El calendari de fruites de temporada\nEn el nostre petit país anomenem fruita de temporada a aquella que es produeix dins del territori, de manera estacional i sense forçar el cultiu. Les fruites anomenades de temporada no poden estar cultivades ni sota plàstic de cap mena ni sota vidre, perquè no siguin alterades les èpoques naturals de maduració.\nAquest mes s'acaben les mandarines clementines “Clemenules”, una de les millors varietats, tot i que les que falten per collir ja comencen a perdre suc i una mica de gust. També estan en plena maduració les clementines “Clemenvilles”, aquelles mandarines de la pell dura que costen una mica de pelar i es coneixen sobretot perquè tenen un gust característic, entre taronja, la mandarina i l'aranja. Durant tot el mes es continuen collint les taronges “Navel” i algunes “Navel-late”.\nCap a la fi del mes s'acaben les aranges, però encara s'abasten llimones molt bones.\nLes úniques fruites que es recullen durant tot aquest mes són els cítrics, especialment les taronges “Navel”, “Navel-late”, “Lane late” i “Salustianes”, entre moltes altres varietats. Una d'elles és la “Sanguines”, que té la polpa vermellosa i cada vegada és més escassa, però també molt apreciada per a qui la coneix. Cap a mitjan febrer maduren les primeres mandarines “Fortuna” i al llarg de tot el mes se segueixen collint llimones, ja que n'hi ha tot l'any perquè el llimoner és un arbre que, exceptuant els mesos de ple d'estiu, sempre fa fruita.\nPel març, igual que el febrer, es cullen només, cítrics: Taronges, llimones i clementines de la varietat “Fortuna”. Les taronges “Navel” pràcticament s'han acabat, tot i que encara hi ha algunes “Navel Lane” als arbres, que solen ser molt més madures. És temps de mandarines i les de la varietat “Nador-cot” són de les més fines i més poc conegudes. Les taronges més bones de ple hivern que tenen pinyol ja s'acaben i es comencen les més tardanes, de la varietat “Valencia Late”, que encara són un punt verdes i tenen una mica de pinyol.\nAquest mes es continuen collint taronges “Valencia Late”, ja més madures, i clementines “Hortanique” que tenen la pell molt arrapada a la polpa però solen ser molt sucoses. Curiosament, el llimoners encara donen fruit i se segueixen abastant llimones. Cap a finals de mes, en les zones més meridionals, comencen a madurar les primeres cireres.\nLa primera varietat de bones cireres és la “Burlat” que madura segons la latitud en què es troba i sempre de sud a nord. Al cap de poques setmanes, a meitat de mes, comencen arribar els albercocs més primerencs que acostumen a ser de varietat mitjana, perquè maduren molt d'hora i no tenen temps de créixer. Durant la segona quinzena de maig van madurant moltes varietats de cireres, algunes de les mes conegudes són les “Starking” que tenen la cua llargues i amb forma de cor. Aquestes darreres tenen la particularitat que són més grosses, algunes més dures de carn, en funció de l'aigua que han rebut, i molt més dolces. Finalment es cullen les darreres taronges “Valencia Late”, que és la varietat que s'anirà consumint durant tot l'estiu.\nAl mes de juny van arribant totes les altres varietats e cirera: les de cua més curta com la “Brooks” i d'altres també molt bones, com la “Biga lis”, la “Van” i la “Bing”, tot un munt de varietats. Durant tot el mes es cullen els albercocs de carn més groga i consistència molt sucosa, tots ells d'origen francès, com el groc i el vermell del Rosselló. Els préssecs tampoc paren d'anar madurant. Van molt de pressa, si els temps acompanya, un darrere l'altre, de vegades tots alhora. Es cullen préssecs vermells coneguts com a “préssecs d'aigua”, de carn groga, i també préssecs vermells de carn blanca, que són més dolços, perquè no tenen tanta acidesa. Ara també maduren els primers préssecs grocs bons com el “Romea”, el “tirrena” o el “Summer sun”. Arriben alhora les primeres nectarines vermelles de carn groga com la “Big Top” i les vermelles de carn blanca com la “Snow queen”. Des de fa uns anys, cada vegada amb més freqüència, poden trobar diferents varietats de préssecs pla, dels anomenats paraguaios, també platerines, que són una mena de paraguaios amb pell de nectarina. Una altra de les fruites que maduren el mes de juny són les prunes. Les més primerenques són molt petites; es tracta de les “Mirabolà”, que estan en perill d'extinció, al igual que les de “Sant Joan”, que tenen color verd i, quan maduren, tendeixen a esquerdar-se, degut a l'elevada concentració de sucres que porten. Tot seguit maduren les prunes grogues “Golden Japan” i les morades “Santa Rosa”, seguides d'una infinitat de varietats, tant de carn vermella com de carn groga. Finalment, també comença la temporada de peres d'estiu, sobretot les més petites, com les “Castells” i les “Magallones”, tot i que a final de mes n'arriben unes que tenen més consistència: les ercolines. Coincidint amb aquesta època de l'any, maduren unes varietats de pomes que cada vegada es cultiven menys i s'ha convertit en un fet residual, ja que pràcticament estan extingides. Aquestes pomes d'estiu son de carn ferma i tenen el gust una mica àcid.\nDurant el mes de juliol van madurant tota classe de préssecs, sobretot de vermells de carn groga i de vermells i rosat de carn blanca, i també diferents varietats de nectarines que, de la mateixa manera que els préssecs vermells, poden ser de carn groga i de carn blanca. Però, a mesura que va avançant el mes van arribant altres menes de préssecs de pell i carn groga, tota la sèrie dels anomenats “Baby gold”, que van madurant setmana rere setmana. És també el moment de la maduració de les peres llimoneres i les “blanquilles”. S'acaben, en canvi, els albercocs, ja que ara maduren les darreres varietats d'aquesta fruita. De la terra, també podem collir les primeres síndries i els primers melons, els que varem sembrar més aviat. Al llarg d'aquest mes encara se segueix recollint tota classe de prunes, negres com la “Friar” i vermelles com “Larry an” i la “Laetitia”. També és el temps de les primeres prunes “Falses Claudies”. Pel que fa als albercocs, es recullen les penúltimes varietats. Si fa calor, tal com correspon a l'estiu, ja es poden collir els primes raïms, tant els negres com els rosat i els primers blancs, sobretot els “Moscat italians”.