Apadrina Cirerers – Pàgina 2 – Cultiu natural de cireres a Begues\nCultiu natural de cireres a Begues\nLa nostra agro-filosofia\nApadrinar i tarifes\nOn som? Com arribar?\nVull Apadrinar! (Contacte)\nT’han regalat un cirerer Apadrinat?\nVull regalar un cirerer!\nEl regal més dolç i original!\nPosted on Desembre 8, 2016 by apadrinacirerers\nAquest Nadal pots fer un regal diferent!!!\nRegala un cirerer i fes el regal més dolç i original a la persona més especial!\nNosaltres cuidarem l’arbre tot l’any i a la primavera podràs venir a collir les teves cireres!\nApadrina Cirerers us proposa dues opcions:\nPACK REGAL: Paquet amb postal, suport de fusta, i cireretes de ganxet.\nTe la enviem a casa. + 15€ del preu del cirerer\nPOSTAL : A escollir dos models ( verd i blanc)\nTe la enviem per e-mail. +3€ del preu del cirerer.\nObrim les inscripcions per a la collita 2017\nPosted on Octubre 22, 2016 by apadrinacirerers\nAra que estem a la tardor i els arbres estan preparant-se per al llarg hivern és el millor moment per apadrinar un dels nostres cirerers!\n1.Consultar les tarifes ,omplir i enviar el formulari.\n2. Nosaltres us enviarem el procediment per formalitzar el pagament.\nUn cop fet el pagament el cirerer serà vostre fins la collita.\nSi és el primer cop que apadrineu haureu de venir a escollir el vostre cirerer, si ja heu apadrinat anteriorment , podeu pujar a escollir-ne un, si ho desitgeu.\nApadrina Cirerers us dona dret a quedar-vos el 100% de la producció del vostre cirerer* arribant sempre a un mínim de 3 caixes de cireres.\n*Si la producció és insuficient degut a causes relacionades amb el medi ( problemes metrològics/ climàtics/ plagues) Apadrina Cirerers, pot modificar el volum de cireres a collir per padrí, per tal de que cap padrí se’n quedi sense.\nA partir del Febrer us enviarem un calendari d‘activitats que farem aquest any , excursions, tallers, visites, i la Gran Festa de la Floració! ( totes les activitats tindran un cost extra i són opcionals)\nDisposem d’un espai de pic-nic en el mateix camp, i podeu venir a gaudir de l’experiència amb tota la gent que desitgeu.\nPodeu Seguir-nos al FACEBOOK i a INSTAGRAM i etiquetar-nos amb el #apadrinacirerers\nApadrina Cirerers, una experiència per gaudir amb amics i en família;\nuna experiència per donar valor als fruits que ens dona la terra\ni la millor manera per contribuir a no perdre el coneixement agrícola\nque s’ha transmès de generació en generació.\nPosted on Juliol 19, 2016 by apadrinacirerers\nApadrina Cireres està de vacances i en el cas de voler apadrinar un cirerer durant els mesos d’estiu no serà possible.\nA la tardor obrirem de nou les inscripcions i us informarem de les novetats i les tarifes de la collita 2017.\nEnvieu-nos un e-mail amb les vostres dades i a la tardor us donarem resposta.\nUs deixem amb el nostre còctel de cireres!!! 🙂\nBon estiu i fins aviat Padrins\nUs deixem el recull de les millors fotografies de la collita 2016!\nTot i haver sigut un any no gaire bo de cireres, a causa del càlid hivern, una setantena de padrins van venir a collir les seves cireres amb família i amics, i van poder gaudir d’un dia al camp rodejats del bonic paisatge de Begues.\nMoltes gràcies padrins, per fer possible aquest bonic i dolç projecte! Us esperem l’any que ve.\nVicenç, Jaume i Agnès.\nFinalitzades les inscripcions per la collita 2016\nPosted on Mai 9, 2016 by apadrinacirerers\nHa quedat tancat el termini per les inscriure’s a la collita 2016.\nAquells que us heu quedat amb les ganes d’apadrinar un cirerer, podeu enviar-nos un missatge amb les vostres dades i quan obrim les inscripcions per a la collita 2017 us ho farem saber!\nFesta de la Floració 2016\nPosted on Abril 5, 2016 by apadrinacirerers\nAmb la primavera arriba la floració dels nostres cirerers, és un dels moment més esperats per als padrins i un moment importantíssim per el resultat final: la producció de la cirera. Ara és el torn de les abelles per pol·linitzar totes les flors dels cirerers. Com més abelles tinguem al camp més cireres produiran els arbres.\nÉs tot un espectacle que val la pena compartir.\nAquest any la Festa de la Floració tindrem:\nConcert de la jove beguetana Maria Muñoz.\nTot seguit hi haurà el famós pica-pica rural de la Pepi i beguda local.\nTot això acompanyat d’una fantàstica llum de la posta de sol.\nData: Dissabte 9 d’Abril del 2016\nHora: 18.00h – inici del concert 18.45h\nLloc de trobada: Camp dels cirerers ( parking del Restaurant Can Sadurní)\nPreu: 5€ / menors de 12: gratuït\nCalendari d’activitats 2016!\nPosted on gener 21, 2016 by apadrinacirerers\nObrim les inscripcions de la collita 2016!\nPosted on Novembre 8, 2015 by apadrinacirerers\n1.Consultar les tarifes i omplir i enviar el formulari.\nPrimer haureu de venir a escollir el vostre cirerer i en Vicenç i en Jaume se’n cuidaran d’aquest durant tot l’any.\nApadrina Cirerers us dona dret a quedar-vos el 100% de la producció del vostre cirerer arribant sempre a un mínim de 3 caixes de cireres – sempre que la collita ho permeti.\nFinalitzada la Collita 2015!\nPosted on Juliol 12, 2015 by apadrinacirerers\nUs deixem un recull de les millors imatges d’aquesta temporada!\nHa sigut un èxit i hem gaudit moltíssim al camp!\nA la tardor tornarem a obrir les inscripcions per a la collita 2016!\nFins l’any que ve Padrins!!!\nHa començat la Collita 2015!\nPosted on Mai 27, 2015 by apadrinacirerers\nJa han madurat les nostres cireres!\nEls padrins podran venir a collir-les durant les següents dates:\n1a varietat: BURLAT :Collita del 16 de Maig al 28 de Maig ( Cap de setmana òptim 23.24 de Maig)\n2a varietat: STARKING: Collita del 29 de Maig al 7 de Juny. ( Cap de setmana òptim 06.07 de Juny)\n3a varietat: HEDELFINGER: 8 de Juny al 14 de Juny. ( Poc recomanable, perquè maduren molt ràpid i cauen de l’arbre, en aquest cas, com que és l’últim no us el podriem canviar per cap altre)\nPodeu saber més de les nostres varietats prement aquí.\nEs pot pujar també entre setmana, però preferiblement en cap de setmana.\n– Si pugeu els primers dies la cirera la trobareu més cruixent i verda si espereu als últims la cirera estarà més madura.\nDURANT AQUESTES PRÒXIMES SETMANES SI HI HA VARIACIONS US AVISAREM.\nCom molts sabeu és complicat encertar la data òptima de maduració, esperem encertar-la i que tothom pugui gaudir de les cireres en el seu millor punt.\nUn cop al camp els padrins poden fer ús de les taules de pic-nic que tenim instalades. O quedar-se a dinar al Restaurant del Celler de Can Sadurní just davant del camp.\nCal portar roba còmode , calçat de muntanya, protecció solar i aigua.\nLes cistelles per les cireres les proporcionem nosaltres.\nTanquem les inscripcions per a la collita 2019 i comencem les activitats!\nUn regal dolç i original!\nObrim les inscripcions per a la collita 2019!\nTanquem les inscripcions amb la Festa de la floració!\nArxius Selecciona el mes Març 2019 Novembre 2018 Octubre 2018 Abril 2018 febrer 2018 Desembre 2017 Octubre 2017 Juny 2017 febrer 2017 Desembre 2016 Octubre 2016 Juliol 2016 Mai 2016 Abril 2016 gener 2016 Novembre 2015 Juliol 2015 Mai 2015 Abril 2015 Març 2015 febrer 2015 Octubre 2014 Agost 2014 Juliol 2014 Mai 2014 Abril 2014


Per Mia Mattarello 3 Febrer 2013\nHome»Receptes»Saltimbocca a la romana\nIngredients: carn ~ sàlvia ~ vedella\nAmb els saltimbocca em passa una mica com amb la protagonista de la següent anècdota. Ahir ens va tocar fer unes quantes hores de cotxe, per anar a resoldre problemes per a no dormir a la quinta forca. El meu company té la mania de posar la radio enlloc d’escoltar algun dels cds que tenim al cotxe. Després però, ja que ell condueix, em toca a mi trobar alguna cadena on soni quelcom que no ens faci tornar en dos psicòpates sense escrúpols en un obrir i tancar d’ulls i/o ens agradi a un o l’altre. No acostuma a ser fàcil. Serà que som massa exigents o passats de moda. Després d’una hora, amb el braç ja enrampat i la punta del dit sense sensibilitat d’anar prement el botonet per canviar de ràdio cada tres segons, sense gairebé escoltar, per pèrdua de fe, va sonar la flauta per casualitat: Sally del Vasco Rossi cantada per la Fiorella Mannoia.\nUna d’aquelles cançons que m’agraden molt, però no sé per quina raó mai em passa pel cap escoltar per iniciativa pròpia. Amb els saltimbocca em passa el mateix. M’agraden molt, però només penso que m’agradaria menjar-ne quan algú els menciona. Massa per a masses? Quedaria encara quelcom de la pseudo-moderna-snob d’uns quants anys enrera, que no hauria mai admès en públic escoltar res, que no fos d’algú que pogués formar part, com a mínim, del cartell del Primavera Sound, o que preferia unes bones mongetes amb botifarra a Can Pagès a tot els invents amb foie del món mundial? Estaria adquirint gustos de iaia popular i no volia acceptar-ho? Bé, només vaig tenir 15 segons per donar voltes a la raó al voltant de la qüestió. Vam agafar un tram de carretera amb 5 túnels, a qual més llarg, i quan els vam passar ja gairebé s’havia acabat la cançó. Un cop a casa, després d’escoltar unes quantes vegades la cançó, vaig fer els saltimbocca, però no vaig reprendre reflexions de pa sucat amb oli, que no serveixen per res més que perdre el temps.\n4 bistecs tallats primets\n4 fulles grosses de sàlvia\nEn primer lloc si cal i teniu i un estovador, doneu uns quants cops als bistecs per entendrir-los.\nCobriu cada bistec amb un tall de pernil salat i una fulla de sàlvia i enfileu-hi un escuradents a cada filet per fixar els tres ingredients.\nEnfarineu els saltimbocca.\nEscalfeu la mantega en una paella on càpiguen els 4 saltimbocca, daureu-los-hi per banda i banda.\nAfegiu el vi a la paella, salpebreu, i deixeu reduir la salsa.\nEmplateu els saltimbocca i els salseu pel damunt amb una culleradeta del suc que ha quedat a la paella.\nRecepta de mongetes amb tomàquet i sàlvia (fagioli all’uccelletto)\nEspatlla de xai al forn amb patates aromatitzat amb sàlvia i romaní


Bétera acollirà aquest diumenge el contacontes ‘Polls i Puces’ – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nBétera prepara per al cap de setmana una activitat destinada a un públic familiar i infantil. Així, el pròxim diumenge, 13 de gener, tindrà lloc la representació del contacontes ‘Polls i Puces‘. Aquestes activitats serà a les 12.00 hores al col·legi Josefa Guardiola (C/ Sant Lluís). L’entrada a l’acte és lliure.\nEls assistents coneixeran la història d’Agapito, que no és un poll qualsevol, vol ser aventurer i té ganes de viatjar. Saltant de cap en cap viurà moltes emocions i coneixerà històries de tot el món.\nLa narració i titelles aniran a càrrec de guant, de taula i plans.\nUn contacontes és un narrador oral de contes i històries. El contacontes està inspirat en una figura familiar ancestral en les diferents autonomies espanyoles i amb perfils molt personals. Aquesta modalitat va ser recuperada com a espectacle públic pels grups de teatre independent i les modernes companyies de titelles,4 a partir de la dècada de 1970. També s’ha promocionat la narració amateur, amb esdeveniments com la Marató dels Contes, una tradició iniciada a Guadalajara en 1992 i estesa després a altres ciutats espanyoles.\nEn el contacontes s’utilitzen diferents gèneres:\nL’Anècdota. Aquesta és una relació o notícia, breu, d’algun succés particular més o menys notable. Normalment persones que viuen una vida d’aventures, viatgers i similars, estan en el centre de l’anècdota.\nEl Relat. Aquest és tota narració i més específicament qualsevol successió de fets, reals o no, sense un nus dramàtic estricte.\nLa Llegenda. És un gènere molt universal. La llegenda està sempre en l’origen de cada poble i encara que pot resultar fantàstica, en realitat pot tindre una llunyana inspiració històrica. Ací, estan lligades al tema de la creença. Les llegendes tenen per funció donar una explicació o un esclariment.\nEl Mite. Aquest forma part de la cosmogonia d’una regió o d’un poble.\nEl Conte. El conte és una ficció en prosa, breu, però amb un desenvolupament tan formal que, des del principi, consisteix a satisfer d’alguna manera un urgent sentit de finalitat.\nContes d’espants. El gènere de terror i espant ha sigut sempre atractiu als pobles i té molt a veure amb les llegendes i els mites.\nEl ‘culebrero’. En algunes regions es tracta de la caricatura del comerciant que en les places anuncia els seus productes de manera creativa, utilitzant el conte com a mitjà d’atraure l’atenció.\nLa Rondalla. Es tracta d’un gènere antiquíssim. És un tipus de composició breu que desemboca en una moralitat. Els protagonistes solen ser animals que representen a éssers humans.


