats sota quatre epígrafs que volen reflectir alguns dels diversos aspectes de l’experiència vital del poeta: el primer, l’erotisme, l’enamorament i l’amor; el segon, el fet de viure; el tercer, el camp, la ciutat i la mar, i el quart, el misteri de l’existència i la transcendència.\nAquestes quatre parts podien estar compostes per molts altres poemes que els triats, i sens dubte qualsevol selecció diferent seria tan vàlida com la que presentem; a més, la complexitat i la plurivalència dels poemes de Joan Vinyoli permetrien situar-los en més d’un dels apartats que proposem, ja que és impossible subjectar-los a una classificació tancada i unívoca.\nAixí doncs, preneu aquesta proposta com una mostra petita de la poètica vinyoliana; us la oferim tot esperant que el tast us n’obri la gana.\n1) Erotisme, enamorament, amor\nEls sis poemes següents són una mostra del trànsit de l’erotisme a l’amor, tot passant per l’enamorament, com una de les experiències vitals del poeta.\nLA DAMA QUE ES DESPULLA EL PIT\nOh coll ardent com una torxa, ungit\ndel cap que impera en son abstret girar-se,\ndolç, arrogant sobre la llum del pit,\nque blanc s’estén amb despullat donar-se.\nSúbita fruita jovençana, obert\nl’escot, s’inflama en la desfeta roba,\nun pit de somni, i com centrant-lo, gerd,\nl’estigma verge d’amorosa prova.\nTens embriaga el despullat gosar\nde l’abundor blanquíssima i madura;\noh dolç perill que res no ha de sollar,–\nper tu només la delectança pura.\nJo sé que està molt amagat,\nfins quan et tinc entre els meus braços,\ni bec en els teus llavis,\nque a poc a poc acompleixen,\ni cada cop més de pressa,\namb cega força els designis\ndescoberts de primer en el simple\nsomrís, en els primers flonjos\nbesos que lentament es compliquen\nen la feina d’anar traient-nos\nd’un cos per ser en el de l’altre\nfins arribar als esglaiosos\nconvulsos crits petits\nde l’ultim nus de l’abraçada.\nA recer de la fosca, a les petites entrades,\nals portals d’on arrenca una escalina secreta,\nsovint hem estat embolcallant-nos de foc\namb les mans i amb els llavis.\nEl gest i la figura són sempre els mateixos,\nque l’abraçada ve de molt avall cap als braços,\nperò la cara, blanca, en el seu rapte,\nconvida a més.\nGalopa, sang, no deixis,\ntu, de mirar-me, rostre enfervorit,\nque ja, mentre els encesos van\ntan a l’una, exaltats, adelitant-se,\ncrees la vastitud on altre cop reneix,\ndona, el teu cant i jo contemplo.\nL’amor ha fet un àpat de nosaltres.\nLa vella prima, caraeixuta, d’ulls\nimmensos, fixa la mirada lluny,\nabsorta, amb el diari de la tarda\nmal doblegat en una mà, i en l’altra\nl’antic bastó de crossa,\nprenuncia la cara que faràs\nquan també siguis vella.\nJo seguiré esperant-te, penso, cada dia,\ncom ara faig, però llavors, potser,\nja no beuré licors de vella fusta i foc,\nsinó la vida morta, a petits glops, al veire\nd’un vell amor après durant molts anys\nde confiança, lliurament, devoció, desig.\nAquest vent sec, irrefrenable, càlid,\nel foc humit de la bipètal flor,\ns’hauran potser calmat –és previsible.\nPerò les altres coses, les que neixen\nde cada dia més dels teus grans ulls:\nel cant del cor, la solitud, el temple,\nla madeixa dels somnis,\nno mai seran desfets; tu, pensarosa, aguanta\nla troca amb fe, que jo, mirant-te els ulls,\nseguiré cabdellant l’interminable\n2) El fet de viure\nVinyoli accepta la vida com un acte d’amor davant la gran renúncia: saber-se mortal i limitat, pero somriure a les coses senzilles de la vida aparentment ordinària, als actes quotidians que donen contingut i significat al fet de viure.\nAbelles, ardentment he reprimit\ndisturbis clamorosos, bandes\ndel crit, incendis.\nsinó l’obert, on pugui sempre dir\nla pedra immòbil, ràpid, el saltant\nengolidor, la cova, la fortor\ndels animals al vespre,\nquan s’embardissen, bròfecs, pel barranc\non celebrem la nit.