\nAquest mes és el mes de l'abundància en què maduren moltes classes de préssecs grocs, sobretot les varietats “Baby Gold” i les últimes classes de préssecs vermells, en especial, els anomenats “Merrils”, que tenen la pell molt vellutada. Igualment, es cullen les últimes o penúltimes nectarines. L'agost és molt important pel que fa a la maduració d'una de les peres més famoses, la “Conferencia” i d'altres que són boníssimes però que van a menys, any rere any, perquè són de difícil conservació i comercialització, com la pera d'Anjou, també coneguda com a pera de Puigcerdà. És també temps de pomes “Gales” i “Golden Suprema”, una varietat primerenca de golden. Aquest també és el més per excel·lència de les prunes “Reina Claudia” i de les prunes allargades liloses i vermelloses, de forma oval i carn groga, de les quals n'hi ha de moltes classes, una de les més conegudes és l'”Arandana”. També maduren algunes varietats tardanes de prunes negres, molt grosses i bones. Els raïms rosat de taula ja son madurs, és el cas del “Red Globe”, de gra gros. Pel que fa als raïms negres, maduren el “Cardinal”, el Navalés” i el “Moscat negre”. Els blancs “Moscatell” ja comencen a ser bons i els “Moscats” de gra gros estan en el seu millor moment. Acabant el mes, fineix la darrera varietat d'albercocs, “Vergeron” que es cultiva sobretot a les parts més altes i frescals del territori.\nÉs el mes de les pomes per excel·lència. Es cullen pomes de moltes classes que competeixen amb tota mena de raïms: negres, rosats, moscats i moscatells, que ara estan al punt. Primer es comencen abastar les pomes vermelles. N'hi de moltíssimes varietats, algunes pràcticament oblidades, com la “Starking”, que fa un quants anys era la reina de les pomes. Actualment predominen altres varietats que són menys gustoses però tenen una polpa més consistent i són molt sucoses; una d'elles es la “Early Red One”, coneguda com a ERO. També és temps de collir pomes rovellades com les Reinetes, i dintre d'aquesta varietat la “Reina de Reinetes”, de pell més clara i la “Reineta Gris del Canada”, que té pell més fosca. Però una de les pomes més reconegudes que madura el setembre és la “Golden”. Dins d'aquesta família de pomes, n'hi ha de diferents classes, unes de pell molt llisa com les “Golden Smuting” i d'altres de pell rugosa, com les “Golden Rouseting”. A l'entrada de la tardor, encara queden bons préssecs vermells tardans, nectarines i, sobretot, préssecs grocs embossats, coneguts per a tothom com a “préssecs de Calanda”, tot i que a Lleida també se'n produeixen molts.\nÉs el mes de les pomes Fuji, entre les quals n'hi ha de ratllades com la “Racu Racu” i de llises com “l'Azteca”. També és temps de pomes verdes i més aviat àcides. És el cas de la “Granny Smith”, una varietat que cada vegada té més acceptació entre els consumidors joves. Existeixen altres varietats que són poc conegudes aquí a casa nostra, encara que probablement veurem que d'aquí uns anys se n'incrementa el cultiu. Una d'aquestes pomes es la “Breaburn”, que té aparença de Fuji, però resulta més àcida. Durant aquest mes també es cullen els últims préssecs de l'any, que solen ser els més ben valorats ja que es tracta d'una fruita que dura poc i, fins d'aquí uns 6 mesos, no en podrem tornar a gaudir. Cap al sud, ja es comencen a collir les primeres mandarines, sobretot les “Clausellines” i les “Okitsu”, que s'abasten encara amb la pell verda, però com que són fruita nova, el mercat les demana. D'aquesta manera, s'avança un poquet la collita. D'altra banda, és el moment de començar a recollir les primeres taronges de l'any, les “Navelines”, que són encara una mica àcides. A la segona quinzena del mes s'acaben d'abastar les darreres pomes de l'any, de la família “Pink”. Són de color rosat, dures i amb un punt d'acidesa. Avançat l'octubre, arriben les primeres magranes i els codonys i maduren unes fruites cada vegada van a més, els caquis o “palosantos”.\nPodríem dir que el novembre és el mes de les mandarines. A mesura que avancen els dies, cada vegada són més bones, fins i tot cap a finals de mes, arriben les primeres “Clementines”, una de les mandarines més apreciades. Ja hi ha classes primerenques com les “Oronules” i les “Marisol”, però no serà fins a final de mes que començaran a arribar les millors varietats. Les “Clementines Clemenules”, sense pinyol i amb un gust excel·lent. Encara es cullen caquis, i les últimes magranes i codonys. També és temps d'aranges, tant de roses com grogues, i de llimones de tardor.\nEstem encara en plena collita de les mandarines “Clemenules” que s'acabaran aviat. Aquest mes les taronges “Navelines” estant en el seu millor moment, sobretot a les zones més meridionals. Cap a finals del mes maduren les primeres taronges de “Navels” i se segueixen collint llimones i aranges.\nPere Puigvert. Calendari del Pages. 2012