14 il·lustracions de plaers quotidians que donen sentit a la vida\nArxivat a: Happiness, Last Lemon, Passadís\nPetits plaers, petits moments. Perdre’s dins d’un llibre. Fer que un instant sigui encara més especial. Un record, un gest, una trucada. Alliberar-te de tots els mal de caps. Potser hi ha tantes maneres de viure com d’apropar-nos, per poc que sigui, a la felicitat. El web creatiu Last Lemon, amb el projecte Happiness, escolta com l’entenen persones d’arreu del món. Però no només això: a més a més, converteixen les propostes anònimes en il·lustracions.\n1. Un llibre que et canvia la vida.\n2. Comprar el vestit perfecte.\n3. Donar-te espai mental netejant i organitzant els calaixos.\n4. Una capsa de bombons.\n5. Quan fas que les ocasions especials encara ho siguin més.\n6. Trucar-te a tu primer quan tinc notícies importants.\n7. Un llarg passeig per la platja junts.\n8. Escoltar històries de quan eres jove.\n9. Quan em tapes amb una manta.\n10. Acabar per fi algunes tasques administratives emprenyadores que duien anys pendents.\n11. Sentir-te lliure de preocupacions.\n12. La manera com em dónes el cor de la teva carxofa.\n13. Els contes d’anar a dormir.\n14. Saber que, ara mateix, també ets en aquest planeta.\nMarta cairol Juliol 2, 2016 11:06 pm\nEs veritat, ara soc feliç\nAnònim Juliol 5, 2016 4:01 pm\nHappiness is reading Catorze whenever I steal from my routine, a little time for that.\nMarta Garcia Novembre 5, 2016 9:44 am\nSaber que les persones que estimes gaudeixen de bona salut.\nAnònim Novembre 6, 2016 8:13 pm\n...tancar la porta de casa, amb la meva gent dins i gaudir de la intimitat.\nAnònim Novembre 7, 2016 12:13 am\nSentir-se en la propia prll\nsfb Novembre 7, 2016 11:43 am\n... donar felicitat als altres.\nAnònim Novembre 7, 2016 12:46 pm\nObrir els ulls cada matí i comprendre que has tornat néixer.\nYarina Novembre 8, 2016 6:33 am\nLa felicitat va acompanyada de la flexibilitat. Llegir dona molta alegria. Alegria igual a felicitat\nLily-Carla H Novembre 8, 2016 11:34 pm\nObrir els ulls cada matí i sentir-te bé....calenteta al llit, sense dolor d'esquena, amb gana i sabent que pots triar entre un suc verd i sà o un café amb cigarreta segons et peti, que tens aigua calenta i sabò de coco per una bona dutxa i que avui has dormit sola perque has volgut .....\niaia Tesa Novembre 10, 2016 6:04 pm\nEm sento feliç quan puc controlar les meves preocupacions.\nAnònim Juny 12, 2017 10:23 pm\nLa felicitat és l'absència de preocupacions\nAnna o. Juny 13, 2017 2:13 pm\nSer feliç es escoltar les besades rialles i abraçades que s'intercanvia la gent estimada quan es retroba en casa .\nAntonieta Juny 18, 2017 5:22 pm\nFelicitat és arribar a estar content i satisfet amb el que tens i amb els teus al costat. No cal res més.\nXè73 Agost 29, 2017 12:04 am\nés posar-me a dormir pensant en el dia que acaba, amb un somriure.\nSonia Agost 29, 2017 12:21 am\nTenir la certesa que et queden molts dies, moments, intants plens d' emocions i experiències noves.\nAnònim Agost 29, 2017 6:46 am\nSentir Una canço que feie temps no senties i gaudir la, gaudir d'un cel estelar, riure amb els teus estimats, i tenir-los a tots sans i alegres!\nAnònim Agost 29, 2017 7:58 am\nQue tots els éssers estimats, i jo mateixa, tinguem bona salut\nAnònim Maria cañete Agost 29, 2017 2:41 pm\nGracias por existir sentir soñar andar reír caminar ver corregir\npersona Agost 29, 2017 10:39 pm\ndibuixar un somriure quan et lleves, sentir el dia ple, compartir amb els altres els teus moments, respirar...\nAnònim Desembre 26, 2017 9:45 pm\nLa felicitat és respirar profundament i saber que estàs viu!\nAnònim Desembre 26, 2017 10:23 pm\nTotes són ben certes, m'encanta!\nSargent Pepper Desembre 26, 2017 10:32 pm\nPoguer dir "de rés" perquè tan donat les gràcies.\nAdelfa Desembre 27, 2017 1:44 am\nPassar dos intensos dies de Nadal amb la família, compartint rialles, jocs i cançons amb menuts i grans, amb la sensació que els que han marxat, segueixen sempre, d'alguna manera entre nosaltres...\nAnònim Desembre 27, 2017 10:17 am\nAnònim Gener 3, 2018 10:20 pm\nIgnorar el món que tenim\nAnònima Gener 4, 2018 11:56 am\nLa felicitat és sentir-se enamorada i que et diguin "t'estimo" a cau d'orella.\nAnònim Agost 22, 2018 12:07 am\nUna alegria serena!!!!!!!\nIreth Agost 22, 2018 12:37 am\nPrendre't una cervesa al vespre amb tu mateixa\nAnònim Agost 22, 2018 7:43 pm\nSomriure amb aquests comentaris, compartir-los.\nAnònimmarta cairol Abril 13, 2019 12:25 am\nescolta musica que et toca tots els sentiments ara escoltan silvia perez cruz\nCervesa rossa Abril 13, 2019 7:28 pm\nM'agrada quan em mires sense que me n'adoni. Noi dolç i bonic, per què em mires tant i tant? A la sala de professors, al passadís quan et poses de costat per mirar-me caminar, de sobte em giro i et trobo observant-me. A vegades em contemples com si jo fos una obra d'art i altres com si m'estiguessis despullant. Què et passa amb mi? No has parat de mirar-me així des del primer cop que em vas veure. Em tornes completament boja. Però no sé quin gust tenen els teus petons. Jo no sé què és la felicitat.\nAnna Giménez (la veïna de la Rambla) Abril 15, 2019 10:37 am\nSortir d'una obra de teatre on he vist el somriure i l'emoció de la meva filla. Saber que no cal gran cosa per estar juntes: el sol, un bon llibre, un passeig per la platja... Però també la pluja, una manteta escarxofades en el sofà.


Immortalitat | Catalunya Religió\nPer Jesús Renau. Ds, 28/12/2019\nQuina paraula: immortalitat!! Segons com, pot fer somriure o potser despertar un desig emboirat d’interrogants. Però el que és cert és que avui hi ha qui hi creu i investiga per anar allargant la vida, i fins i tot es pronuncia el mot “immoralitat”.\nPodrà l’esser humà esdevenir immortal? Viure indefinidament en aquesta terra o en un astre en condicions semblants a la terra? Hi ha qui pensa que és possible. Hi ha qui hi inverteix molts diners (evidentment gent que en té molts) i hi ha qui deu guanyar molts diners investigant i treballant de valent perquè uns quants humans sobrevisquin per sempre —o quasi per sempre— en aquesta vida.\nImagino —fent un cert esforç intel·lectual— que dintre d’un temps, més aviat llarg, es descongela un cos i, aplicant un interessant sistema de reacció electro-magnètica, retorna a la vida. Imagino que és ell/ella, el mateix o la mateixa que va fer el camí de la vida en el segle XXI. I em pregunto: quina vida li espera si vol durar amb qualitat immortal?\nCaldrà que es posi al dia, renovi el llenguatge, s'assabenti del que ha passat, conegui els seus descendents... bona feinada! Evidentment, si vol durar, haurà d’evitar tots els paranys de la nova salut, haurà de sotmetre’s a tractaments preventius i, si cal, curatius, s’haurà d’adaptar al canvi climàtic ja esdevingut a la nostra terra o a l’astre que l’aculli, haurà de rebre tractaments físics i psicològics, mirar de no contaminar-se... En una frase: VIURE EN UNA BOMBOLLA PREVENTIVA.\nRealment hom es pregunta si val la pena investigar tant per la immortalitat d’uns quants rics, per despertar-se, cas que es despertin, i viure en un món diferent salvant tots els paranys per sempre.\nNi que tot anés molt bé, i situant-me en el marc de la fe, em recordo de la promesa de Jesús. El traspàs, que en diem mort, ens obre la porta a una vida en Déu. Crec, Senyor, però ajuda la meva fe.\nNo tinc res en contra de les investigacions; al contrari. Però sí que les enfocaria prioritàriament perquè la majoria de persones de tots els continents poguessin viure actualment amb dignitat humana: salut, alimentació, cultura, ecologia, pau, fe i drets humans.


Notícies :: Jornada online sobre ELA organitzada per l’Hospital de Bellvitge, l’Hospital del Mar, l’Hospital Vall d’Hebron i la Fundació Catalana d’ELA Miquel Valls\nJornada online sobre ELA organitzada per l’Hospital de Bellvitge, l’Hospital del Mar, l’Hospital Vall d’Hebron i la Fundació Catalana d’ELA Miquel Valls\nAmb motiu del Dia Mundial de l’ELA, les Unitats Funcionals d’ELA i Malaltia de Motoneurona de l’Hospital Universitari de Bellvitge, l’Hospital del Mar i l’Hospital Vall d’Hebron, juntament amb la Fundació Catalana d’ELA Miquel Valls, organitzem la JORNADA ONLINE SOBRE ELA el 21 de juny a les 17:00.\nLa Jornada començarà a les 17h i serà online per la plataforma Zoom perquè així qualsevol persona en qualsevol lloc es pugui connectar, a més es podrà preguntar i debatre al final de cadascun dels tres blocs de ponències (Investigació, assajos clínics i final de vida). Si esteu interessats en participar-hi, us podeu inscriure en el formulari d’inscripció aquí. Unes hores abans de començar us enviarem per correu electrònic l’enllaç per poder entrar-hi.\nL’Esclerosi Lateral Amiotròfica (ELA) és una malaltia neurodegenerativa, que està suposant un repte a molts nivells: des del vessant més bàsica per comprendre els seus mecanismes, el seu maneig en la pràctica diària, sense oblidar les particularitats del sistema sanitari per garantir una assistència de qualitat a aquestes persones en totes les etapes que comporta la malaltia. Aquesta jornada està organitzada per tres Unitats multidisciplinàries d’ELA de tres hospitals diferents de referència, juntament amb la Fundació Catalana d’ELA Miquel Valls, per fer palès que aquesta malaltia necessita un treball totalment en xarxa i de manera conjunta per donar una atenció de qualitat i trobar una cura el més aviat possible.


Programació tardor/hivern Apropa Cultura\nConsulta el programa educatiu del curs 2021-22\nEl vostre suport és el nostre poder!\nEl passat dimecres 18 de maig es va celebrar el Dia Internacional dels Museus baix el lema “El poder dels Museus”. Des del Museu d’Art Sacre de Mallorca organitzàrem una jornada de portes obertes de les 10h a les 20h i d ...\nCelebra la festa dels Museus al MASM!\nEl proper dimecres 18 de maig és el Dia Internacional dels Museus, esdeveniment que organitza, des del 1977, el Comitè Internacional dels Museus (ICOM) amb l'objectiu de donar a conèixer i ressaltar el paper dels museus. ...\nEls vitralls de Gaudí s'exposen al Musée d'Orsay de París\nDes del 12 d'abril fins el 17 de juliol, el Musée d'Orsay de París acull la primera gran exposició dedicada a Antoni Gaudí a França, en la qual s'exposen els fragments de vitralls dissenyats per l'arquitecte per a la Seu ...