\nflaire de carn a la graella\ndel càntic, jove\nsi duu, però d’antics penyals,\nrebotant de l’un a l’altre,\nl’eco del noi encara no instruït\nen la reïna massa forta.\ndel cirerer, del magraner.\nde la florida i es clivellen\nLa flaire brum\ndessota, que és on jeuen\nels alts, joves consells\ninquietants de la vida.\nEnllà de l’hort on el silenci pesa,\nblau fresc i dur sobre les fulles de les cols,\nvora el morter de l’obra començada,\nl’esclat de l’amanida:\nverd de pebrot, olives, vi rajant\ni paraules alegres.\nA un costat, els somnis\nesperen torn, perquè és de llei, la nit\nve que s’imposa al capdavall, no gens\nimperiosa; de primer ens envia\nl’humit alè i un clar senyal:\nLa gent encara riu,\nperò ja menys. Algú pensa en adéus\no bé en retorns.\nLes aigües aturades\nUn sol obstacle ens priva de ser joves:\nque no sabem com aturar el temps que fuig.\nL’acció mata l’esperit\ni tanmateix és necessària,\nperò també la contemplació:\ndir, per exemple:\nuna merenga sucrosa,\namb la boca indolent que tens,\ni jo sentir que “no se’n falta gaire\nde si caic dolçament”\nveient com la merenga va fonent-se’t\na poc a poc a la boca.\nJo, ara, m’adormiré tranquil·lament\nsobre les fulles verdes vivifica,\nles panses de Corint, el bé rostit de Pasqua,\nla mort va rossegant-la amb dents de llop.\n3) El camp, la ciutat, la mar\nEn la poètica de Vinyoli apareixen tres paisatges: l’infantil i mític, com de paradís perdut, de la infància i l’adolescència, un paisatge rural lligat als estius passats a Santa Coloma de Farners que li serveix de teló de fons per plantejar qüestions transcendentals; el paisatge barceloní urbà o suburbà de la seva maduresa, amb l’acceptació de la vida tal com és, i el paisatge marítim de Begur, també dels seus anys adults, on l’entorn, els pescadors i el seu treball són elements de reflexió o serveixen de símbols per a expressar unes altres realitats.\n“Du musst dein Leben ändern”\nRilke, Die neue Gedichte\nCobrí l’ocell les muntanyes del mar\ni les planúries de la terra,\nveié la llaura, la sembra i la collita,\ni els homes aücant\nels cavalls desbocats.\nVan cremar les fogueres\ntota la nit espurnejant\nsense pluges apaivagadores.\nEl foc s’havia estès\nfins a la casa que ja flamejava,\ni es va formar una filera d’homes\nque es passaven galledes plenes d’aigua dels pous antics\nde l’un a l’altre en cadena i la llancen\nal foc per matar-lo, però el foc se les beu\na desenes i a cents.\nEl poble tot allí.\nPloren les dones,\nque ja del blat no en queda res\ni cremen les palleres.\nEls cavalls nocturns\na l’era en cendres batien\nles garbes que sols eren en els ulls\nesbatanats dels qui ja tot ho havien\n–Ple d’una cadència\nsegura, corriol que porta\nal cor mateix de la realitat,\nhe de tornar a la llei\ndels poemes antics i no deixar-me endur\npels mots imprecisos.\nel ferrador com avivava el foc\namb el vent de la manxa, com ferrava\nles mules, els cavalls, les eugues,\nla flaire de cremat\nde les peüngles?\nreiterativa en el foc.\nPel clar principi\nd’aquest poema plana un gran ocell\nque al cim d’un pic vaig veure a tocar,\nmajestuosament volant, allunyar-se\nrecords i paraules.\nProvo de saltar\nde nen per sobre les fogueres\nPosa-hi ara un groc\nde palla flairosa.\nSobretot no oblidis\nun blau intens al fons sobre el qual\nes retallin muntanyes de perfil esquerp\nde pedra dura,\nque la pissarra es desfà\nde pensaments, de somnis.\nmesclem-nos, amortem el fred\nEL POETA I EL MAR\nRei mal cofat, emperador vestit\namb teranyines, vidres, moviments\nDerivo cap a llunys\nAixò és riquesa:\ndescobrir noves illes,\nA la cabina estreta,\nfresc aire de diumenge\nmou la cortina, que desmaia\nmés tard, amb flaire de fregits\nL’onada de la tarda\ns’ajeu al fons,\nque la mar reverbera a popa\ni els ulls treballen en l’escuma.