del Castell, s/n -\nde la Torre, 2 -\nDins de les seves muralles, que resistiren invasions d’hongaresos i sarraïns, va començar a crèixer el poble i també un dels llinatges nobiliaris més importants de la comarca de l’Anoia; però no tot seria tant favorable sempre, i les jugades medievals dels senyors d’Òdena els acabaran passant factura.\n27/09/2020 Vallbona d'Anoia\nDescobriu amb aquesta visita guiada un poble fill del Camí Ral, però no ''poble camí''.\nMajor, 110 -\nEspectacle "Una de sabates"\nGaudeix d'una estona divertida amb aquest espectacle familiar, amb motiu de la celebració del 85è aniversari de la Biblioteca i el Museu de Moià.\nParc Municipal de Moià\nPlaça del Moianès s/n -\n“Al llarg de la història les sabates han estat utilitzades per diferents cultures. Són un complement indispensable en la vestimenta de tota persona. Es van començar a utilitzar ja fa molt de temps, a partir de quan l’home es va tornar sedentari..... Un rodamón col·leccionista de sabates i una sabatera de les d’ofici buscaran de cada sabata el seus propietaris i de la forma més inversemblant... Tot plegat per passar una estona divertida.”\nA les 11:30h, amb totes les mesures de seguretat vigents.\nEl Cementiri del Masnou, un museu a l'aire lliure\n25/10/2020 El Masnou\nAmb aquesta visita descobriràs el Cementiri municipal del Masnou des d’un altre punt de vista.\nCementiri Municipal del Masnou\nAv. de Joan XXIII, 100 -\nEt convidem a conèixer el Cementiri Municipal del Masnou des d’un altre punt de vista: un conjunt de gran mèrit artístic promogut per una burgesia enriquida que va voler comptar amb els artistes més ben considerants del moment.\n26/09/2020 - 27/09/2020 Vilafranca del Penedès\nUna experiència que et mostrarà el patrimoni cultural de Vilafranca, que sovint passa desapercebut ja que no acostuma a estar disponible per al públic.\ncarrers del centre de la Vila\nAmb aquesta visita descobriràs setze espais de la vila on, en la majoria de casos, et rebran els propietaris o persones vinculades directament, els quals et faran viure records insospitats i et mostraran tresors culturals que amaga cada racó. Espectacles de teatre, música i dansa en espais privilegiats.\nVisita als edificis modernistes de la Fundació 1859\n27/09/2020 - 31/01/2021 Sabadell\nLa visita consisteix en un recorregut comentat per l'apassionant història del patrimoni modernista de la Fundació 1859 Caixa Sabadell.\nC/ d'en Font, 25 -\nD'una banda, la seu de la Fundació, en origen seu central de la Caixa d'Estalvis de Sabadell. De l'altra, l'edifici de l'Espai Cultura Fundació 1859, nascut com a Escola Industrial d'Arts i Oficis i, posteriorment, seu de l'Obra Social de Caixa Sabadell.\nDurada aproximada de la visita: 1 h i 20 minuts.\nVisites programades (totes a les 12 h): Diumenges 27 de setembre, 25 d'octubre, 29 de novembre, 27 de desembre i 31 de gener.\nPreu: 3 € per persona. Cal inscripció prèvia.\nJacint Verdaguer sn -\nRuta per a tots els públics que recorre el centre històric de la ciutat. Identificarem i coneixerem els diversos testimonis històrics que han perdurat fins a l’actualitat, per entendre l’evolució que ha convertit l’antiga vila agrícola de la parròquia de Cornellà en la ciutat actual.\nA càrrec de KuanUm!\nPunt de trobada: Castell de Cornellà a les 11h.\nActivitat gratuïta IMPORTANT: places limitades.Cal inscripció prèvia\nConsulta la web\nCamí de Sant Benet de Bages s/n -\nDescobreix l'entorn del monestir de Món Sant Benet amb una passejada a peu que inclou l’elaboració d’una crema hidratant natural i un tast de productes locals. Parlarem d’alguns dels cultius tradicionals de la zona i que també són representatius del paisatge mediterrani, i prendrem consciència de com aquests han conformat la història que entre tots hem anat transformant. Un recorregut dinàmic però a la vegada sensible, per redescobrir paisatges i gustos.\nDurada de la visita: 1 hora 30 minuts.\nAforament màxim: 20 persones\nDies: Fins al 26 de setembre, els dissabtes a les 19 h\nD’octubre a novembre, els diumenges a les 12 h\nConsulteu els horaris trucant al 93 875 94 01 o escrivint a info@monstbenet.com. Es recomana reserva prèvia.\nHi haurà propostes per a tots els gustos, des d’activitats relacionades amb la gastronomia i el paisatge, a propostes lúdiques per gaudir de l’entorn natural amb la família i també altres on s’entrellacen la història i el misteri... A Món Sant Benet tenim moltes ganes de compartir amb tu el seu entorn únic i per això hem preparat totes les mesures sanitàries necessàries per garantir que puguis gaudir de les activitats amb la màxima tranquil·litat.\nDivendres 17/07 a les 20h\nDissabte 18/07 a les 19h\nHistòries de vi al monestir\nMéndez Núñez, 7 -\nEn línia amb la missió de treball de RICE Initiative cap a un món de l'art més igualitari i inclusiu, més de l'70% d'artistes exposats seran dones o membres de la comunitat LGTBQ o persones racialitzades.\nArtistes participants: Fanny Brodar, Pol Gorezje, Kalima Kai, Elena Korneeva, Karen Lechelt, Nikita Sacha, Petra Schott, Anne Cecile Surga i Daniela Adamez.\nGaleria d'art MUTU, comissariada per RICE Initiative Barcelona.\nPassejeu-vos per una de les joies del gòtic català situada a la vall de Betlem de Badalona i recorreu-ne totes les seves dependències. Les visites s'organitzen tots els diumenges de l'any i també de dimarts a divendres de 10 a 13h amb reserva prèvia. Dissabtes visites sense guia.\nHorari: 10:30h i 11:30h\nReserves: 93 395 19 11/ info@lamurtra.cat o a Oficina de Turisme de Badalona al 93 483 29 90 / otb@badalona.cat\nPreu: 5 €/ 3€ per aturats, majors de 65 anys i amb capacitats diferents\nEl Gremi d'Hostaleria de Vilanova i la Geltrú i amb la col·laboració de San Miguel organitzen la ruta StreEat, una invitació per a tornar a gaudir de l'hostaleria. El públic podrà triar entre 4 tapes i 4 quintos (15€) o 1 menú amb 1 mitjana (9,5€ o 25€). Des del 17 de setembre fins al 4 d'octubre, 19 hostalers de la ciutat participaran en aquesta experiència gastronòmica oferint plats exclusius maridats amb cervesa. Mesures de seguretat i higiene contra la COVID-19.\n“Tasta el Masnou”\n19/09/2020 El Masnou\nEt convidem a degustar productes elaborats al Masnou, maridats amb vi de la DO Alella.\nPasseig de Prat de la Riba, 16 -\nUn sommelier expert conduirà l’activitat perquè pugueu gaudir d'aquesta experiència. Preu: 10 €. Pagament: www.quedat.cat\nHora inici: 19 h.\nInformació i reserves: Oficina de Turisme del Masnou, tel. 93 557 18 34 / turisme@elmasnou.cat\nTastet de tardor\n20/09/2020 Vilafranca del Penedès\nA les portes de la tardor, us proposem un itinerari guiat per veure els canvis que s’hi observen i què ens ofereix la natura en aquesta època de l’any.