El transport públic amplia l'oferta a partir de dimarts per garantir la distància de seguretat entre usuaris La República\nEl transport públic amplia l’oferta a partir de dimarts per garantir la distància de seguretat entre usuaris\nACN Barcelona.-A partir d’aquest dimarts hi haurà més oferta de transport públic i també una franja horària més ampla pel que fa a les hores punta. El Departament de Territori […]\nACN Barcelona.-A partir d’aquest dimarts hi haurà més oferta de transport públic i també una franja horària més ampla pel que fa a les hores punta. El Departament de Territori i Sostenibilitat, d’acord amb els operadors, ha pres aquesta decisió davant l’aixecament del confinament total a partir d’aquest dimarts, que fa preveure un augment de la demanda. El servei es readapta ara amb una major oferta pel tal de garantir al màxim la distància de seguretat entre usuaris. En l’àmbit de Barcelona, l’oferta serà d’entre el 40% i el 65% d’un dia feiner, arribant al 70% en hora punta a les línies més concorregudes, mentre que les dues darreres setmanes de confinament total l’oferta s’havia reduït fins a un valor d’entre el 33 i el 50% d’un dia feiner.\nEl servei serà, de mitjana, d’un 60% en el cas del metro, un 40% a Ferrocarrils i un 50% a Renfe. En hores punta, però, el servei es reforçarà per arribar a un 70% al metro, un 60% a FGC i un 65% del servei a Rodalies.D’altra banda, amb la voluntat d’evitar al màxim les aglomeracions, s’ha decidit ampliar també les hores punta en funció del comportament observat en els usuaris les últimes setmanes. Al matí serà de sis a nou Metro i FGC i de dos quarts de set a dos quarts de deu a Rodalies. També s’ha establert una franja d’hora punta al metro, d’una a tres del migdiaPel que fa a l’àmbit territorial no adscrit a l’ATM de Barcelona, l’oferta de transport públic interurbà –ferroviari i per carretera– incrementarà la seva oferta fins al 60%. En les últimes setmanes, l’oferta s’ha anat adaptant a les necessitats de cada moment, fins assolir una oferta que en la majoria dels casos no ha superat el 50%.


» Observant uns focs artificials de raig gamma.\nObservant uns focs artificials de raig gamma.\nFebrer 13, 2009 | Categoria: Articles\nEls astrònoms que utilitzen el satèl·lit Swift de la NASA i el Telescopi Espacial de Raigs Gamma Fermi, poden observar freqüentment les explosions dels romanents estel·lars situats a 30.000 anys llum de nosaltres. Aquests focs artificials d’alta energia sorgeixen d’un rar tipus d’estrella de neutrons, coneguda com una “repetició dèbil de raigs gamma“. Aquests objectes, imprevisiblement ens envien una sèrie de flamarades de raigs gamma i X.\n“A vegades aquests notables objectes fan erupcions de més de cent flamarades en tan sols 20 minuts”, comenta la Loredana Vetere, coordinadora de les obsevacions del Swift i membre de la Universitat Estatal de Pennsylvania. “Aquestes flamarades són més intenses que l’energia total que emet el Sol en vint anys”.\nAquest objecte, conegut des de fa molt de temps com una font de raigs X, està situat a la constel·lació de Norma, a l’hemisferi sud. Durant els dos anys anteriors, els astrònoms han identificat les pulsacions de ràdio i els senyals de raigs X. Aquest objectes va començar una nova sèrie de petites emissions el dia 3 d’octubre de 2008 i va retornar a l’activitat el passat dia 22 de gener, amb un intens episodi.\nA causa d’aquests esclats, els astrònoms han classificat aquest objecte dins de la família dels emissors d’ebils de repetició de raigs gamma, on de moment s’han localitzat sis objectes. L’any 2004, un altre membre d’aquesta família va emetre una intens senyal que va poder ser mesurat des de la superfície de la Terra, el senyal tenia un origen situat a 50.000 anys llum de nosaltres.\nEls científics creuen que la font d’aquesta emissió, pot ser una estrella de neutrons superdensa. Les restes d’una estrella gegantina, encara que segurament aquesta estrella de neutrons disposa d’una massa equivalent al nostre Sol, amb una grandària de tan sols 20 quilòmetres. Aquest objecte, s’ha catalogat amb la referència SGR J1550-5418.\nMentre que les estrelles de neutrons típiques posseeixen uns grans camps magnètics, aquest subgrup mostra uns camps 1.000 vegades més potents. Aquests objectes també anomenats magnetars, tenen els camps magnètics més potents coneguts del nostre Univers. SGR J1550-5418, gira sobre el propi eix un cop cada 2,07 segons, sen el magnetar més ràpid conegut.\n» Index 2009. Agost 24, 2009 4:10 pm\n[…] 13 Febrer 2009. Observant uns foscs artificals de raig gamma. […]


La botiga en línia de Spirit motors a Motardinn\nRoba home (81)\nVeure-ho tot ( Spirit Motors )\nSpirit Motors Classic 2.0\nSpirit Motors Aramid Cotton Stretch 1.0\nSpirit Motors Cordura With Aramid 2.0\nSobre Spirit Motors\nSpirit motors a motardinn - la millor selecció de productes al millor preu. Mai havia set tant fàcil navegar i comprar per internet articles de equipament-moto. I el millor de tot és que et portem el material de equipament-moto que necessitis directament a la porta de casa. La majoria de productes Spirit motors s’envien ràpidament, 24 hores després d’haver fet la compra a motardinn. Com a distribuïdor autoritzat de Spirit motors tenim un ampli coneixement de tots els productes i últimes tecnologies. Podem assessorar-te amb els millors consells per utilitzar i cuidar el material Spirit motors de la millor manera. Sempre que ho necessitis rebràs el millor servei del nostre equip d’esportistes experts. Creiem que una part important per a la satisfacció del client és garantir que la compra es fa en un entorn 100% segur i confidencial. Volem que estiguis 100% satisfet amb la teva compra a motardinn, però si per algun motiu això no passés, tens 30 dies per fer la devolució de la compra. Si tens una pregunta o necessites que t’assessorem, no dubtis a contactar amb el nostre equip d’atenció al client de motardinn. Estarem encantats en donar resposta a totes les teves preguntes i a ajudar-te en tot el que necessitis!


Tstil -el reciclatge fet creació- | Espai NaturalMent\nTstil -el reciclatge fet creació-\nDarrere Tstil -el reciclatge fet creació- s'hi amaguen les mans de la Teresa Giralt (Calaf). Amb aquesta marca, inicia una nova etapa emprenedora i engrescadora dins la seva llarga vida vinculada al món de l'artesania.\nCeramista de professió, després d'uns anys d'inactivitat va decidir un canvi de rumb tirant-se de cap al món del reciclatge. I és que Tstil converteix els materials més inimaginables amb creacions 100% portables al dia a dia.\nLes inquietuds artítstiques, el cervell per dissenyar, les mans per crear, l'empenta, la idea, el caràcter i la seva personalitat; provoquen una explosió creativa d'on en surten peces úniques fetes amb materials tan insòlits com cambres de rodes de vehicles i pneumàtics de bicicleta.\nTstil són complements realitzats amb materials que porten molts quilòmetres a sobre i, que amb aquesta segona vida que els donen en fan molts més convertits en cinturons, bosses, ronyoneres, braçalets, clauers i moneders.\nTstil és reciclatge, disseny, creació i modernitat.