\nRei mal vestit, emperador calçat\nPerò tinc la barca\ni em sé la mar.\nMesclem altre cop\nels mots de la tribu\nper si de sobte es mou el mar\no bé entre rulls vermells de vespre\nl’aigua del riu.\nEl blat de moro a la porxada\nés una veu punyent quan alliberen\nde fulles la panotxa.\nMés amunt el camí\ncap a la torre de les gralles.\nI més amunt les roques\nforta: per exemple roures\nanyencs o bé dures alzines\nOlor de mar. El sol crema desfet\ni jo deliro. Sempre,\ntu ets, on siguis, lluny.\nMimoses lluny; són les de l’altre\ndiumenge que es vinclaven indolents\ndel costat de Pedralbes.\nen un bar d’Horta, moderadament\nplens del que hem vist, encara no del tot\ncal tornar-hi de memòria\nmés endavant i veure de besllum\nles cases amb els gats\nprenent el sol, els pous, els safareigs\non suren nines escapçades,\nles falzies que pengen\na les parets dels pous,\nfilferros on s’eixuguen\nmentre el bledar que hi ha dellà de l’eixida\ns’ufana, tot quiet i separat\nCom separat i transparent\nel rengle de casetes\ntancades vora el riu\namb herbes on rentar-se\nla cara trista dels malsons que duu\nla nit al massa treballat pels dies\nde mal hivern i que no sap\nmirar la posta.\nés un gris tou que a poc a poc es torna\nblau pàl·lid, fred, centrat per una taca\n4) L’existència, la transcendència\nPere Gimferrer assenyala que el món del poeta Vinyoli esdevé una al·legoria d’ell mateix, un objecte simbòlic, i llavors la paraula és un material o una eina de cerca, un estilet amb què mira d’esquinçar les ombres d’allò desconegut o incomprensible. El mateix Vinyoli diu que no hi ha paraules poètiques i no poètiques, que totes ho són, de poètiques, si hom sap utilitzar-les. El resultat del treball d’un bon poeta, diu, és sempre transcendent.\nclara, perfecta, en una permanent\nrotació de foc i de la qual sols n’érem\nenmig de totes\nPer això, per tu\nvaig trobar la paraula\nque salva, més d’un cop,\ni vaig obrir clivells\nn un cec àmbit i l’opacitat\ni la duresa cediren.\nmirar la nit reintellant d’estels,\nel negre mar fosforescent d’escumes,\nel bosc insomne somogut pel vent,\nno m’eren res.\nun somni val:\nAmor i Mort.\nli va parlar de l‘Ungebundene.\nque dictava els versos, embriac,\nDona’m les herbes d’embogir. Beu te.\nUnd wenn mein Kuss nicht süsse ist,\nobserva un insecte\nEn veritat sóc l’insecte,\nles formes que s’assemblen a la meva.\nperò, l’afany: he de saber què sóc,\nen vol rasant, tot fressa d’èlitres,\nbrevíssim, sobre l’aigua.\npuja en espira el cant d’un rossinyol\nfiltrades dels orígens, el fullatge\nja sóc, ja ets, ja son.\nA Incitació a la vitalitat, Joan Alemany va incloure un article titulat «El “sidral” vilanoví». En aquest article, seguidament d’haver fet una explicació introductòria d’un dels sentits figurats de la paraula sidral («xerrameca política»), ataca «certs personatges, polítics, artistes, intel·lectuals, etc., que amagant la seva mediocritat feien el seu sidral per engalipar el públic i fer-se passar per éssers providencials» com també els edils locals de la postransició.\nAra tindrem eleccions municipals, a tall d’aperitiu de les generals catalanes i de les no menys generals espanyoles. Hi entrarem, doncs, en un període electoral llarguíssim, i la dosi de sidral habitual repartida per tots els partits polítics serà multiplicada qui sap lo.\nDonades aquestes circumstàncies, pot ser una lectura profitosa la de Bienestar insuficiente, democracia incompleta. Sobre lo que no se habla en nuestro país, de Vicenç Navarro (XXX Premio Anagrama de Ensayo [10/abr/2002]). (Aquest és un dels tres llibres susceptibles d’originar polèmica a què em referia en un altre moment.)