\nMuntanya de Sant Pau\nBalcó de les Clotes -\nAl final del recorregut podrem realitzar un taller sensorial de fruits de la tardor.\nActivitat amb reserva prèvia a causa de la situació sanitària actual.\nLes persones interessades a participar és imprescindible que facin inscripció prèvia a mediambient@vilafranca.org, indicant el nombre de persones que seran. El límit per realitzar en cas que encara hi hagi places disponibles és el divendres 18 de setembre a les 15 hores.\nVisita al Cementiri dels Caputxins\nEl cementiri dels Caputxins és una obra de gran interès històric. Situat a la finca on havia estat ubicat l’antic convent dels Caputxins.\nCementiri dels Caputxins\nPassatge de Josep Samsó, s/n -\nA l’any 1976 es va iniciar la construcció del cementiri municipal o civil situat al costat del catòlic. Aquests dos cementiris formen l’actual Cementiri Municipal. Projectat per Miguel Garriga Roca a mitjans del segle XIX, consta de 13.714 sepultures, capella, pòrtics i panteons senyorials de diferents estils, alguns d’ells de gran qualitat artística, obres entre d’altres de Lluís Gallifa, Emili Cabanyes o Jaume Carrau.\nPunt de trobada a la entrada principal a les 12 h.\nJosep Puig i Cadafalch a Mataró i a Argentona\n19/09/2020 - 07/11/2020 Mataró\nAquesta visita guiada t’ofereix la possibilitat de conèixer els edificis més emblemàtics que l’arquitecte Josep Puig i Cadafalch va construir a la seva ciutat, Mataró, i a la població veïna on estiuejava, Argentona.\nCarrers de Mataró i carrers d´Argentona\nLa Riera 48 -\nEls principals edificis que es visiten a Mataró són el Saló de sessions de l’Ajuntament, exterior de la casa Coll i Regàs*, la botiga La Confianza, la casa Parera i el mercat del Rengle.\nA Argentona es visita, entre altres, la casa d’estiueig de l’arquitecte, la capella del Sagrament i Can Garí.\nDies: 19 de setembre 3 d’octubre i 7 de novembre a les 10h\nPreu: 10’30€. Majors de 65 anys i menors de 8 a 16 anys:7’70€. Fins a 7 anys, gratuït.\nInscripció: cal inscripció prèvia a l’Oficina de Turisme de Mataró. La Riera, 48.\nPunt de trobada: Ajuntament de Mataró. La Riera, 48\nPassejant per les botigues d'abans\nEt proposem recular unes dècades per situar-nos en el Mataró dels anys seixanta i fer un recorregut pels carrers més cèntrics de la ciutat.\nAmb aquesta visita podràs recordar o descobrir com eren els comerços d’aleshores, quan la relació entre el venedor i el comprador era molt propera.\nPunt de trobada: davant de l´Ajuntament de Mataró a les 11 del matí.\nVisita a càrrec de la Pilar Gomez-Agàpito.\nIgualada és una ciutat coneguda per ser un centre industrial, però molt abans creix al voltat d’una cruïlla de camins.\nOficina d'Informació Cultural i Turística\nC/ Garcia Fossas, 1 -\nDescobreix, amb aquesta visita guiada, els orígens mil·lenaris de la ciutat d’Igualada i recorre les seves línies de muralla, alhora que descobrim els principals elements patrimonials del nucli antic igualadí.\nRecorrerem els carrers del nucli antic d’Igualada, on trobarem alguns dels portals medievals, la ubicació de la mota defensiva que originà la ciutat i, també, l'organització del mercat principal de la comarca de l’Anoia.\n19/09/2020 La Llacuna\nEl poble de la Llacuna és un dels més rics en patrimoni de la comarca de l’Anoia. Descobreix-lo amb aquesta visita guiada!\nPlaça Major, 2 -\nAmb aquesta visita recorrerem l'antic perímetre de muralles i descobrirem els seus antics portals, les torres que defensaven el poble i finalitzarem la visita al vell centre del poble: excel·lent plaça porxada que és la Plaça Major, presidida per l’església de Santa Maria.\nDARRERS de butlletins


El comerç de proximitat porta el Black Friday a la botiga física - Empordà\nAquest dia es va començar a celebrar-se a Espanya fa tres anys per avançar algunes compres nadalenques\nEP / MADRID 24.11.2015 | 17:27\nEl comerç de proximitat portarà el Black Friday a la botiga física i omplirà les ciutats d'activitats de dinamització i oci, segons ha informat aquest dimarts la Confederació Espanyola del Comerç (CEC).\nEl Black Friday s'ha convertit en les noves rebaixes a Catalunya, sent l'únic període de l'any en què el consumidor sap amb exactitud que trobarà descomptes i promocions en un producte determinat.\nA Catalunya el Black Friday va començar a prendre força fa ja tres anys com una campanya de promocions exclusivament per a vendes en línia.\nEn l'actualitat, gràcies al comerç de proximitat, el Black Friday s'ha implantat amb força també a la botiga física, omplint els carrers de moltes ciutats d'activitats de dinamització comercial i oci, amb activitats per a tots els públics i interessants descomptes per als consumidors , segons assenyala la CEC.\nEl Black Friday s'ha instituït com un dia lúdic i de promocions en què el comerç de proximitat brinda al consumidor l'oportunitat d'avançar algunes compres nadalenques a preus sensiblement inferiors als que podrà trobar setmanes després, li a més comoditats afegides com el pagament del tiquet de l'aparcament més proper, o activitats d'oci per als més petits, entre moltes altres opcions.\nEl comerç minorista va començar acollint el Black Friday fa tres o quatre anys en un context amb el consum pràcticament pla, convertint-lo en aquest moment en un nou esforç del comerç per reactivar la demanda.\nDe fet, es tracta de l'únic període acotat de l'any en què el consumidor sap amb exactitud que va trobar descomptes i promocions en un producte determinat i en un temps determinat.\nDes de la Confederació Espanyola de Comerç desenvolupem una senzilla campanya a Internet, fins al dissabte 28 de novembre, que pretén visibilitzar el treball de nombroses associacions de comerç, federacions i Centres Comercials Oberts, així com de nombrosos comerços de proximitat per oferir als consumidors productes en condicions avantatjoses i animar el consum en aquests dies.