Visat > Visat 23 > Les versions teatrals de Joan Oliver o res més lluny de «La porta falsa i còmoda de les traduccions»\nLes versions teatrals de Joan Oliver o res més lluny de «La porta falsa i còmoda de les traduccions»\nFrancesc Trabal escriu el 13 de març de 1939 una carta a Herman Ould, secretari general i tresorer del PEN Club a Londres, explicant-li la penosa situació dels escriptors exiliats a França, amb la intenció d’intercedir per la seva subsistència material i econòmica. Fa referència a Joan Oliver (1899-1986) i diu que, a banda de les dificultats per vestir-se adequadament, té la voluntat de marxar cap a l'Amèrica del Sud, perquè considera que, com a autor teatral, les seves obres més famoses es podran traduir al castellà i, a més, hi ha la companyia de l’actriu Margarida Xirgu que confia que es pot interessar per representar-les. Així és com l’escriptor sabadellenc afrontava un futur incert en l’exili xilè. En definitiva, Joan Oliver, tot i les circumstàncies adverses, tenia grans esperances de fer carrera literària en el camp teatral. I, com afirma en conversa amb Pere Calders, era un projecte molt pensat i assumit: «Quant al teatre, […], estic segur que jo hauria esdevingut un dramaturg més que no pas un poeta, si haguéssim guanyat la guerra i el país hagués pogut evolucionar normalment. Tenia aleshores i tinc encara ara una gran passió pel teatre. Jo hauria volgut ser director i autor del teatre de la Generalitat, tal com havia parlat amb el conseller Pi i Sunyer. No pas per programar només les meves possibles obres, sinó per a poder ser com Molière, modèstia a part, el qual podia veure les seves obres representades. ¿Com vols que els autors aprenguem a escriure teatre si no veiem les nostres obres a l’escenari, o les hi veiem en condicions precàries? ¿Com vols que el públic s’afeccioni al teatre i pugui discernir el bo del dolent? En conseqüència, he predicat, des dels temps de l’Agrupació Dramàtica de Barcelona, que el teatre català hauria de viure molts anys d’aprenentatge amb traduccions».\nJoan Oliver ja s’havia manifestat en un article publicat a la revista Meridià l’any 1938, en plena Guerra Civil, a favor d’un Teatre Nacional o Municipal, «ben dirigit i nodrit, d’antuvi, amb bones traduccions». Es tractava de disposar de «l’escola del bon teatre estranger que ens serà lliçó i estímul». I, efectivament, aquesta és la línia que va seguir l’escriptor al llarg de la seva trajectòria com a autor teatral. Tot i la feblesa de la tradició dramàtica catalana, sempre valorava que hi ha prou aportacions estimables del teatre propi per ser considerades i, alhora, tenir molt en compte les bones traduccions d’autors clàssics i moderns. També, perquè una de les seves preocupacions era la creació d’un llenguatge teatral convincent i, en aquest sentit, pensava que podia contribuir-hi tant a través de l’obra pròpia com a partir de les seves versions del millor teatre universal.\nÉs cert que arriba un moment (a partir dels anys seixanta) que experimenta una cert desànim com a autor i com a protagonista de la vida teatral del país. Així ho confessa a Montserrat Roig: «[…], em veig com un dramaturg frustrat, esberlat». I també, davant del panorama del teatre català, declara a Baltasar Porcel amb la seva rotunditat característica: «[…], vist el quadre, i sense prou empenta per a promoure un redreçament o almenys un endegament de l’escena professional (cosa que hem intentat més d’una vegada), vaig esquitllar-me per la porta falsa i còmoda de les traduccions».\nDe fet, Joan Oliver, quan retorna a Catalunya l’any 1948, després dels anys d’exili a Xile, s’implica a fons en la represa del teatre català en plena postguerra franquista. I si ens centrem en les traduccions o versions d’obres clàssiques i modernes que va fer, sobretot, en la dècada dels cinquanta, cal afirmar que es van convertir en un factor essencial per créixer com a autor teatral i per fer una aportació necessària al llenguatge i als recursos dramàtics de l’escena catalana. Per tant, no són en absolut una «porta falsa i còmoda». Ben al contrari, són una aposta exigent per superar les limitacions del teatre català i facilitar-ne la recuperació i la modernització. Com ha subratllat Miquel M. Gibert, Joan Oliver amb les traduccions té més la voluntat d’obrir camins al teatre català que la de servir una determinada opció estètica que li resultés pròxima com a autor. A més, no deixa mai de tenir present la realització escènica de les obres teatrals que tradueix i l’enriquiment expressiu que comporten per a la llengua catalana: «[…], pretenia traduir amb una fidelitat compatible amb la fluïdesa teatral i un irrenunciable sentit de l’idioma o, de vegades, fer una versió escènicament viable i lingüísticament creïble. Per tant, les traduccions i versions de l’autor esdevenen un instrument tant o més destacat que la seva obra original en la creació d’una llengua dramàtica moderna i eficaç».\nEl misantrop, de Molière, una obra clàssica en versió modèlica de Joan Oliver\nJoan Oliver havia publicat, en els moments inicials de l’exili, Cucurell o el cornut imaginari,una versió de la comèdia de Molière, a la revista Catalunya (Buenos Aires, novembre de 1941). Però quan, retornat a Barcelona, afirma, en una carta a Xavier Benguerel (22-VI-1948), que està traduint El misantrop sap que s’enfronta a «l’obra potser més madura i més seriosa» del comediògraf francès: «[…], hi ha una gran densitat expressiva i una certa complicació de sentiments, expressats d’una manera molt matisada. Crec que és [més] difícil que el Tartuf». Veu que, tot i les dificultats, aconsegueix de vèncer els primers obstacles i se’n sent satisfet. Engrescat amb el projecte, pensa fer arribar la versió a Carles Riba perquè, si la valora, faci gestions amb un grup de mecenes milionaris (Fèlix Millet i Maristany, entre altres) per proposar-los el finançament de la traducció de l’obra completa de Molière. De la mateixa manera que havien beneficiat escriptors com Riba (amb l’Odissea) i Sagarra (amb les obres de Shakespeare), Joan Oliver era conscient que, amb l’ajuda d’aquests mecenes, podria resoldre els problemes econòmics amb què s’havia trobat des que havia tornat de Xile. Malauradament, l’escriptor sabadellenc no va tenir l’oportunitat d’embarcar-se en aquesta empresa tan ambiciosa. No el devien ajudar gaire els problemes que no va parar de tenir amb les autoritats i la policia franquistes (l’any 1948 va patir diversos escorcolls domiciliaris i durant el mes de març de 1949 va passar deu dies a la presó Model de Barcelona).\nEn una carta a Benguerel del 7 d’agost de 1948 anuncia que ja ha acabat la versió d´El misantrop i que l'ha fet arribar a Carles Riba. L’amic Benguerel li elogia la feina feta, de manera entusiasta: «De debò, Joan, pels fragments que m’has enviat, crec que has fet una traducció perfecta. La lectura del “teu” Molière dóna la sensació d’una cosa sòlida, els versos queden ben travats; alguns superen l’original (ho dic amb tota consciència!) en el sentit de posseir una major riquesa lèxica» (carta del 23 d’agost de 1948). L’intercanvi epistolar entre Joan Oliver i Xavier Benguerel té un gran interès per conèixer el procés creatiu de la versió de l’obra de Molière, que s’allargà fins a l’any 1951, quan s’edità finalment el llibre de bibliòfil, il·lustrat amb aiguaforts i boixos de Granyer, després de superar problemes econòmics, de censura i de permisos administratius. Hi ha uns comentaris molt reveladors de Joan Oliver en una carta a Benguerel (21 de juny de 1949) sobre la feina de comprensió i de traducció d’una obra clàssica com El misantrop, després d'haver-ne fet moltes lectures: «[…] Penetrant una obra t’hi fas vell, vull dir que hi guanyes una experiència intensiva, et familiaritzes amb el llenguatge de l’autor, fins i tot amb els seus vicis d’estil, que en Molière no són pocs. No es pot fer una traducció a primer cop d’ull, ni a segon, ni a cinquè, més que més quan es tracta d’un autor del segle XVII. […] Per traduir bé es necessita posseir els dos idiomes i a més tenir el sentit traductiu (passez le mot), un sisè sentit que exigeix molta atenció i ulleres. El traductor també té un altre perill: enamorar-se de certes solucions que sorgeixen com per miracle, que són “dons de l’àngel dolent”, del temptador. Saber distingir entre les inspiracions de l’àngel bo i les altres és a vegades difícil, i fins i tot impossible. L’amor encega, i l’amor que més encega és l’amor propi».\nL’edició (Aymà, 1973) que es va fer de les tres obres de Molière adaptades per Joan Oliver (Cucurell o el banyut imaginari,El Misantrop iEl Tartuf) va encapçalada per una «Lletra oberta», que conté algunes reflexions interessants sobre la feina del traductor. Després de declarar «temerària» i «impossible d’acomplir en forma passablement satisfactòria» la traducció en vers d’una obra important, escrita originalment en vers, qualifica d’il·lusori el procediment d’encabir en cada alexandrí català «tots els mots i tots els conceptes que conté cada alexandrí francès». És conscient que cal «contreure, seleccionar, capgirar, potser tergiversar paraules i idees; cercar –i no sempre trobar– expressions afins, formes i nocions equivalents o semblants a les de l’original o a penes aproximades». Tot, a la fi, per haver d’acceptar la inevitable «infidelitat» al text original: «En altres paraules: les meves versions són –és a dir, volen ser–, fins a cert punt, una refosa».\nTanmateix, les dues dècades que Joan Oliver va dedicar a fer i refer les seves traduccions del Misantrop i del Tartuf per millorar-les van ser una experiència i un aprenentatge d’escriptor absolutament gratificants: «Reeixir –o pensar-m’ho– quan tradueixo un autor que estimo fins a l’admiració i l’enveja, em proporciona un acontentament molt distint, i més ple, del que em procura rematar un poema que l’autocrítica de moment aprova. Em pregunto per què. Sospito que és el plaer de l’enamorat que aconsegueix suscitar un somriure franc als llavis de l’estimada; i potser hi afegiria un altre incentiu: l’orgull de sentir-se, en certa mesura, col·laborador o torsimany del geni. Si no som uns pedants, dubtem sempre de nosaltres mateixos, però l’excel·lència del model traduït és una fermança que avala, per extensió, el modest treball del deixeble».\nHi ha, també, en aquestes traduccions de Molière l’admiració de Joan Oliver pel comediògraf que escriu per al teatre i per a un públic. Per això aposta per un llenguatge col·loquial, viu, comunicatiu. Perquè, en definitiva, «les presents versions han estat fetes pensant sempre en l’escena i en el públic, per hipotètics que siguin l’una i l’altra». En aquest sentit, quan la seva versió d’El misantrop va ser estrenada, amb un gran èxit artístic i de públic, al Teatre Romea de Barcelona el dia 25 de març de 1954, amb la direcció d’ell mateix, Joan Oliver devia sentir l'íntima satisfacció d’apropar-se una mica més a l’obra i a la personalitat dramatúrgica del seu estimat Molière. L’impacte d’aquesta representació va ser important. Ricard Salvat parla de la «fascinació verbal de la traducció admirable d’El Misantrop». I Feliu Formosa s’hi refereix amb aquests termes: «Aquest era el primer contacte que jo tenia amb el teatre com a “acte de servei i de fe en una llengua i en una cultura”» (mots d’una entrevista d’Oliver amb Baltasar Porcel, Serra d’Or, febrer del 1966). «Uns quants anys abans de la naixença de l’Agrupació Dramàtica de Barcelona, Oliver actuava com a director escènic i assolia, pel que jo recordo, un espectacle extraordinàriament reeixit, a la importància del qual contribuïa sens dubte la qualitat de la traducció».\nPigmalió, de George B. Shaw, una obra contemporània anostrada per Joan Oliver\nEn una carta a Josep Ferrater Mora (21 de gener de 1957), Joan Oliver comenta: «[…] he fet una adaptació de Pigmalió de Shaw, al català. L’acció passa a Barcelona, època actual. Especulo amb les diferències entre el llenguatge parlat i l’escrit. Va ser un èxit de lectura». Integrat en l’Agrupació Dramàtica de Barcelona (ADB), l’escriptor no sols s’aplica a les versions de clàssics com Molière o Goldoni, sinó que també mostra un interès especial per autors i obres rellevants del teatre contemporani. És el cas de Pygmalion (1913), de George Bernard Shaw, i d’autors com Txèkhov i Bertolt Brecht, entre altres. És indubtable que Joan Oliver se sentia esperonat a fer aquestes versions no únicament per gust personal o per necessitat econòmica. Hi havia uns factors essencials que, com a home de teatre, l’impulsaven a la feina de la traducció: el fet de contribuir a la recuperació i renovació teatral catalana i la possibilitat de la representació que li oferia l’ADB.\nJoan Oliver presenta el seu Pigmalió (1957) com una «adaptació lliure», que el porta a fer, com ha dit Miquel M. Gibert, una veritable «apropiació significativa de la comèdia». Mentre que en l’obra de Shaw l’acció se situa al Londres del 1913, Oliver la trasllada a la Barcelona del 1957: així el Covent Garden es converteix en el Palau de la Música Catalana, Eliza Doolittle esdevé la florista de la Rambla Roseta Fernandes i el professor Higgins és ara Martí Jordana. Per tant, hi ha una declarada intencionalitat d’apropar l’obra a la realitat històrica dels espectadors i no es defugen ni les referències a la burgesia catalana ni a la situació política del franquisme. Com apunta Miquel M. Gibert, hi ha tres elements reveladors en aquest sentit: «l’esment de les dificultats per parlar en públic; la presència d’una burgesia de nous-rics –que el públic de l’estrena havia de vincular als negocis grassos i tèrbols de la postguerra, al món dels estraperlistes– i l’elaboració d’un dialecte popular-marginal».\nTanmateix, un element que singularitza l’adaptació que Joan Oliver fa de l’obra de Shaw és la reflexió que ens proposa sobre la realitat lingüística catalana en unes circumstàncies de limitació i persecució de la llengua pròpia a càrrec del franquisme. A través dels personatges de Roseta i de Quim Fernandes, Oliver elabora un dialecte urbà autòcton que substitueix el cockney londinenc de l’obra original de Shaw. D’aquesta manera, Roseta s’expressa en una mena de xava barceloní que sembla, d’entrada, oposar-se a la parla culta del professor Jordana. Però la intenció d’Oliver no és la de criticar la parla de la florista (com sí que fa G.B. Shaw), sinó més aviat reivindicar-la; i d’aquesta manera, tal com observa Joan Casas, afegir «a la irònica crítica social una crítica solapada al model de llengua». I en aquesta orientació de l’obra és ben clar, com subratlla Joan Sellent, que la versió catalana «va més enllà i aconsegueix incrementar l’antipatia que desperten l’actitud i el caràcter de l’atrabiliari professor Jordana per la via del model de llengua que fa servir: un català correctíssim, això sí, però encarcarat, esquitxat amb molts dels tics més afectats del noucentisme i amb més limitacions expressives que el de la florista Roseta abans de ser sotmesa a l’experiment (un cop “reeducada” lingüísticament, Roseta parla un català tan o més encarcarat que el del seu professor)».\nS’ha remarcat que tant Joan Oliver, amb la seva versió de Pigmalió, com Salvador Espriu, amb Primera història d’Esther (1958), fan un veritable homenatge i una elegia a un model de llengua popular que està en perill d’extingir-se per culpa de la repressió lingüística i de la contaminació imparable del castellà. Però Joan Oliver, des de la perspectiva d’intel·lectual crític i lliurepensador que el definia, «no estalvia tampoc les ironies contra la tendència al cultisme pedantesc, a la hipercorrecció que anul·la tota vitalitat i és símptoma d’endogàmia tribal», com diu Joan Casas. Perquè el parlar xava de la Roseta no és en absolut un català empobrit, tot i la contaminació del castellà i les incorreccions normatives; ben al contrari, «Oliver acoloreix la parla de la florista amb uns recursos expressius que a estones fan semblar el registre del professor Jordana encara més opac i encarcarat», destaca Joan Sellent. En les primeres intervencions de la Roseta, després que li han tirat per terra la panera de flors, trobem una sèrie d’expressions singulars, típiques, genuïnes i de creació autònoma, al costat de les seves peculiaritats fonètiques: «Pasterada! Tot a can Taps! ¿Que té elsuis al clatei aquet pera?», «¿És aixòs lo que aprenen als col·lègits de pago? L’estapliment a la missèria! I amb el fangueig que hi ha! Aquesta sí que serà la nit del lloro! Tot per culpa d’un mec que més valdría…».\nLa riquesa lingüística de la parla de la florista no és, evidentment, reflex de la realitat, sinó una pura ficció d’aquell català que hauria pogut desenvolupar-se sense amenaces, amb tota la seva diversitat de registres i en tots els àmbits socials, lluny de la situació repressiva provocada pel franquisme durant la postguerra. Per tant, Joan Casas l’encerta plenament quan defineix el parlar de la Roseta com «un sensacional pastitx, una síntesi feta amb records de les parles populars de preguerra, l’invent d’un llenguatge ja inexistent». El públic, format pel sector minoritari d’una burgesia de tendència catalanista liberal, que va assistir el 26 de maig de 1957 a la representació de l’ADB devia «deixar-se endur per la il·lusió de realitat que els oferia aquell peculiar i radical anostrament del Pygmalion de Shaw», tal com observa Joan Sellent. Perquè, més enllà de les parets del teatre, la situació de la llengua catalana era tota una altra.\nLa introducció en el Pigmalió de Joan Oliver d’algunes escenes i rèpliques totalment originals afavoreixen tant la vivacitat expressiva dels diàlegs com l’ambientació en la societat catalana dels anys cinquanta. La impressió que l’obra va provocar en els espectadors va ser enlluernadora. Així ho denotava Ricard Salvat: «Voldria recordar que quan vàrem tenir la sort d’escoltar aquest monument d’intel·ligència i d’ironia, la nit històrica per al teatre català en què aquesta recreació verbal del text es va estrenar a Barcelona, vàrem sentir una veritable emoció. Simple i pura emoció de la paraula». Perquè, en definitiva, el valor més destacable de la versió de Pigmalió és haver superat la pura literalitat per una feina de creació, sobretot lingüística, que ha acabat sent memorable per al teatre català.\nDos autors clau adaptats i recuperats per al teatre català: Txèkhov i Brecht\nCalia destacar el paper rellevant que juguen les versions de Joan Oliver d’El misantrop,de Molière, i de Pigmalió,de George B. Shaw, en l’obra teatral de l’autor, sobretot pel que tenen d’adaptació elaborada dels seus interessos artístics i de les seves inquietuds intel·lectuals. Podríem dir, en aquest sentit, que l’anostrament de dos autors cabdals del teatre contemporani, com Txèkhov i Brecht, també comporta per a Oliver una implicació personal que va més enllà dels encàrrecs que li pogués fer l’Agrupació Dramàtica de Barcelona.\nJoan Oliver es va interessar l’any 1925, primer, pels contes de Txèkhov, que va llegir en traduccions castellanes, a partir de les quals en va publicar algun en català en revistes de vida efímera. El mateix any va adquirir a París les obres completes de Txèkhov en francès. La lectura del teatre de l’autor rus no li va resultar, d’entrada, prou atractiva. Però a l’exili va descobrir-ne de nou l'obra dramàtica i, llavors, li va semblar extraordinària: «Hi vaig trobar un amor profund de l’autor envers els seus personatges, gent fracassada, il·lusionada a estones, submergida en ambients estantissos, pobres, sense sortida. Un teatre sense tesis, sense demagògia social. El vaig preferir a Ibsen i a Strindberg, a Andreiev, que fins aleshores per a mi havien estat grans figures».\nPrecisament, Un prometatge, una de les seves versions de Txèkhov, va ser la primera obra teatral estrangera, presentada en català l’any 1952, que va tolerar el règim franquista. Oliver era conscient que n’havia fet una traducció molt lliure: «potser amb massa desimboltura en vaig permetre d’afegir-hi alguna rèplica i d’accentuar-ne alguna altra». En una carta del 19 de gener de 1952, Xavier Benguerel el critica de manera contundent: «Perdona que et digui que no estic d’acord amb el teu procediment Prometatge-Txèkhov. Ni que tampoc en diguis una “adaptació” malgrat tots els procediments. Crec que cal traduir… i prou! Crec que es pot transigir només en adaptar coses “insignificants”: noms de persones i coses que no lliguen amb l’ambient del país en el qual l’obra serà representada». La resposta de Joan Oliver (carta de 31 de gener de 1952) als retrets de Benguerel és molt reveladora de la seva opció a l’hora de traduir: «Dius que no estàs d’acord amb les adaptacions. En principi tens raó. Però pensa que en el meu cas es tracta d’una obreta russa traduïda directament del francès. Puc saber per ventura fins on arriba la fidelitat del traductor del qual tradueixo? Aleshores, tot traduint, se m’han acudit paraules, imatges, interjeccions, etc.; petits canvis o petits afegits que de fet fan l’obra més divertida. Ho he constatat en els assaigs. El que no he fet és anar contra l’esperit de l’obra, ni contra el caràcter dels personatges. He accentuat certs passatges, només. He afegit pintoresc a la farsa».\nJoan Oliver fou molt respectuós amb l’esperit de les obres de Txèkhov. En va fer un nombre considerable de versions (El cant del cigne, L’ós, Un prometatge, L’aniversari, Els danys del tabac, La gavina, Les tres germanes, El cirerar, publicades en un volum d’edicions Aymà l’any 1982) i és indubtable la seva utilitat i vigència, perquè són les obres més representades del teatre que Oliver va traduir. La proximitat personal i l’admiració envers les obres teatrals de l’autor rus es deixa sentir en aquestes paraules de la «Nota preliminar» que va escriure per introduir l’edició de Les tres germanes: «[…] un teatre que aconsegueix de transfondre a l’escena, amb coneixement, honestedat i noblesa, el pes del passat i del present, les nostres misèries morals i també les nostres esperances. Fixem-nos-hi: Txèkhov no judica mai les seves inoblidables i lamentables criatures, car, com digué ell mateix, estimava profundament, irremeiablement, entre la decepció i la fe, mig piadós i mig resignat, l’aventura de les nostres vides amb llurs insuficiències, llurs somnis, llurs dramàtiques contradiccions».\nEntre els papers del Fons Joan Oliver de l’Arxiu Històric de Sabadell, hi ha molts escrits dedicats a la figura i a l’obra del seu admirat Txèkhov. En el marge d’un d’aquests textos, hi ha una nota manuscrita molt expressiva d’aquesta devoció: «Us dic que em sento mòdicament orgullós del fet que unes determinades circumstàncies m’hagin permès de contribuir a aquest anostrament de Txèkhov –bé que sempre he lamentat la inexistència d’un altre Andreu Nin per a oferir-vos unes magistrals versions directes del rus».\nEn l’entrevista de Montserrat Roig a Joan Oliver, l’escriptor comentava amb un cert orgull: «Vam fer per primera vegada Bertold Brecht a Espanya, a la Península, en una funció que va ser prohibida mitja hora abans d’aixecar-se el teló, i que, després de tres o quatre mesos, vam poder representar». L’òpera de tres rals, que Joan Oliver considerava «un dels clàssics més importants del teatre contemporani» i que «conserva la seva força d’ariet anticapitalista», es va estrenar al Palau de la Música Catalana el 12 de novembre de 1963, sota la direcció de Frederic Roda, en la que va ser l’última representació pública de l’ADB. La versió catalana es va fer, com en el cas de Txèkhov, a partir de la traducció francesa de l’original alemany. La intenció d’Oliver era fer amb el text de Brecht una adaptació semblant a la que havia fet amb el Pigmalió de Shaw i traslladar el món de l’hampa anglesa de ficció al submón dels pinxos del barri xinès barceloní del principi del segle XX. Com explica Feliu Formosa, que es va encarregar d’adaptar els textos de les cançons de l’obra, gent de l’ADB el va convèncer de mantenir-se fidel a l’original, perquè «pensaven amb un criteri respectable que calia estrenar un Brecht tal com era, ja que aquest autor era representat per primera vegada d’una manera no “clandestina” en llengua catalana». Més tard, el 29 de març de 1984, el Centre Dramàtic de la Generalitat de Catalunya va promoure una nova representació de L’òpera de tres rals. Feliu Formosa i el director Mario Gas van recuperar la idea de Joan Oliver d’ambientar l’obra de Brecht en la Barcelona de l’Exposició Internacional del 1929. Amb un respecte absolut pel llenguatge de la versió de l’escriptor i sota la seva supervisió, es va establir el text definitiu que va ser publicat el mateix any i incorporat al seu volum de Versions de teatre (1989).\nValor de les versions teatrals de Joan Oliver en la seva obra literària\nCom hem vist, gran part de les versions teatrals de Joan Oliver responen als encàrrecs fets per l’Agrupació Dramàtica de Barcelona, en la qual l’escriptor exercia funcions d’assessor. En aquest sentit, caldria referir-se també a obres com El criat de dos amos,de Goldoni, que sintonitzava amb la necessitat de traduir clàssics europeus i que es va representar l’any 1956. L’anunciació a Maria,de Paul Claudel, va ser traduïda per Joan Oliver i Ferran Canyameres, a iniciativa de l’actriu Montserrat Julió, encara que va ser acollida dins de la programació de l’ADB l’any 1956. A instàncies de l’entitat «L’Alegria que Torna» (que fomentava una funció teatral anual adreçada a l’alta burgesia més selecta i adinerada, veritable font d’ingressos per a la supervivència econòmica de l’ADB), va fer una versió del vodevil Un barret de palla d’Itàlia,d’Eugène Labiche, una obra en què l’autor no deixa d’expressar una dura crítica de l’avidesa del guany, la hipocresia, la corrupció de la burgesia del seu temps. Es va representar l’any 1960 i Joan Casas en fa el comentari següent: «Joan Oliver devia xalar com un ximplet traslladant la implacable màquina de fer teatre de Labiche al seu català fluent, versemblant i eficacíssim. Jo diria que en són una mostra els noms amb què va rebatejar alguns dels personatges del vodevil, com la Marquesa de Praliné, la Vídua de Papatou, la senyora Delapierre, la senyoreta de Chantematins o la senyora Musaraigne».\nL’any 1958 tenia enllestida la versió de Tot esperant Godot de Samuel Beckett, que posa en evidència l’interès d'Oliver per l’actualitat teatral internacional i per textos declaradament innovadors. L’obra de Beckett no es va representar en la temporada 1958-1959 de l’ADB, tot i que va ser llegida per l’entitat; la va estrenar al final de la dècada dels seixanta el Teatre Experimental Català. Joan Casas en fa una referència interessant: «El rígid ascetisme verbal de Beckett s’avé malament amb els “anostraments” oliverians. La paraula pelada de l’irlandès exigeix dels traductors una contenció que, en general, Oliver va saber mantenir». I Joaquim Molas, en el pròleg a l’edició de Tot esperant Godot, remarca que «la traducció que Joan Oliver ens dóna potser és més fidel a la violència espiritual de l’obra que a la lletra. Ha sabut trobar, en cada cas, l’expressió col·loquial catalana equivalent a la francesa, […]». Altres traduccions com Visquem un somni,de Sacha Guitry, Anònim venecià,de Giuseppe Berto, i Ubú rei,d’Alfred Jarry, estan fetes per encàrrec o per iniciativa del mateix Oliver. La versió de l’obra de Jarry va ser editada l’any 1983 i no va pujar a l’escenari.\nUn balanç de les versions teatrals de Joan Oliver ens porta a destacar la importància d’aquesta activitat creativa en l’obra literària de l’escriptor. La incorporació de textos decisius del teatre universal complementa, com ha apuntat Feliu Formosa, una feina molt valorable en el terreny del llenguatge teatral que queda reflectida en la pròpia obra dramàtica. L’esforç per la intel·ligibilitat, la voluntat de claredat, la capacitat de saber usar de forma lliure i inspirada la riquesa lèxica que posseïa, el sentit expressiu i col·loquial del diàleg i de la versemblança escènica determinen una contribució memorable al teatre català. Ricard Salvat, amb una certa contundència, ho deixa ben clar: «El que Josep Pla va fer amb la prosa catalana, ara ja sabem que Joan Oliver ho va fer amb el llenguatge modern teatral».\nD’altra banda, la seva implicació, amb les seves versions teatrals i amb la pròpia obra dramàtica, en la posada en marxa del teatre independent en l’època fosca i difícil de la postguerra franquista és un element més del seu activisme, com a escriptor i intel·lectual digne i compromès, a favor de la literatura catalana.\nÀlbum Joan Oliver. Coordinat i fet per Anton Carbonell. PEN Català, 2016.\nBenguerel, Xavier / Oliver, Joan. Epistolari. Barcelona: Edicions Proa, 1999.\nFons Joan Oliver. Arxiu Històric de Sabadell\nFormosa, Feliu. «El teatre». A: De Joan Oliver a Pere Quart. Barcelona: Edicions 62, 1969.\nGibert, Miquel M. El teatre de Joan Oliver. Barcelona: Institut del Teatre, 1998.\nOliver, Joan. Versions de teatre. Pròleg de Joan Casas. Barcelona: Edicions Proa, 1989.\n― «Lletra oberta». A: Molière. El banyut imaginari-El Misantrop-El Tartuf. Barcelona: Aymà, 1973.\nOliver, Joan / Ferrater Mora, Josep. Joc de cartes (1948-1984). Barcelona: Edicions 62, 1988.\nOliver, Joan / Calders, Pere. Diàlegs a Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, Editorial Laia, 1984.\nRiera, Ignasi. Joan Oliver / Pere Quart. L’inventor dels jocs. Barcelona: Edicions Proa, 2000.\nSellent, Joan. «Jocs de llenguatge en escena». Caplletra. Revista Internacional de Filologia, 58 (2015).\nVallverdú, Francesc. «Pròleg». A: Joan Oliver. Pigmalió. Barcelona, Edicions 62,