\nL’autor (exiliat d’Espanya el 1962, va viure i treballar a Suècia, el Regne Unit i els EUA, ha estat assessor de Salvador Allende, el govern cubà i Hillary Clinton, i ha ensenyat i ensenya a diverses universitats del país i de l’estranger) analitza la situació espanyola en tots aquells camps de l’anomenat benestar que influeixen en l’existència o no, la pràctica o no, de la democràcia. El títol de l’obra és prou explícit.\nAra, potser el que més em va cridar l’atenció en llegir-lo va ser que demostra, al meu entendre, la capacitat dels mitjans de comunicació (de persuasió, diu ell) per condicionar l’opinió pública i rentar cervells (cal que esmentem el Prestige?). I com que està convençut que el seu llibre no trobarà ressò en els media, el clou demanant al lector que practiqui el boca a orella (o el teclat a “orinador”, que diria el Miquel).\nIndependentment del fet que es pugui estar d’acord o no amb el que diu l’autor, cal fer un retret en aquesta obra: hi falta la feina de l’editor, que no ha ajudat l’autor a transformar un repertori d’articles escrits en temps diferents i per a tribunes diverses en un assaig més llegidor i menys reiteratiu (crec que algun crític ja ho va fer notar, això). En un altre moment comentaré la, al meu entendre, desaparició progressiva dels editors.\nPer cert, el dia que Pasqual Maragall va fer la presentació del senyor Moral com a candidat a l’alcaldia vilanovinogeltrunenca, va esmentar un dels exemples que marca diferències entre Espanya i un altre país de més amunt en el mapa europeu, tret del llibre que comento.\nAquell dia, rere meu es van asseure aquesta parella que fa tan bonic i que tots coneixeu, acompanyats d’una altra parella no menys bonica, i entre ells comentaven, donada la tardança a arribar del senyor Maragall, que no hi havia dret a fer esperar d’aquella manera. Jo no sé si el candidat socialista té com a costum arribar tard (jo he patit això dues vegades, les úniques que he anat a un acte presidit per P.M.); ara, si aconsegueix d’exercir la presidència de la Generalitat, espero que no arribi tard a solucionar els problemes que es puguin presentar a la ciutadania d’aquest país petit que és el nostre. Ah, i que no es dediqui a repartir sidral.\nAvui, a la pàgina 97 del Diari de Vilanova, hi ha una fotografia d’en Bernat Deltell mentre llegeix la biografia del marquès de Castrofuerte, amb motiu de la inauguració de la Casa que ara duu aquest nom.\nA la fotografia hi apareixen, també, en Sixte Moral i na Teresa Llorens. L’interessant d’aquesta fotografia és que, mentre en Bernat Deltell llegeix, la regidora està parlant pel portàtil (o mòbil, si us ho estimeu més).\nI, és clar, jo em demano: això d’«Apagueu els mòbils», ¿és només per al públic, per als ciutadans de la plebs? (Em recorda allò que he vist tantes vegades als busos, que no es pot parlar amb el conductor –se suposa que per no distreure’l de la seva perillosa feina de conduir el vehicle–, a no ser que siguis un altre empleat de la companyia o un amic o amiga.)\nQuins afers inaplaçables van fer que la regidora hagués de parlar pel mòbil mentre ho feia públicament un orador en la inauguració d’una obra impulsada per la regiduria de la qual és titular la mobilparladora? (Hòstia, quina parrafada!)\nNo sé, però em sembla un mal símptoma, aquesta descortesia de na Teresa. És que no l’interessava gens, el que deia en Deltell? És que hi va als actes que la seva regiduria organitza només per fer «bulto»? Tranqui, Tresa, que darrerament els locals es queden petits, en els actes culturals (si més no, els últims a què hi he anat).\nAquesta primavera, sembla que les activitats que es fan al Foment vagin per grups de tres: tres presentacions de llibres (20, 21 i 22 d’abril), tres concerts vermut (29 d’abril, i 6 i 20 de maig) dins del cicle de Concerts de Primavera, i tres recitals de poemes llegits pels seus autors (12 i 19 de maig, i 2 de juny).