Entrem al nou centre per a joves immigrants, que han de continuar dormint al carrer\nDe dia, els joves es poden dutxar o menjar alguna cosa al centre, on també reben el suport d'especialistes que els ajuden a prevenir o tractar les addicions a les drogues\nRedacció 12/01/2018 - 16.02 Actualitzat 12/01/2018 - 22.08\nEls joves que arriben sols a Catalunya, la majoria provinents del nord d'Àfrica, tenen des de fa un mes i mig un centre on anar, però només de dia: la Casa dels Joves, Dar Chabab.\nUn equip de TV3 hi ha pogut entrar per primera vegada i ha parlat amb els joves i els responsables del centre.\nEl centre està pensat per atendre uns 25 joves. En el poc temps que fa que està en funcionament, ja n'hi assisteixen regularment una vintena.\nTots són nois, d'entre 18 i 21 anys, i han arribat del Marroc fa uns mesos. La majoria, amagats en el motor dels autocars.\nPassen tota la nit al carrer i durant el dia poden anar a la Casa dels Joves per dutxar-se, rentar-se la roba o menjar alguna cosa.\nA les nou de la nit, el centre tanca i s'han de tornar a buscar la vida.\nEls joves expliquen que tornen a dormir al carrer, entre cartrons i amb una manta:\n"Cada nit tenim por que algú ens mati, ens robi o ens pegui. Encara som uns nens."\nA la Casa dels Joves tenen cobertes les necessitats bàsiques, però també reben suport d'educadors socials, infermers, psicòlegs o psiquiatres. Una atenció personalitzada que també els ajuda a prevenir i tractar les addicions a les drogues, molt sovint associades a la vida al carrer.\nSense papers, ni família, busquen a la desesperada una feina que els permeti trobar un sostre per dormir. Però, tot i la complicadíssima situació en què estan, per a la majoria tornar al seu país no és una opció.\nDar Chabab -que vol dir "casa dels joves" en àrab- és un projecte pilot del Consorci de Serveis Socials de Barcelona, del qual formen part l'Ajuntament de Barcelona i la Direcció General d'Atenció a la Infància (DGAIA). El gestionen les entitats sense ànim de lucre Sant Pere Claver - Fundació Serveis Socials, Suara Cooperativa i Garbet Cooperativa d'Inserció.\nUn centre de dia per a joves immigrants que dormen al carrer


Notícies anarquistes de més de 50 col·lectius catalans 🏴 Anarquia.cat Una planta de tractament de residus a l’abocador de Beuda, possible alternativa a la planta de triatge de Sant Jaume de Llierca – Anarquia Catalunya 🏴\nVeient que la ubicació de la planta de triatge a Sant Jaume de Llierca s’allarga més del compte i amb la urgència de trobar una solució, el Consell Comarcal de la Garrotxa estudia altres solucions. Una d’elles l’ha explicat en primícia a Olot Televisió\nTRAMUNTANA VERMELLA MAIL Sant Jaume de Llierca/Olot (la Garrotxa, comtat de Besalú) 02/06/2021.- Segons el portal Garrotxa Digital.Cat en una entrevista al programa Pros i Contres d’Olot Televisió el dimecres 26 de maig a la nit, el president del Consell Comarcal de la Garrotxa va avançar que s’està estudiant la possibilitat de construir una planta de tractament de residus d’alta tecnologia als mateixos terrenys on hi ha l’abocador de Beuda (Alta Garrotxa, la Garrotxa, comtat de Besalú).\nEn ple litigi entre el Consell Comarcal de la Garrotxa i l’Ajuntament de Sant Jaume de Llierca (la Garrotxa, comtat de Besalú) per la construcció de la planta de triatge als terrenys de Can Coma de Baix, l’ens comarcal estudia una alternativa que podria canviar totalment la perspectiva del projecte.\nEn declaracions al programa Pros i Contres d’Olot Televisió, el president de l’administració comarcal ha avançat que estudien la viabilitat tècnica d’una planta d’alta tecnologia de tractament de residus que es podria ubicar a les mateixes instal·lacions de l’actual abocador comarcal de Beuda.\nReixach també ha avançat que ja s’han produir els primers contactes amb l’Ajuntament del municipi. “Amb Beuda estem parlant i ho han de veure bé, no fem res a les seves esquenes. Està molt clar que això es fa dins les instal·lacions que ja estan permeses pel tractament de residus“.\nAl seu dia Llierca.wordpress.com va publicar un comunicat de CUP Garrotxa sobre l’afer de Sant Jaume de Llierca, datat el 2 de març de 2015. Deia així:\n“Comunicat de la CUP Garrotxa sobre la Planta de Triatge de residus de Sant Jaume de Llierca\nFa mes de 5 anys el Consell Comarcal de la Garrotxa va decidir fer una planta de triatge de residus a la comarca de la Garrotxa. Després d’explorar la possibilitat de fer-la en altres municipis (Sant Ferriol, Sant Joan les Fonts i Montagut) es va prendre la decisió política de construir-la a Sant Jaume de Llierca.\nNo només van decidir a quin poble, sinó també a quin lloc s’havia d’ubicar: un terreny agrícola al costat del riu Fluvià.\nDavant d’aquesta contradicció, és lícit suposar que potser són uns interessos especulatius els que fan que el Consell Comarcal tingui aquesta fixació política per l’ubicació inicial que, com a mínim desde un punt de vista medioambiental, entenem que es pot considerar absurda. L’única explicació raonable, la trobem en comparar el preu de venta del terreny per part de l’antiga propietària, amb el valor del terreny que consta en el pressupost de la planta.