El 'Cine de Dalt' acollirà el concert del Mig Any de Xixona | Música festera | Música de Moros i Cristians\nInici / Notícies sobre música festera / El 'Cine de Dalt' acollirà el concert del Mig Any de Xixona\nEl 'Cine de Dalt' acollirà el concert del Mig Any de Xixona\nEl divendres 22 de febrer a les 20:30 h. en el Cine de Dalt, tindrà lloc el Concert del Mig Any de Xixona a càrrec de l'Agrupació Artísticomusical "El Trabajo", dirigida pel seu director Jordi Francés Sanjuan.\nAbans, el dimecres 20 de febrer la Banda Juvenil de l'agrupació realitzarà el seu propi Concert Fester, també al Cine de Dalt, a partir de les 20:30 h.\n- PUENTEAREAS (pasdoble) – Reveriano Soutullo\nA partir del 20 d'octubre de 1929 la història de Puenteareas i el seu pasdoble han caminar juntes, han establert una complicitat, un diàleg entre el compositor i el seu poble. És un diàleg de les emocions dels sentiments que passa a formar part de la identitat de Puenteareas.\nSoutullo va dir: "Siga el meu primer homenatge per a la mare terra on vaig venir als camins del món ... Si el cos va fer seient en altres sòls, el cor i l'esperit no es van apartar d'aquí, així vaig tenir sempre gravada en l'ànima el prodigi d'aquestes muntanyes, d'aquests camps florits "\n- EDETANIA (marxa cristiana) - Iñaki Lecumberri\nEdetania és una marxa cristiana escrita al gener de 2012 i dedicada a tots els membres de la Filà Edetanos de Cocentaina. Una filà què nascuda al 1996 i amb sols cinc anys de vida va lluitar i va aconseguir la incorporació amb ple dret de la dona a la festa. Edetania fa referència al territori que poblaven els Edetanos, poblat íber amb capital a Edeta (actual Llíria) que limitava al sud amb els Contestanos. La peça està estructurada en tres seccions en les quals un sol tema és tractat amb diferents tècniques contrapuntístiques. Va ser estrenada al Concert de Festes de la banda l´Avanç de Campello, dirigida pel propi compositor.\n- ALFAQUÍES (marxa mora) - - Joan Enric Canet\nJoan Enric Canet ha sigut director de diverses bandes i compositor de més de cinquanta obres per a piano, orquestra, grups de cambra, etc. a més de nombroses obres per a banda. Alfaquíes és una de les seues escasses peces de música festera, on es pot escoltar el seu llenguatge tan original. Fou escrita l’any 1999 per a l’Escuadra Negros Chema del poble d’Elda.\n- SAXUM (marxa cristiana) - - Rafa Mullor\nFou composada per encàrrec de la nostra banda per oferir com a regal de comiat al que va ser durant sis anys el nostre director, José Rafael Pascual Vilaplana. Va ser estrenada per la banda de Xixona al febrer del 2003 i el seu nom fa referència a la denominació de Xixona en temps dels àrabs.\n- YAKKA (pasdoble) – José Rafael Pascual\nEl pasdoble “Yakka”, el nom del qual prové de l’antiga denominació del poble de Yecla en àrab, fou encarregat per la Banda de Música de la mateixa ciutat yeclana per ser estrenat al Certamen Internacional de València l’any 2007.\n- ASBAG (marxa mora) - Carlos Pellicer\nBasada en la novel·la "El mossàrab", de l'escriptor Jesús Sánchez Adalid, ambientada a l'esplendorosa Còrdova del segle X, en què conflueixen dues històries, dos personatges de diferent religió (musulmana i cristiana), i posició social: Asbag, un clergue mossàrab, culte i amant de la pau, i Abuamir, el llegendari guerrer anomenat "Almanzor", amb un talant també culte però que pel temps arriba a ser ambiciós i sense escrúpols, amb l'única pretensió d'augmentar més i més la seva figura, el seu poder. Tots dos, malgrat les seves diferències, entenen la vida com una aventura, i poc a poc les seves vides van unint-se per després agafar camins contraposats.\nLa novel.la, situada a la fi del primer mil·lenni, acaba amb l'anhelada arribada de l'any 1000, amb la qual es confia arriben nous temps de pau i germanor entre les dues cultures.\n- TERRA NOSTRA (marxa cristiana) - Enric Alborch\nEnric Alborch, nascut a Castelló de Rugat, va escriure aquesta marxa cristiana al maig de 1999 amb la que guanyà el 1r. Premi en el I Concurs de Composició de Música festera "Ciutat de Sant Vicent del Raspeig" del mateix any. Es tracta d’una marxa molt festiva, evocadora de l’optimisme i l’alegria pròpia de la festa.\n- PENYA CADELL (marxa mora) - Francisco Esteve\nEs tracta d’una de les marxes més emblemàtiques del compositor murer. Paco Esteve va nàixer l’any 1989 i va tenir una vida molt activa com a pianista en diferents orquestres que li portaren a viatjar per tot arreu fent música. Aquesta marxa fou escrita en 1976 un any després de que tornara a establir-se a València i entrara a formar part de l’orquestra del Cabaret on romandrà fins la seua jubilació.\nMutxamel Ontinyent Exaltació Cocentaina Villena L'Olleria El Raconet Fester Certamen d'Elda Dolçaina Manuel Carrascosa Alcoi Altea La Vila Joiosa Olleria Elda Muro Xirimita Alcoy Altea la Vella Albaida Bocairent Sax Francesc Cerdà Agost