\nDe les presentacions de llibres, ja vaig deixar constància escrita en un altre moment; no cal, doncs, dir res més.\nEl cicle Concerts de Primavera al Foment Vilanoví, organitzats conjuntament per Joventuts Musicals de VNG i el Foment, en conveni amb l’Ajuntament de VNG, ha ofert cinc audicions: un recital de guitarra clàssica a càrrec de Bernat Padrosa Danés, el 29 d’abril, en “format” concert vermut; un concert de tenora (Jordi Molina) i piano (Ramon Escalé), el 5 de maig a la nit; una concert de violí i piano, pels germans Willy i Katia Michel, el 6 de maig, com a concert vermut; un recital de piano de José Menor Martín, el 13 de maig al capvespre, i un recital de percussió de Sebastià Bel, com a concert vermut, el 20 de maig.\nEl cicle ha estat molt interessant i em sembla que els organitzadors es mereixen una felicitació. De fet, hi ha hagut més públic que en cicles anteriors. [No sé si puc dir allò de “amb gran èxit de públic i de crítica”, perquè ignoro si L’Hora del Garraf en va fer referència; el Diari de Vilanova no té crític musical, que jo sàpiga, des del traspàs del senyor Alemany, i no se’n va fer ressò, en aquest aspecte.] Cal dir, també, com a únic aspecte no positiu, que els intèrprets van haver de superar els problemes d’acústica de la sala dels miralls de la casa Ramona i Maynès, a més del brogit que arriba del carrer.\nTot i que les cinc audicions em van semblar molt interessants i d’un nivell excel·lent, amb un gran domini de la tècnica i una considerable sensibilitat per part de tots els artistes, em van impressionar especialment els germans Michel, i José Menor.\nWilly Michel (22 anys), violí, i la seva germana (em va semblar més jove encara que Willy), piano, van interpretar obres de Ravel, Grieg, Ysaÿe i Brahms. A la vista del currículum que es recollia en el programa de mà, i d’acord amb el que vam tenir el goig d’escoltar, no em sembla pas aventurat avançar que, si no els falta una mica de sort, en sentirem a parlar, d’ells, junts i per separat.\nJosé Menor (24 anys) pot presentar també un currículum notable, i la seva interpretació de Brahms, Beethoven Chopin i Franck em va emocionar. I què cal demanar, d’un músic?\nLlegir-la, o escoltar-la?\nLa poesia, vull dir. Perquè això és el que m’he demanat a mi mateix al final de cadascun dels recitals de poemes llegits pels seus autors. Miquel-Lluís Muntané el 12 de maig, Carles Ill el 19 i Enric Casasses el 2 de juny. He de confessar, d’entrada, que no he llegit –encara– cap poema d’aquests poetes i que, per tant, el meu primer contacte amb la seva poesia ha estat arran d’aquests recitals. Un contacte ben plaent, val a dir, de diverses maneres.\nAlguns poemes de Miquel-Lluís Muntané em van impressionar, em van arribar, que es diu. Em semblà, però, que la poesia de Muntaner és per llegir, més que per escoltar. Això no obstant, he de dir que una persona de sensibilitat notable i gran intuïció em va comentar que havia gaudit molt durant la lectura de Muntané, tot i les dificultats d’audició causades pel brogit exterior.\nEn Carles Ill –l’organitzador d’aquests recitals– ens va llegir un seguit de poemes inèdits de no poc mèrit, amb aquesta manera de fer tan seva i que tant de bo no canviï mai. Jo vaig trobar a faltar el text, per poder-lo seguir i, així, potser gaudir-ne més. Ara, tenint en compte la capacitat expressiva d’en Carles Ill (crec que molts, possiblement tots, vam compartir l’elogi públic que va fer-li la seva mare en acabar el recital), no sé si serà millor escoltar els seus poemes llegits per ell mateix que llegir-los. Espero que els publiqui, per tal de fer la prova.