\nEl Consell Comarcal sembla estar obsessionat no en fer una infraestructura que permetés fer el triatge dels residus que es produeixen a la comarca, sinó en comprar i urbanitzar una finca determinada. Fins i tot quan el cost que representa la seva opció pot ser molt elevat respecte a d’altres opcions.\nPer això es feren actes de protesta en les reunions del plenari del Consell Comarcal, per part dels Veïns i l’ Ajuntament. Militants de la CUP varem recolzar físicament la protesta, junt amb ecologistes i gent d’ERC.\nEl Consell Comarcal vol tirar endavant la seva proposta inicial, tot i el rebuig popular, i ja ha procedit a fer l’aprovació del projecte.\n“Afortunadament” la Generalitat no té prous diners, però el conseller Santi Vila els recolza, i l’ajuntament de Sant Jaume de Llierca ha demandat judicialment al conseller.\nMentrestant, un fet ho canvia tot. Ben aviat entrarà el funcionament la planta de triatge de residus d’Orís-Osona, la qual s’ha construït en zona industrial .\nDavant d’aquest fet, però, tots els “interessats en la planta de Sant Jaume” han posat el crit al cel, clamant per el cost energètic del transport de camions i l’impacte ambiental derivat (sense calcular l’impacte ambiental ni el cost energètic de la planta a la Garrotxa).\nMolts pobles del sud de la comarca (per exemple Sant Feliu de Pallerols o la Vall d’en Bas) tenen menys quilòmetres per anar a Orís-Osona que per anar a una hipotètica planta de triatge a Sant Jaume i d’allà a l’abocador del Clot de les Mules de Beuda.\nAltres pobles del centre-oest de la comarca (com les Preses o la mateixa capital d’Olot) tenen una petita diferència de quilòmetres de més, però el fet de no haver de travessar la ciutat de Olot ja ho compensa.\nAl nord de la comarca els camions simplement han d’anar a l’abocador actual del Clot de les Mules. Si l’abocador actual rebés els residus de menys pobles, la vida útil de l’abocador s’incrementaria dels 10 anys a 33 anys.\nTERCER: La Garrotxa ha patit ens els darrers anys múltiples atacs al territori (contaminació dels aqüífers pels purins, transgènics, abandonament del PEIN de l’Alta Garrotxa i del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa (PNZVG), creixement urbanístic desmesurat en espais que requerien una protecció específica, pèrdua d’antics senders públics, etc.). No en podem acceptar cap més.\nNota 1.- A la consulta ciutadana sobre la planta varen votar 280 veïns: 257 vots “no a la planta“, 8 a favor, 5 en blanc i 9 nuls.\nNota 2.- Els pobles que proposem per anar a Orís-Osona són Olot, Les Preses, La Vall d’en Bas, Sant Feliu de Pallerols, Les Planes d’Hostoles, Sant Aniol de Finestres i Santa Pau.\nEls pobles que proposem per continuar anant a l’abocador del Clot de les Mules de Beuda són: Argelaguer, Mieres, Sant Ferriol, Beuda, Maià de Montcal, Sant Jaume de Llierca, Tortellà, Montagut i Oix, Sales de Llierca, Sant Joan les Fonts, Castellfollit de la Roca, Riudaura i La Vall de Bianya.\nCUP Garrotxa, 2 de març de 2015″,\nSant Jaume de Llierca seguirà oposant-se a la planta de triatge El risc de rebrot del covid-19 es dispara a Sant Jaume de Llierca superant els 3.000 i a Olot els 2.000 punts i la velocitat de contagi creix a la Regió Sanitària de Girona, on han mort 15 persones de les pacients i havent-hi 281 casos nous L’oposició al macro abocador de Vacamorta vol que s’investigui el director de l’Agència de Residus de Catalunya per desobediència Un brot de coronavirus-19 afecta 10 persones usuàries i 4 treballadores d’una residència de Sant Joan de les Abadesses Una de les persones afectades ha mort i a tres més se les ha traslladat a Orpea, a Girona TRAMUNTANA VERMELLA MAIL Sant Joan de les Abad [Pròxima aparició] Josep Barceló i el robatori de Sant Jaume Vermút – Presentació del llibre “Josep Barceló i el robatori de Sant Jaume” Josep Maria Sibina pòstum. El com i el perquè de la segona edició de “Josep Barceló i el robatori de Sant Jaume” Concentració diumenge a la plaça Sant Jaume de Barcelona per frenar els grans projectes d’energies renovables que impulsen els oligopolis del sector Plataformes opositores d’arreu del Principat de Catalunya reclamaran un nou model de transició energètica Concentració contra l’actual model de transició energètica a la Plaça Sant Jaume de Barcelona per demà diumenge 2 de maig, a les 11 del matí Concentració ‘Renovables sí, però així no’ a la plaça Sant Jaume de Barcelona Villarejo diu que una font va avisar del “possible risc” d’atemptat a Barcelona Un cop més, l’Anarquisme al punt de mira de la repressió: Construïm la solidaritat, construïm l’alternativa!


Coincideixo amb en Jon: seria l’excusa perfecta per rejugar-lo, sobre tot pq no vaig a arribar a passar-me’l????\nGenial entrevista ????! Gent com ell són molt necessaris al món dels videojocs dels territoris de parla catalana. I sí, és una tasca que, de moment, ens toca fer a nosaltres. Aquesta traducció ja ha fet història. Per cert, mai vaig profunditzar massa en Chrono Trigger, amb la qual cosa, ara ja si que no hi tinc excuses per a gaudir al 100×100 d’esta aventura. Bona feina Marc :)!