El Musiquem Lleida!, de nota | Lleida.com\nLa jornada gran del festival Musiquem Lleida! va convertir ahir carrers, places i espais culturals de la ciutat en un immens auditori musical amb més d’una desena de concerts de set formacions de gèneres tan diversos com la clàssica, el jazz, la coral o el tango. Entre altres propostes, cal destacar la de les Escarteen Sisters al pati de l’Institut d’Estudis Ilerdencs, un duo femení de cantants i instrumentistes de corda amb composicions pròpies i arranjaments de temes emblemàtics. A la plaça Paeria va tornar a triomfar el tango amb un segon concert després del de divendres del conjunt Iberotango, un quartet amb dos ballarins.\nEls Barcelona Clarinet Players van oferir, a la Biblioteca Pública, la seua singular proposta musicopedagògica per al públic familiar, mentre que a la plaça Ricard Viñes, la big band del projecte Jazz for Kids va atansar el jazz als més joves. Entre altres concerts, el Museu de Lleida va acollir l’actuació de l’Orfeó de la Universitat Rovira i Virgili. A la tarda, abans del concert que van oferir els Barcelona Clarinet Players al Museu de Lleida, Carme Valls, directora de la Coral Shalom i també organitzadora del festival, va dedicar l’actuació a Montserrat Caballé i va dir unes paraules de record per a la diva traspassada.\nEl certamen culminarà avui al migdia el seu primer cap de setmana amb cinc concerts més a les places Paeria i Ricard Viñes, al pati de l’IEI, al Museu de Lleida i al CaixaForum. La Coral Shalom posarà el fermall a la 13a edició el cap de setmana vinent amb un recital a l’Auditori Enric Granados.


El vet del PP al nom 'País Valencià' arriba a les Corts - VilaWeb\nEl vet del PP al nom 'País Valencià' arriba a les Corts\nVol evitar que reïxi cap iniciativa parlamentària amb aquesta denominació · Avui es debatrà a les corts\nLes Corts Valencianes debaten avui una proposta del PP per a vetar totes les iniciatives parlamentàries que duguin el nom 'País Valencià'. El PP argumenta que és una resposta a una declaració institucional de l'Ajuntament de Barcelona del juny del 2012, que es referia als Països Catalans i al País Valencià. 'El debat ja s'ha tancat i el va guanyar el poble valencià, tal com es plasma a l'estatut', deia el vice-portaveu del PP al parlament, Rafael Maluenda. Però no té en compte que l'estatut fa referència dues voltes a 'País Valencià', i que aquest és el nom que empra habitualment una part de l'oposició i de la societat.\nConcretament, el preàmbul de l'Estatut del 2006 diu: 'La Comunitat Valenciana va sorgir com a conseqüència de la manifestació de la voluntat autonòmica del poble de les províncies valencianes, després de l'etapa preautonòmica, a la qual va accedir en virtut del reial decret-llei 10/1978, de creació del Consell del País Valencià. Aprovada la Constitució espanyola, va ser en el seu marc on la tradició valenciana provinent de l'històric Regne de València es va trobar amb la concepció moderna del País Valencià i va donar origen a l'autonomia valenciana, com a integradora dels dos corrents d'opinió que emmarquen tot allò que és valencià en un concepte cultural propi en l'estricte marc geogràfic que abasta.'\nMaluenda, que és qui defensarà avui la iniciativa a les Corts, exclama: 'Volem que quan es parle de la nostra regió es parle de la Comunitat Valenciana, quan es referesquen a la nostra llengua en diguen valencià i a la nostra bandera, la senyera.' El síndic del grup, Jorge Bellver, fonamenta la iniciativa del PP en 'la ingerència en les senyes d'identitat' que foren, segons el seu parer, les declaracions institucionals de l'Ajuntament de Barcelona i del Parlament de Catalunya.\nSobre les crítiques de l'oposició, que retreu al PP que cerqui un conflicte identitari en un context sòcio-econòmic com l'actual, Bellver replica que el 99% de les seves iniciatives parlamentàries tenen relació amb l'ocupació. Per contra, critica les peticions de comissions d'investigació per part de l'oposició, que acusa de voler paralitzar l'activitat parlamentària.\nJustament ara fa pocs dies que el Tribunal Superior de Justícia refusava de fer servir 'País Valencià' per a definir el territori i aconsellava de dir-ne 'Comunitat Valenciana'. Per contra, avalava l'ús de 'català' per a referir-se a la llengua.


Sitges estrena la Setmana Santa amb palmons guardats, carrers plens de visitants i restaurants a vessar La República\nACN Sitges.-Els carrers més turístics de Sitges s’han omplert de visitants aquest Diumenge de Rams. Mentre la tradicional celebració litúrgica ha quedat suspesa per la covid i no hi ha […]\nACN Sitges.-Els carrers més turístics de Sitges s’han omplert de visitants aquest Diumenge de Rams. Mentre la tradicional celebració litúrgica ha quedat suspesa per la covid i no hi ha hagut benedicció de palmes i palmons, multitud de clients han ocupat les terrasses de bars i restaurants en una jornada marcada per un sol radiant. La restauració ha omplert les taules per segon cap de setmana consecutiu, a remolc de l’aixecament del confinament comarcal. Al seu torn, els hotels es reactiven a un ritme més lent i tenen oberta poc més de la meitat de la trentena d’establiments del municipi. Dins les places ofertades, però, l’ocupació supera el 70% i es preveu que arribi al 90% a finals de la setmana que ve.\nSi ara fa un any als carrers de Sitges hi manava un silenci absolut, aquest diumenge el municipi viu un inici de Setmana Santa marcat per una elevada afluència de visitants. La cua de vehicles a l’accés des de l’autopista i les complicacions per trobar una plaça d’aparcament buida aquest migdia a la zona marítima eren un tast de la munió de gent que seguidament es podia veure caminant pels llocs més emblemàtics, especialment a tocar de la platja.”Tant els hotelers com els restauradors estem percebent que la gent tenia moltes ganes de sortir”, destaca a l’ACN la responsable de Restauració de l’Hotel Sunway, Patricia Puigdemasa. Situat a primera línia de mar, aquest establiment ha passat “de zero a posar cinquena marxa” des que es va aixecar el confinament comarcal. El punt àlgid ha estat aquest cap de setmana, quan han rebut una “gran afluència” de clients.Segons dades facilitades pel Gremi d’Hostaleria els darrers dies, durant els tram inicial de Setmana Santa la previsió és omplir més del 70% de les places dels allotjaments sitgetans que estan operatius, els quals representen el 60% del sector. A mesura que s’acostin els festius, aquest percentatge creix fins acostar-se al 90%.L’escenari és “engrescador” però dista força del que es viuria qualsevol altra Setmana Santa sense covid-19. Si ens remuntem dos anys enrere, pràcticament tots els hotels de Sitges estaven oberts amb previsió de quedar plens els dies festius. “Ara l’oferta no és la mateixa i això fa que els preus s’hagin d’ajustar molt més”, apunta Puigdemasa, que assegura que les tarifes de les habitacions estan a un nivell “molt més baix” que ara fa dos anys.Així i tot, des de l’Hotel Sunway asseguren que l’hostaleria en conjunt està entomant aquests dies “amb alegria i moltes ganes”, desitjant que no es materialitzi la quarta onada de la pandèmia i l’administració no imposi noves restriccions que facin retrocedir el ritme agafat els últims quinze dies.Al seu torn, des del Restaurant PicNic també aplaudeixen el ritme d’activitat al negoci des que la comarca pot rebre visitants de fora. La responsable del Departament Comercial, Anabel Jiménez, relata que l’establiment ha donat el tret de sortia a la Setmana Santa amb previsió d’omplir “el 100% de les taules” dels dinars durant tots els deu dies. “Estem rebent moltes peticions que hem de refusar perquè no tenim més disponibilitat”, lamenta. Si bé explica que el client predominant prové de la ciutat de Barcelona, constaten que “mica en mica, i de forma molt tímida, també està tornant el turista estranger”. Amb les taules de la terrassa plenes i un 30% d’aforament complert a l’interior, Jiménez assenyala que la incertesa davant l’evolució de la covid els impedeix planificar els propers mesos, però destaca la capacitat d’adaptació de tot el personal per ajustar-se als canvis constants que el procicat imposa a l’hostaleria.Al mateix temps, assegura que aquesta primavera estan percebent un canvi d’actitud entre els clients, a qui veuen “més conscienciats” amb les mesures de seguretat sanitària. Jiménez apunta que, en comparació a l’estiu passat, cada cop han de recordar menys que cal utilitzar la mascareta quan no s’està menjant, fet que veu com a “molt positiu” a l’hora de demostrar la seguretat dels bars i restaurants.