\nEl que sí que tinc per cert i segur, és que la poesia d’Enric Casasses millora moltíssim si la interpreta ell: alguns dels poemes, aforismes o el que vulgueu dir que ens va fer arribar, tenen una força, una intensitat, una qualitat humana en la seva veu i en la seva manera de dir-los, que difícilment la copsaríeu només llegint-los. No és gens estrany l’èxit que va assolir a Barcelona fa pocs dies, del qual van donar notícia els principals diaris del país.\nAixí doncs, llegir-la, o escoltar-la? Què puc dir? Crec que un poeta com Joan Vinyoli arriba al lector molt bé en la intimitat, llegint-lo i descobrint-lo; crec que un poeta com Casasses arriba millor escoltant-lo per llegir-lo després. És clar que això que dic, no val de res: cadascú té una sensibilitat diferent.\nPer cert, tinc entès –però segurament vaig errat– que l’Enric Casasses va fer recitals de poemes d’en Vinyoli. Estaria molt bé poder-los sentir a VNG. Seria impressionant.


Tenim un problema: els preus dels lloguers – Càritas Sant Julià\n← «Avui es compleix aquesta escriptura que acabeu d’escoltar»\nProjectes de la delegació Mans Unides ONG Urgell →\nTenim un problema: els preus dels lloguers\nPublicat el 28 de gener de 2019 per admingener 27, 2019\nEn unes declaracions a Diari d’Andorra, el president de Càritas Andorrana, Amadeu Rocamora, ha fet referència la qüestió de l’augment generalitzat dels lloguers.\nCàritas es troba sovint amb problemes d’aquesta naturalesa, diu, i ens adonem que entre el que moltes famílies cobren i el que gasten hi ha una proporció tan gran del cost de l’habitatge que és molt difícil sortir-se’n . “Si cobres 800 euros i en pagues 600 de pis ho tens malament per menjar”, va dir Rocamora digué que la tasca que fa Càritas està coordinada amb el sistema social de Govern” a partir dels diferents programes existents. Les ajudes de Càritas Andorrana se centren, entre d’altres, a facilitar l’accés al Banc dels aliments per tal que les persones que ho necessitin puguin costejar-se altres despeses bàsiques i no vagin tan escanyades.\nNo hi ha altra solució, doncs, que aconseguir que “la gent cobri més o els pisos tinguin un preu més baix”.\nButlletí de Càritas Parroquial, número 24 Pàgina 12\nTenim un problema: els preus dels lloguers — No hi ha comentaris


El FC Barcelona Lassa, campió de la Lliga Catalana ACB disputada al Pavelló Olímpic de Reus | Reus Esport i Lleure\nInici > Notícies > El FC Barcelona Lassa, campió de la Lliga Catalana ACB disputada al Pavelló Olímpic de Reus\nEl FC Barcelona Lassa, campió de la Lliga Catalana ACB disputada al Pavelló Olímpic de Reus\nEl F.C. BARCELONA LASSA ha derrotat aquest dimarts el B.C.MORABANC ANDORRA (89-70) durant la Final de la Lliga Catalana ACB de bàsquet, disputada al Pavelló Olímpic de Reus. El Barça s'ha proclamat d'aquesta manera campió de la Final de la Lliga Catalana ACB per novena temporada consecutiva i amb aquesta nova victòria sumen el 21è títol al seu palmarès. La final de la 38a Lliga Nacional Catalana d'equips ACB s'ha televisat en directe per Esport3, amb el FC Barcelona Lassa i al BC MoraBanc Andorra com a protagonistes.\nEl regidor d'Esports, Jordi Cervera, i l'alcaldessa accidental, Montserrat Vilella, han participat en l'acte de lliurament de la copa als guanyadors de la competició. Cervera ha destacat la importància d'aquest esdeveniment per a la ciutat de Reus i la important afluència de públic que s'ha registrat al Pavelló Olímpic Reusenc, que ha exhaurit les entrades disponibles per aquest partit.