Conservar els aliments - Revista EIX\nSaber, tecnologia i patrimoni\nL’art de la conserva és una pràctica que va néixer fa milers d’anys per emmagatzemar els excedents d’aliments i així poder gaudir dels queviures de temporada durant tot l’any. Conservar aliments forma part de la tradició però, també, de la nostra evolució i innovació científica i tecnològica. Amb el decurs dels segles, la necessitat i l’experiència van obrir pas a un seguit de mètodes, molts dels quals s’apliquen encara avui.\nTextos Jaume Perarnau, director del mNACTEC / Montse Armengol, historiadora\nLES TÈCNIQUES TRADICIONALS\nDes de l’antiguitat, s’ha vist la utilitat de guardar aliments de temporada per poder-los consumir durant tot l’any. L’agricultura i la ramaderia intensives, motivades per l’augment constant de la població, va comportar la necessitat d’emmagatzemar grans quantitats d’aliments per quan arribessin temps d’escassetat. Ben aviat, es va observar que, amb ben poques excepcions, tots els aliments perden qualitat després de collir-los, o després del sacrifici de l’animal. I es va copsar que els processos de degradació podien tenir conseqüències desagradables, i no només canvis en el color, el sabor, l’aroma i la textura del producte—les característiques organolèptiques—, sinó també alteracions més perilloses—les produïdes per contaminacions microbianes, que podien tenir conseqüències nefastes per a la salut de les persones.\nAmb el pas del temps, es van millorar i tecnificar els processos per a preservar els aliments i, a la vegada, amb una finalitat clarament comercial, es va veure la necessitat de millorar la manipulació i el transport de productes com l’oli, el cereal, el vi i el peix, que eren matèria d’intercanvi entre les comunitats antigues.\nEls primers mètodes coneguts per conservar els aliments són tècniques efectives i senzilles i a l’abast de tothom. Es van desenvolupar pel mètode d’assaig i error, a partir de l’experiència i la necessitat, i s’aplicaven habitualment a pesar de desconèixer els seus principis científics. De vegades s’empraven combinades —per exemple, l’assecat i el fumat de la carn i del peix— esperant que així fossin més eficaces, o simplement per intuïció, tenint en compte el clima de cada zona, que determinava quin era el millor mètode de conservació. Moltes d’aquestes tècniques i mètodes, recolzades en la tradició, s’han utilitzat durant segles i algunes encara es segueixen utilitzant en l’actualitat.\nEn països càlids de les cultures orientals ja està documentat des de la més remota antiguitat que assecaven aliments al sol aprofitant l’efecte de l’aire sec. D’aquesta manera tan senzilla s’elimina la humitat dels aliments i s’evita l’acció dels microorganismes que causen la putrefacció. Arreu de la Mediterrània són habituals les construccions tradicionals de sostre pla, amb una terrassa sobre els habitatges on s’estenia el cereal i el peix perquè s’assequessin al sol i l’aire. Un cop assecat el gra o el llegum, s’emmagatzemava en sitges, bótes o grans gerres de ceràmica per aïllar-lo dels insectes i dels rosegadors. En el mateix sentit, és tradició també assecar les cebes i els alls en rasts penjades en llocs frescos i ventilats, evitant la calor i la humitat perquè no germinin ni es facin malbé. A Egipte, on les collites estaven supeditades a les crescudes del Nil, era fonamental conservar els cereals: és la conservació d’aliments a gran escala més antiga que es coneix, amb sitges immenses que emmagatzemaven gra per a diversos anys. En algunes tombes s’han trobat llavors totalment deshidratades gràcies al clima del desert que fins i tot s’han pogut fer germinar.\nL’Antic Testament cita sovint les panses i les figues seques, productes típics del poble hebreu que els romans van popularitzar, així com les olives seques. A Catalunya l’aprofitament integral del porc va desenvolupar diferents sistemes i mètodes d’assecat per obtenir l’embotit.\nLa fermentació com a forma de conservació d’aliments segurament va ser fruit d’un descobriment casual, vers el 10000 aC, quan la pluja va deixar xops els grans d’ordi i es va produir la fermentació alcohòlica de la cervesa. Els ibers van ser grans productors d’aquesta beguda. De seguida el procés es va aplicar al raïm per fer vi, i a la poma per fer sidra. També es van descobrir altres fermentacions, com la que transforma la llet en formatge i iogurt, o com la que s’aplica a les hortalisses, especialment a la col per fer xucrut. Amb la fermentació no només s’allarga la vida dels aliments, sinó que s’obtenen nous productes amb sabors agradables i fins i tot se n’enriqueix el valor nutritiu. Segles més tard se sabrà que els responsables d’aquest procés són determinats enzims, bacteris i llevats, i s’aprendrà a controlar-los.\nConservar aliments forma part del saber i la tradició que, amb el desenvolupament de la ciència, ha millorat i tecnificat processos ja coneguts, al mateix temps que s’han anat coneixent les causes de la degradació dels aliments\nLa sal elimina la humitat dels aliments, i d’aquesta manera inhibeix l’activitat dels agents que causen la putrefacció. A més, té propietats antisèptiques i repel·\nleix molts bacteris. Aquesta capacitat de seguida va ser aprofitada pels fenicis, que en el primer mil·lenni abans de Crist transportaven per tota la Mediterrània el seu preuat salaó de peix com a mercaderia. Després, els romans van fer una mena de maceració amb sal de vísceres de peix a partir de la qual extreien el garum, una salsa molt concentrada que era la base de molts plats. Tots els pobles costaners de l’antiguitat, de fet, practicaran aquesta forma de conservació. L’agrònom i escriptor llatí Columel·la, al segle i dC, va descriure en profunditat el procés de la salmorra i els seus usos (per a la conservació de les olives, del peix i de la carn de porc) en els seus tractats d’agricultura; recomana, entre moltes altres coses, fer les salaons de porc en lluna minvant, millor si és en el solstici d’hivern, però també al febrer. Més tard (segle vi), Cassià Bas explica un mètode de conservació de la carn en què combina la salaó i la maceració amb most: “dels atuells per preparar la salaó, els millors són els que han contingut oli o vinagre. Les carns de cabra, ovella i cérvol se salen molt bé si primer s’empolvoren amb sal, després se n’esprem el suc i la sang, s’hi torna a escampar sal i a continuació es deixa preparada amb brisa de raïm sense separar la pell dels grans. Si, a més, hi aboques per sobre most dolç, la deixaràs molt més bona”.\nA Catalunya, la saladura més freqüent és la del peix: la sardina (que un cop salada esdevé arengada), el seitó (anxova), el bacallà, o el porc (pernil). També és popular la salmorra per a les conserves d’olives. Durant segles, fins al desenvolupament dels mitjans de transport, serà gràcies a les arengades, al bacallà salat i als seitons, que els pobles d’interior disposaran de les fonts de iode essencials per a una nutrició completa.