Idò: de setembre 2010\nPortem anys queixant-nos. Que si ara ens redueixen el sou, que si els preus dels pisos no baixen, que si no hi ha diners per a beques però si per a rescatar els bancs, que continuen amb sous mega-milionaris pels seus dirigents, i amb jubilacions anticipades per a gent de cinquanta-pocs anys. Constantment ens estan dient que segurament no tindrem pensió de jubilació digna. Que a sobre ens haurem de jubilar (amb sort) als 67.\nAra però, hi ha una vaga general i resulta que la gent no es mobilitza. Les excuses són vàries: que tanmateix no servirà de res, que els sindicats són uns venuts, que no s'havia de fer ara...\nO simplement, que no ens ve bé renunciar al sou d'un dia.\nSabeu que amb la nova llei ens poden acomiadar estant de baixa? Sabeu que es limitarà el dret a vaga? Sabeu que el propietari d'una empresa pot marcar objectius econòmics inabastables, per tal de no complir-los i fer fora a gent amb només 21 dies d'indemnització per any treballat?\nJo al·lucino. Els nostres pares feien vaga i s'hi jugaven molt més que el sou d'un dia. I van lluitar perquè nosaltres tinguéssim uns drets laborals que ens deixem arrabassar mansament. Se'm cau la cara de vergonya, en pensar com estic deixant el món als meus fills.\nNi que sigui pels meus fills, per les seves futures feines, jo si que faré vaga. Encara que hauria estat molt millor fer-la abans, encara que penso que els sindicats han badat, encara que no se si serà útil.\nFaré vaga, de part dels que no en poden fer. Perquè tenen por, perquè tenen un contracte precari, perquè realment no se'n poden estar del sou d'un dia.\nPer acabar, us prego que mireu aquesta vinyeta.\nEns hi juguem molt. Dimecres vinent el país hauria d'estar aturat.\nPublicat per Maria Escalas Bernat a 21:02 4 comentaris:\nPublicat per Maria Escalas Bernat a 22:01 7 comentaris:\nPublicat per Maria Escalas Bernat a 10:28 3 comentaris:\nPublicat per Maria Escalas Bernat a 08:53 Cap comentari:\nNo s'ho va plantejar mai, de fer-ho. Simplement sempre va dir com li hauria agradat.\nAquest estiu he anat al Grand Canyon. Pensava en el meu padrí quan l'helicòpter s'enlairava. Estava a punt de visitar el lloc pel qual el meu avi sempre va sospirar.\nPenso molt en les dones, suposo que pel fet de ser dona. En la meva padrina dolça, que em va donar el seu nom, entre altres mil coses que mai acabaré d'agrair. M'agrada saber-me part d'una cadena infinita, només una petita baula, i veure els meus fills i sentir que ells aniran més enllà, que la pilota està llençada, que algun dia jo existiré només en el record dels que m'han estimat, i potser algú que no m'haurà conegut tindrà els meus gestos, com el meu fill Mateu té els gestos de la seva rebesàvia.\nPensava en tot això, mirant l'esquerda de milions i milions d'anys, de pluges infinites, les roques vermelloses, els estrats de colors diferents.\nLes muntanyes que han fitorat el món. Que encara hi seran mentre jo m'esvaeixi com el sucre dins l'aigua.\nPublicat per Maria Escalas Bernat a 15:53 Cap comentari:\nPublicat per Maria Escalas Bernat a 15:23 2 comentaris:\nPot ser pel fet de viure a Mataró i tenir el cor a Mallorca, pel fet de tenir amics tan estimats als quals no puc veure tant com voldria, per aquest enyorament gairebé congènit que tinc, pel que sigui, però el cert és que sempre, ja de ben petita, he tengut molt present que no té res a veure la presència física amb estar de cor proper a algú.\nAquest estiu hem fet un viatge llarguíssim per acompanyar el Marcos en el seu casament. El Marcos és un amic de joventut que ha anat mar enllà a buscar el seu destí. Té una feina molt interessant i una vida molt de somni americà. Tots nosaltres, els amics als quals en certa manera ha deixat orfes, ens alegrem molt per ell, tot i que una part del nostre egoisme es deixa sentir quan ens lamentem de no veure'l tant com voldríem.\nPerò el cert és que no necessitem veure'ns quotidianament: quan ens retrobem, sembla com si res hagués passat, i tornéssim a tenir vint anys (de fet alguns ja els tenim dues vegades) i parlem i riem i ens posem al dia.\nUn tiet de la meva àvia va estar a Filipines, durant la guerra, (d'això fa més de cent anys). I sempre havia dit que les dones més guapes del món eren les filipines. En Marcos s'ha enamorat d'una noia filipina, i s'han casat a Amèrica. M'ha fet gràcia aquesta síntesi del que va passar durant aquella guerra: Aquest casament ha semblat la unió de tres països que van estar enfrontats fa cent anys\nEl dia abans del seu casament, el Marcos em deia que una de les coses que més li agradaven d'Amèrica és que hi havia tots els colors possibles de pell. Que es casen blancs amb negres, o asiàtics amb indis, o gent amb races ja barrejades amb altra gent amb races barrejades també, donant tota la paleta de colors possible.\nI és veritat, això, una de les coses que més m'agraden d'Amèrica és aquesta barreja. De tota manera, penso que val la pena fer dues puntualitzacions. Aquesta barreja no és total: a Utah, per exemple, només vam veure dues persones de raça negra.\nI una altra cosa a dir és que si bé és cert que també hi ha gent poderosa no anglo-saxona, (i de fet el president del país és negre) la majoria de les feines més humils de serveis (cambrers, dones de la neteja o treballadors de les benzineres) són encara gent llatina, negra o asiàtica.\nPerò el somni americà és real: un munt de gent humil hi viatja amb l'esperança d'un canvi de vida, d'un èxit que, si bé és cert que no tots, ni de molt, aconsegueixen, també és cert que diuen que està a l'abast de tothom.\nAixò és el que diu la mentalitat americana, jo sincerament dubto que sigui ben bé així, però estic contenta que ells dos hagin aconseguit el seu somni americà.\nPublicat per Maria Escalas Bernat a 22:32 Cap comentari:


Més de 2.000 nens i nenes comencen el curs escolar a Palau-solità i Plegamans | Ajuntament de Palau-solità i Plegamans\nMés de 2.000 nens i nenes comencen el curs escolar a Palau-solità i Plegamans\nEl passat 12 de setembre 2.051 nens i nenes de Palau-solità i Plegamans van començar el curs escolar 2007/2008 amb algunes novetats.\nEls més de 2.000 nens i nenes estan distribuïts als cinc centres educatius qui hi ha actualment al municipi: CEIP Cladelles, CEIP Palau, CEIP Folch i Torres, Marinada i l'IES.\nComença aquest curs amb les obres totalment acabades. Des de l'Ajuntament s'està procedint a l'acondicionament i ordenament del carrer de l'escola fet que s'havia reivindicat en successives ocasions per part de la direcció i de l'AMPA de l'escola. Aquesta és una actuació urgent no prevista i una inversió important que ha suposat un esforç pressupostari pel nou equip de govern. Per això, i com que no figurava en el pressupost s'ha hagut de fer en dues fases. La primera s'ha fet per poder iniciar el curs, la segona serà l'asfaltat complet del carrer, i es farà en els propers mesos aprofitant dies sense classes.\nPer als més petits, Infantil P3, P4 i P5 estrenen la reforma del nou edifici adaptat a les característiques de l'alumnat infantil.\nActualment, el CEIP Cladellas compta amb 374 alumnes.\nEn aquest centre educatiu encara s'ha d'acabar de reformar dues aules que és previst que s'acabin de reformar a finals d'any. Els dos mòduls del curs passat és previst substituir-los amb la segona fase de les obres d'ampliació, previstes per a l'estiu vinent.\nL'escola compta amb 446 nens i nenes\nAquesta escola continua tenint un mòdul pre-fabricat. El nombre actual d'alumnes d'aquest centre escolar és de 456. És prevista la redacció del projecte d'ampliació al llarg d'aquest curs. La regidoria farà un seguiment del projecte.\nAquesta escola compta amb 440 nens i nenes repartits entre alumnes de primària i de secundària.\nL'ampliació de l'IES ja està feta i els nois i noies de Batxillerat ja poden anar a classe en horari de matí. L'Institut compta actualment amb 435 alumnes.\nUna altra novetat del nou govern és que el manteniment dels espais esportius dels CEIP i la provisió de material esportiu anirà a càrrec de la regidoria d'esports per tal de garantir-ne les millors condicions i facilitar la feina dels mestres d'educació física.\nDe cara a la setmana vinent, l'alcaldessa Mercè Pla i el regidor d'ensenyament Josep Mª Serravinyals és reuniran amb la Delegada Territorial del Departament d'Educació, Anna Riuró per exposar la situació escolar del municipi.


Youth Hostel Echternach Echternach Luxemburg - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 11 allotjaments a Echternach.\nChemin vers Rodenhof, Echternach, Echternach, Luxemburg - Veure al mapa\n"Newness! Woow. The price was good and the location was beaut..."\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Youth Hostel Echternach és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Echternach. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Youth Hostel Echternach asseguren una estada plaentera als seus clients. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, instal.lacions per a minusvàl.lids, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, instal·lacions per a reunions i banquets .\nL'ambient de Youth Hostel Echternach es reflexa en cada habitació. calefacció, plat de dutxa, sala d'estar són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com pesca, parc infantil, sala de jocs. Youth Hostel Echternach és una elecció inteligents per a viatgers a Echternach, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nTots els tipus de viatgers (39) Parelles (5) Viatgers en solitari (12) Famílies amb infants petits (2) Famílies amb infants grans (4) Grups (16)\nAllotjaments a Echternach


Escaldes-Engordany preveu la construció de l'aparcament a la zona alta de la parròquia en cinc anys\nEl comú escaldenc ha aprovat aquest dilluns el protocol d’acord entre el comú d’Escaldes-Engordany i la resta de propietaris dels terrenys ubicats a la part central de la carretera de l’Obac, on es construirà l’aparcament de l’Escalé, que inclou l’enderroc, el moviment de terres, la construcció i la posterior explotació. El comú podrà dotar a la part alta d’Escaldes de 600 places d’aparcament.\nL’aparcament estarà situat entre la carretera de l’Obac i el carrer Mossèn Guillem Adellach, en dues parcel·les en mans del comú i de propietaris privats. L’acord uneix les dues parcel·les permetent un edifici amb sortida per tots dos carrers i aconseguint un accés des de la carretera de l’Obac fins al centre de la parròquia. El comú assumirà el total de la construcció, tot i que les dues últimes plantes seran per als propietaris.\nLa consellera de PS+Independents Cèlia Vendrell s’ha abstingut, ja que creu que el protocol d’acord entre el consistori i els propietaris està desequilibrat en contra del comú. Segons el text, els treballs d’enderroc i de construcció de l’edifici s’han de dur a terme en un termini de cinc anys o la totalitat de l’edifici passarà en mans dels propietaris. De la mateixa manera, la consellera tampoc veu clar que el comú no hagi convocat cap concurs públic per a les obres d’enderroc i moviment de terres de la parcel·la. Decisió que ha justificat el cònsol menor Marc Calvet pel fet que “el privat ja té un projecte d’excavació i un projecte d’aparcament i no ens sembla raonable tornar a gastar diners en un projecte del qual ja hi ha una promoció, per això nosaltres només l’hem validat”. En la fase de construcció el comú sí que obrirà les obres a concurs públic.\nEl conseller liberal Marc Magallón també s’ha abstingut perquè, al no rebre l’acord a temps, no ha pogut estudiar-lo abans de la reunió. Tot i això, considera que el projecte és favorable per a la parròquia i espera que, després de més de vint anys, per fi es pugui dur a terme.\nMarin també ha recordat que els els aparcaments del Clot d'Emprivat són de propietat privada i “en els pròxims anys el comú els perdrà i ens quedarem orfes d'aparcaments”. La setmana que ve un dels aparcaments de la zona deixarà d'estar en mans del consistori.\nEn la reunió de consell de comú també s’han aprovat les obres de remodelació de la sala d’actes i de la primera i cinquena planta de l’edifici comunals. “L’edifici va ser constituït con un centre cultural i després de 30 anys necessita unes millores”, ha recordat la cònsol major Trini Marin, que ha anunciat que la reforma tindrà un cost de 486.000 euros. Per altra banda, també s’ha aprovat el subministrament, muntatge i posada en funcionament de quatre unitats de climatització al pavelló Prat Gran, per un import de 253.000 euros.\nArtículo anteriorDarrers preparatius per a l'estrena de 'Muda', una obra que la directora defineix com "un bombó"\nArtículo siguienteAV.- El comú escaldenc ja té una proposta d'edifici de vint plantes al Clot d'Emprivat