\nEl FC Barcelona Lassa s'ha emportat el primer període de la Final per un solvent 27-13, que il·lustrava el comandament del joc barcelonista. Còmodes en atac i controlant el ritme del partit en tot moment, el combinat dirigit per Svetislav Pesic propiciava un parcial d'11-3 inicial gràcies a un dominador Adam Hanga (9 punts als primers deu minuts), amb accions espectaculars. El BC MoraBanc Andorra responia a base de llançaments exteriors, amb Andrew Albicy i David Jelinek com a executors. El segon quart, que finalitzava amb un resultat de 50-35, s'encetava amb la mateixa tònica d'un escenari tenyit de blaugrana, que eixamplaria ràpidament les diferències per damunt de la vintena de punts. Tot i així, l'aparició d'un endollat John Shurna (11 punts en aquest segon compàs) i de Moussa Diagné (12 de valoració), acabaria fent marxar el bloc entrenat per Joan Peñarroya amb millors sensacions al descans (50-35). El capità blaugrana Juan Carlos Navarro, amb 10 punts i 13 de valoració, el jugador més valorat de la primera meitat.\nUn triple del director de joc andorrà Jaime Fernández (50-38) inaugurava la represa però seria un mer miratge de les possessions següents, amb una ràpida reacció dels nois de Pesic, que tornaven a obrir forat a l'electrònic amb un parcial de 10-2 (60-40). La figura agegantada sota el cèrcol d'Ante Tomic i el concurs d'un encertat Jaime Fernández s'encarregarien de posar el segell final a una tercer període que mantindria el terreny al marcador (67-53). La superioritat rebotejadora blaugrana (38-25 en rebots) i un intercanvi final de cistelles marcaria el darrer període, per acabar amb victòria final del FC Barcelona Lassa, per 89-70. Ante Tomic, artífex de 13 punts, 4 captures i 15 crèdits de valoració, escollit MVP de la Final de la XXXVIII Lliga Nacional Catalana ACB.\nEl FC BARCELONA LASSA arribava a aquesta final com a vigent campió de la competició mentre que el seu rival, el BC MORABANC ANDORRA, havia superat amb anterioritat al DIVINA SEGUROS JOVENTUT per un 68-80 a la prèvia disputada el divendres 8 de setembre a Sant Julià de Vilatorta.


La UAB celebra els International Welcome Days per als estudiants de mobilitat - Escola de Turisme i Direcció Hotelera- EUTDH - UAB Barcelona\nLa UAB celebra els International Welcome Days per als estudiants de mobilitat\nUn munt d'activitats, tallers i xerrades formen part de la programació dels International Students Welcome Days per donar la benvinguda als estudiants de mobilitat internacional que acull la UAB durant el curs acadèmic 2017-2018.\nLa Universitat Autònoma de Barcelona organitza una nova edició dels International Students Welcome Days per donar la benvinguda i acolliment als estudiants de mobilitat internacional que passaran un semestre o el curs sencer en el campus.\nLes jornades es celebren del 12 al 16 de setembre, amb un seguit d'activitats, tallers i xerrades per facilitar-los la seva integració en la comunitat universitària, i donar-los-hi a conèixer alguns dels col·lectius d'estudiants de la UAB. També hi ha previst un dinar internacional per compartir menjars típics dels llocs d'origen dels estudiants.\n12.00h Fira de col·lectius i serveis de la UAB. Més informació.\n13.00h Benvinguda als estudiants internacionals al cine de la UAB.\n11.00h Xerrada: Com fer de voluntari/a a la UAB?, a càrrec de la Fundació Autònoma Solidària, a la Sala Annexa de l’Hotel d’Entitats. Més informació i inscripcions.\n13.00h Dinar Internacional. Davant del Centre de Recursos per a Col·lectius. Més informació.\n15.00h Activitats del Tàndem. Sala Annexa Hotel d’Entitats.\n12.00h Català des de Zero, a càrrec del Servei de Llengües. Sala Annexa de l’Hotel d’Entitats. Més informació i inscripcions.\n13.00h Assaig obert de la Colla Castellera de Ganàpies UAB. Plaça Cívica.\n15.00h Presentació ESN (Erasmus Student Network) a la Sala Cinema de la UAB.\n11:00h Coneix el Protocol d'actuació en cas d'agressió sexual de la UAB. A càrrec de l’Observatori per a la Igualtat. Sala Annexa de l’Hotel d’Entitats. Més informació i inscripció.\n13:00h Coneix les activitats culturals de la UAB. A càrrec de Cultura en viu. A la Sala Teatre de la UAB. Més informació i inscripció.\n12.00h Passejada per Barcelona i pícnic a la Ciutadella.