Limitar l'arribada de megacreuers al port de Palma deu ser millor que deixar-los arribar a raig i sense mesura, però tampoc no soluciona el problema de fons, que no tan sols es va fer dramàticament palès durant el primer any de pandèmia, sinó que també continua fent-se notar ara, quan ens pensàvem que ja teníem ben enfilada la recuperació i resulta que no, que en qualsevol moment estam exposats a l'aparició d'una nova variant del virus, etc. El 'problema de fons', evidentment, continua sent l'excessiva dependència (la dependència exclusiva) que mantenen les Balears respecte del turisme, allò que s'ha anomenat 'el model econòmic'. El turisme, ja ho sabem –hauríem de saber-ho– és una activitat voluble, que es ressenteix tot d'una de molts de tipus d'incidències. El turisme és espantadís, com els doblers: fugen –turistes i doblers–, per naturalesa, de qualsevol tipus de problemàtica. I si la problemàtica és global, com ara una pandèmia, ja no cal ni parlar-ne.\nEl fet és que la dedicació quasi exclusiva (anava a escriure 'obsessiva') al turisme té conseqüències que es poden comprovar llegint tan sols els titulars de la web de l'ARA Balears: “Les Balears són la comunitat on els joves ho tenen més difícil per comprar habitatge”, diu el titular del reportatge d'Alba Tarragó. “Les Illes Balears registren 57.710 aturats, un 11% més que a l'octubre”, alerta una notícia de redacció. Quan l'atur disminueix a tot l'Estat, per primera vegada a la història, a les Balears continua pujant. I, mentre puja l'atur, també ho fa el preu de l'habitatge, un mercat (l'immobiliari) condicionat per la forta pressió de compradors i especuladors estrangers. Totes dues coses (feina precària i estacional; especulació immobiliària) són derivades directes del turisme tal com l'hem entès aquí, que bàsicament consisteix a vendre barat allò que tenim de valuós: el territori, el paisatge, la capacitat de feina de les persones. També el seu futur: aquestes feines precàries i estacionals van unides invariablement a l'abandonament escolar i la manca de formació. No tenc cap voluntat de cridar el mal temps, però si ve una altra passa de tancaments de l'hostaleria, quins recursos té l'economia de les Balears per donar-hi resposta? I sobretot, quines expectatives poden tenir els molts milers de treballadors que únicament poden o saben fer feina a l'hostaleria o en tasques no especialitzades i directament lligades al turisme?\nSuposant que es pugui fer (que és molt suposar, perquè des del mateix Govern admeten que les arribades de creuers per a l'any 22 ja estan compromeses), limitar els creuers que entren a Palma de sis o set al dia a 'només' dos és, tan sols, una manera de fer més llarg el problema, però no d'evitar-lo. Tornarem a esmentar el cas de Venècia, que ha passat de ser la Meca europea del turisme de creuers, la destinació per antonomàsia, a prohibir l'entrada de creuers als cèlebres canals de la ciutat, davant d'una disjuntiva que es plantejava cada dia amb més cruesa: o tenien turisme massiu o tenien Venècia, però les dues coses a la vegada no podien ser. Sis o set creuers un mateix dia a les aigües del port de Palma, com s'han vist aquest estiu, és una barbaritat majúscula. Que siguin dos és una barbaritat més petita, però igualment agressiva no tan sols per al medi ambient, sinó també per a l'economia. Un model econòmic no es canvia així com així, com no es cansen de repetir, sobretot, els que comanden l'actual. Però acostumar-se a no afrontar els problemes i a passar amb la política del mal menor és, tan sols, una manera d'autoenganyar-se.\nOpinió contra Sortida d'emergència megacreuers turisme port de palma


/Màster en Direcció Esportiva\nInstitut Nacional d'Educació Física de Catalunya / INEFC-Lleida\nEl Màster Oficial en Direcció Esportiva està organitzat per l’INEFC i certificat per la Universitat de Lleida (UdL); s'imparteix de forma totalment virtual, és a dir el pots cursar des de la teva ciutat sense la necessitat de desplaçar-te per rebre la docència.\nEn l’àmbit de l’activitat física i especialment l’esportiu, hi ha una necessitat de persones que estiguin formades i preparades per exercir funcions clau en els temps actuals. Funcions que tenen relació amb el disseny, la planificació, el seguiment i el control de programes esportius, formació de tècnics i promoció esportiva o d’activitats físiques.\nCoordinador: David Carreras\nEn les lleis de regulació de l’exercici de les professions de l’àmbit de l’activitat física i l’esport es reconeix explícitament la professió de director/a esportiu/va, que permeten exercir el conjunt d’activitats professionals relacionades amb la direcció esportiva.\nLa qualitat del professorat, les visites i pràctiques externes en centres de prestigi nacional i internacional reconegut permeten garantir l’alt nivell del programa formatiu.


Corrupció, som-hi que no ha estat res (Sebastià Alzamora)\nLa de l'estat espanyol és una manera de funcionar que condemna un país sencer a l'endarreriment\n3 min. 20/11/2019 18:30\nFidel als seus principis, el diari El Mundo publicava aquest dilluns el testament de Franco, acompanyat d'una informació tota arrebossada amb calç emblanquinadora. Es donava a entendre que la fortuna llegada pel dictador a la seva família era més aviat poc quantiosa (uns 1,8 milions d'euros, traslladats des de les pessetes en un càlcul ben patiller), i que, comparat amb els xoriços actuals, Franco havia estat un lladre d'una austeritat digna d'encomi. El diari oblidava que la part més substantiva de l'herència de Franco es va repartir en vida seva. I obviava que el seu patrimoni es va multiplicar al llarg del seu mandat a còpia d'expropiacions, regals, donacions i suborns que acceptava amb la més gran de les complaences. Per exemple, els milions de dòlars que durant la Segona Guerra Mundial va rebre dels fons de la Corona britànica (un fons de rèptils anomenat la Cavalleria de Sant Jordi; el banquer Joan March va actuar com a testaferro de l'operació) per trair el seu suposat amic Hitler i no permetre el pas de les tropes alemanyes per Espanya fins a Gibraltar.\nAmb tot, és evident que Franco no va ser qui va implantar la corrupció a Espanya, i que tampoc es va acabar després de la seva dictadura. Franco només va ser una baula més de la llarga i feixuga cadena que lliga la història moderna de l'estat espanyol, essencialment oligàrquic i clientelar, amb la corrupció. Un cortijo de señoritos, per fer servir una expressió habitual que defineix la manera que es té a Espanya d'entendre l'equilibri social: els que són a dalt manen i s'omplen les butxaques, mentre que els que són a baix callen i apleguen el que poden o els deixen. Naturalment, és una manera de funcionar que condemna un país sencer a l'endarreriment econòmic i social, però també educatiu i moral. Camp adobat per a l'extrema dreta i per a dictadorets carnissers i avariciosos com Franco, ara recuperat com a emblema nacional.\nAlguna cosa de tot això ha passat a Andalusia, on, entre EROs i peonades, el PSOE porta quaranta anys més avesant una part important de la ciutadania a malviure de la sopa boba o del buidatge de les arques públiques, sense cap més horitzó professional ni vital que el de la sempiterna i molt hispànica picaresca. El cas dels ERO ja té sentència, però com que la justícia no considera que es tracti de finançament irregular del partit, i com que els implicats són vells enemics interns de Pedro Sánchez, el PSOE respira i no pensa assumir cap responsabilitat, a pesar que el futur d'Andalusia hagi quedat hipotecat almenys per a una generació. Però ¿com ha d'assumir res el PSOE, si ja vam veure la declaració com a testimoni d'un president de govern en actiu, Mariano Rajoy, en el cas de la Gürtel? Assegut més amunt que la resta, amb el president del tribunal tallant les preguntes inoportunes i amb un Rajoy que contestava amb displicència xulesca. Ara PSOE i PP fan veure que discuteixen qui ha delinquit més i pitjor. Però tothom sap, i ells els primers, que en aquestes coses una mà renta l'altra.


Xantal Giné, la capitana agraïda - Línia\nToni Delgado|2022-05-04T12:03:33+02:004 maig 2022|Barcelona|Línia\nXantal Giné continuarà al club fins al 2024. Foto: Real Club de Polo\n“Per a mi el més important són la família i les amistats, aquelles persones que et diuen tant les coses bones com les dolentes. M’encanta fruir del que m’envolta. L’hoquei em fa ser com soc”, li confessa Xantal Giné (Barcelona, 1992), capitana del Real Club de Polo, a Raúl Cosín en una entrevista per al portal Visibilitas.\nGiné sap patir i gaudir, li encanta pronunciar una paraula en desús, “gràcies”, i té una mirada sana i àmplia. “Els petits detalls han fet que continuï en el club. El RC de Polo ha aconseguit que me’l senti meu. Soc molt feliç aquí en l’àmbit esportiu i d’amistats, social, cultural i familiar”, explica en el comunicat en què s’anuncia que ha renovat fins al 2024. Serà la seva 10a temporada a l’entitat on es planteja concloure la seva carrera com a jugadora. Formada al Línia 22 HC i al CD Terrassa, és al seu actual club on ha “viscut més moments” i ha tingut “més experiències”. “M’hi sento com a casa”, afegeix.\nNomés somia a celebrar la gran notícia aixecant el títol de Lliga aquest diumenge al Club de Campo Villa de Madrid. El repte començarà dissabte, quan l’RC de Polo haurà de superar el Club de Hockey SPV Complutense a les semifinals de la Final a Quatre. A la final s’enfrontaria al duel entre l’amfitrió i el Club Junior 1917. “Estem molt centrades i motivades. Som conscients que haurem de jugar molt bé des del primer minut contra un rival molt difícil”, continua la rubinenca. Sap que els fets sempre golegen les paraules.\nSegur que des de principis de 2019 encara valora i s’estima més l’hoquei. Aquell any no va poder començar pitjor per a Giné, que va patir una ruptura parcial del lligament creuat anterior del genoll dret durant el Torneig de Reis, a l’Eduardo Dualde i contra un equip d’estrelles internacionals. “Ha valgut la pena cada segon de rehabilitació per tornar a sentir aquesta sensació”, reconeixia a les xarxes socials el dia del seu retorn. “Tornar a confiar que el genoll estava bé i agafar el ritme per poder competir al màxim nivell ha estat el més difícil. Tant Xavi Haro com Berta Moreno han estat molt a prop meu i m’han ajudat moltíssim”, ampliava en una entrevista per a la Federació Espanyola d’Hoquei.\nDurant tots aquells mesos de parèntesi forçat, Giné es va adonar que l’hoquei és molt més que un esport: “Entrenadors i entrenadores, àrbitres, jutges, jugadors i jugadores, fisioterapeutes que mai hauria pensat que es preocuparien pel meu estat ho han fet. És molt bonic”. Ara se centra a guanyar la Lliga amb el RC de Polo. A l’horitzó, els Jocs Olímpics de París 2024. Seria la seva tercera presència en l’esdeveniment més important del món de l’esport.


Bétera descobreix una placa commemorativa en memòria des 4 veïns víctimes del nazisme - Noticias CAMP DE TURIA\nCiutadans/es, familiars i representants del Món de la política es van concregat aquest passat dissabte al nou jardí del carrer la Pau de Bétera per a retre homenatge als veïns: Francisco Ten Campos, José Ten Campos, Vicente Miralles Aloy i Eduardo Campos Falomir.\nA més d’algunes forces polítiques locals i agrupacions amb la bandera de la República, també van acudir cada portaveu de la corporació municipal actual i a membres de l’equip de govern. Així mateix, van assistir a l’homenatge la Directora General de Relacions amb la Unió Europea i l’Estat, Daría Terrádez, i el Diputat Provincial de Memòria Històrica, Ramiro Rivera, així com altres rostres coneguts i rellevants com el del Coordinador del Grup per a la Recuperació de la Memòria Històrica de València, Matías Alonso.\nL’acte va estar conduït pel regidor municipal de Cultura Manolo Chover, ja que aquest esdeveniment estava emmarcat dins de la programació municipal cultural del mes d’abril. A més, un conjunt de corda del Centre Artístic Musical de Bétera va acompanyar amb música entre intervenció i intervenció.\nEl primer a intervindre va ser Jorge Alonso i Berzosa, director del Centre d’Estudis Locals de Bétera. Aquest, va dedicar el seu temps a descobrir i conéixer la vida de les quatre víctimes hui homenatjades. Durant la seua intervenció ha fet referència a la trajectòria de cadascun d’ells. A més, va llegir un escrit molt emotiu signat per la família de Vicente Miralles i Aloy, resident a França.\nSeguidament, l’alcaldessa del municipi, Elia Verdevío va oferir unes paraules on va destacar la importància d’aquest acte “on el record i les emocions estan a flor de pell”.\nFinalment, el Diputat de Memòria Històrica, Ramiro Rivera, va ser l’encarregat de tancar la ronda d’intervencions posant en relleu que estigueren allí presents tots els representants de cada grup polític local, independentment del seu color i ideologia, donat que és important per a la lluita per la recuperació de la memòria històrica. Així, ha donat l’enhorabona als polítics de Bétera, “servint com a exemple”.\nPosteriorment, es va donar pas al descobriment de la placa commemorativa i s’hi han depositat 4 roses per cada víctima, damunt del monòlit. Els familiars de les víctimes, molt emocionats, es van fetr una foto al costat d’aquest monòlit i alguns van fer entrega també d’un ram de flors.