El Trompellot: L ' apnea del son té relació directa amb el càncer\nL ' apnea del son té relació directa amb el càncer\nL'apnea del son, de la qual només un de cada cinc malalts està diagnosticat, pel insomni estan directament vinculats amb malalties com el càncer o la hipertensió, segons la Societat Espanyola de la son (SES) que ha presentat aquest dimarts a Barcelona el primer Tractat de Medicina del Son.\nAquest tractat ha posat d'acord a més de 200 especialistes que estudien el somni per crear un compendi que examina els hàbits del son dels ciutadans, les principals patologies o conseqüències d'una mala salut a dormir i la situació actual de la medicina del son.\nAquest primer tractat pretendre ser, segons el grup d'especialistes, un punt de reunió multidisciplinar per agrupar tant a neuròlegs, neurofisiòlegs, infermers o psiquiatres perquè les diferents disciplines mèdiques parteixin des de la mateixa base a l'hora d'analitzar com dorm i quines derivacions poden tenir els mals hàbits o patologies del son.\nEl president de la SES ha explicat que els ciutadans entenen "el temps del somni com una cosa ineficaç, que no dóna diners i que es pot retallar, ia la llarga, amb això, estem retallant la nostra qualitat i quantitat de vida", a més ha afegit que "retallar el temps de son implica un increment de l'obesitat, de les malalties cardiovasculars i de tumors".\nUn dels principals problemes ja no és les poques hores que dormim, sinó el camí que està agafant la societat cap a "la fragmentació del son o el somni segons la demanda" segons ha explicat el director de l'Institut d'Investigacions del Son de Madrid, el doctor García-Borreguero, que ha afirmat que "cada vegada dormim menys hores i no sempre a la nit", el que altera el cicle de 24 hores biològiques i l'alteració de les dietes, el que pot portar a malalties que abans no existien.\nLa disminució i fragmentació del son ja s'ha relacionat de forma directa amb diverses malalties, com poden ser l'insomni, la diabetis, la hipertensió arterial, l'increment de risc cardiovascular o l'obesitat. I tot i que no s'ha aconseguit encara "la causalitat" aquest grup de metges ha reconegut que la manca de son és un motiu que afavoreix el desenvolupament de tumors, sobretot els hormonals .\nPer això, un dels capítols d'aquest tractat va dirigit a les dones ja que són més sensibles a les patologies del son durant els seus períodes hormonals.\n- La lluna em treu la son\n- Desconnectar dues hores abans d'anar a dormir\nPublicado por Carol Soler Paz en 4:14\nEtiquetas: 1 bat b cmc, apnea del son, curs 2014 - 2015, solerpazc\nirene 3 de junio de 2015, 11:28\nDesprés de llegir aquesta noticia m'ha cridat l'atenció com la manca de son, por derivar en una gran quantitat de malalties i patologíes, es cert que en el ritme de vida actual de les persones es tracta de maximitzar les hores diurnes arribant a reduir les hores de son. Actualment ens trobem en època d'examens i es normal reduir les 8h de dormir provocant l'efecte contrari al desitjat com demostren aquestos estudis.