\nLa conservació amb sucre i amb mel\nEls grecs antics van inventar el codonyat, però els romans van millorar la fórmula tot escalfant la fruita amb el dolç i inventant, així, les confitures, les gelees, l’almívar i les melmelades. Per tant, el mètode consistia—encara consisteix— a utilitzar la calor i el sucre per conservar fruites que tinguin un contingut d’acidesa relativament alt. Va ser una forma de conservar la fruita popular especialment en indrets de clima fred, on no era possible l’assecatge.\nL’adob amb vinagre i oli\nArran de la producció de vi per fermentació, es va poder observar també que quan el vi fermentava, a la seva vegada es transformava en vinagre —un procés que segles més tard se sabrà degut a l’acció d’alguns bacteris—. A partir d’aquest coneixement es va experimentar la conservació d’aliments en aquest líquid i en altres àcids, un procediment molt fàcil, ja que no requereix coccions. D’aquesta manera naixien les conserves en vinagre: adobs d’hortalisses, de carn, de peix… A tota la Mediterrània també es va utilitzar l’oli com a conservant des de temps molt antics, pel simple fet que aquest líquid evita que els aliments entrin en contacte amb l’aire i, per tant, impedeix l’entrada de bacteris i d’altres agents nocius.\nA l’Edat Mitjana, allà on no hi havia prou sol per a l’assecatge, especialment als països nòrdics, es van construir instal·lacions amb foc per assecar i també fumar els\naliments. Per deshidratar els aliments també s’aplicava sal, establint la base del procés de curació. En els masos, era habitual penjar els aliments rere la llar de foc perquè s’hi assequessin i, a la vegada, quedessin fumats, de passada que els gustos adquirien els matisos de la fusta cremada (de fet, en el procés de fumatge s’incorporen a l’aliment productes del fum que tenen propietats conservants).\nLa conservació dels aliments és el conjunt d’accions que es duen a terme per obtenir productes més segurs i amb una vida útil més llarga, mantenint un grau acceptable de qualitat nutricional i sensorial\nL’aprofitament de la sal com a conservant dels aliments i, a la vegada, com a important element d’intercanvi i de preuat valor mercantil, es remunta al neolític. La muntanya de sal de Cardona és un dels llocs on l’explotació d’aquest valorat producte està documentada des de la més remota antiguitat. No solament a Cardona s’aprofitava aquest recurs natural amb extracció continuada a cel obert, sinó que també a molts llocs de Catalunya està documentada l’obtenció de sal per l’evaporació de les moltes rieres i fonts “salades” que hi ha arreu del país i, en menor mesura, per l’evaporació de l’aigua salada del mar.\nL’explotació de la sal a Gerri de la Sal (Pallars Sobirà) està documentada des d’època medieval. Foto del Museu de Gerri de la Sal\nDe les nombroses referències a aquestes artesanals explotacions per a l’obtenció d’un apreciat i imprescindible producte com ho era la sal, patrimonialment, a dia d’avui, poques són les que es mantenen amb un mínim bon estat de conservació. Destaca especialment l’Alfolí o Casa de la Sal i les salines de Gerri de la Sal (Pallars Sobirà), que es situen a un costat del Noguera Pallaresa, amb uns salins que, des de l’època medieval, han donat una fisonomia característica al poble i que han esdevingut el principal motor econòmic de la vila durant molts anys.\nTambé es conserven en bon estat i amb alt valor patrimonial les salines de Cambrils (Solsonès), que van funcionar fins a mitjans del segle xx per proveir de sal els\npobles i comarques veïnes, i les de Vilanova de la Sal (la Noguera), explotades comercialment fins al 1989.\nDes de l’Edat Mitjana i fins ben entrat segle xx, el negoci del gel va ser molt important a Catalunya. En entorns rurals i muntanyencs es poden trobar els vestigis de pous de glaç, de gel o geleres, dipòsits on es guardava el glaç natural per aïllar-lo de la calor fora dels mesos hivernals, que es construïen a la vora de camins per facilitar-ne el transport. El gel obtingut de l’aigua glaçada de les rieres es tallava i es baixava fins al fons del pou amb corrioles i escales de fusta. També podia abocar-se directament neu a l’interior del pou i, aquesta, es premsava per tal que es conservés millor i ocupés menys volum. Ja sigui gel o neu premsada, a l’interior del pou es feien diferents capes de producte refrigerant aïllades amb fullaraca, palla, bruc o serradures, fins que el pou era ple. Un cop eren fora els blocs de gel, que s’havien tallat abans d’entrar-los, els traginers l’embolicaven amb palla i sacs, el carregaven sobre les bèsties o els carros, i el duien a vendre ben d’hora per impedir que es fongués, ja que es pagava a pes al destí. Hi havia força demanda, especialment a les grans ciutats i als pobles de la costa, on el gel era necessari per a la conservació del peix.\nLa zona geogràfica i el clima influeixen molt en el tipus de conserves. Uns pobles s’han especialitzat en l’assecatge amb fum, mentre que altres fan fermentats o salaons, i uns altres fan servir, des de molt antic, la neu i el gel\nArreu, l’hivern era temps d’escassetat. Després de les collites de l’estiu i la tardor, es disposava de pocs aliments frescs fins a la primavera següent. Aquesta manca d’aliments frescs no només afectava les persones, sinó que també feia difícil alimentar els ramats —i per això una part important se sacrificava just abans de l’arribada de l’hivern—. Tanmateix, els pobles adaptats a aquesta realitat van saber aprofitar les baixes temperatures i el gel o la neu per congelar aliments o per conservar-los en fred dins de coves, cellers, etc. També,més enllà de l’adaptació a una zona climàtica extrema, molts pobles de zones temperades o càlides van voler aprofitar la capacitat del fred per preservar els aliments. Ja en l’antiguitat sabem que es transportava gel des dels Apenins cap a Roma, per exemple, o de les serralades del Líban cap a Egipte.\nA Catalunya els pous de glaç han persistit fins a dates ben recents i són encara ben presents en la toponímia. En ells es conservava una quantitat suficient de glaç per a satisfer tot l’any els requeriments de la població. No serà fins molt més tard que la capacitat del gel per conservar aliments se sabrà deguda al fet que, en temperatures baixes, els microorganismes perden la capacitat de multiplicar-se i els enzims naturals dels aliments s’inactiven.\nAliments a ultramar\nAl segle XVIII, les grans expedicions marítimes van fer necessari aplicar mètodes de conservació a diferents productes. Els vaixells salpaven atapeïts d’aliments en conserva: carn i peix assecats o en salaó, sobretot. Però la dessecació converteix la carn en un producte insípid, mentre que la salmorra s’emporta un percentatge elevat de proteïnes i per tant disminueix els valors nutritius de l’aliment. La base alimentària de la tripulació era, per tant, molt deficient i de resultes d’això les epidèmies, com el temible escorbut, causaven estralls a bord.\nEls avenços en la conservació d’aliments també van tenir una motivació militar, degut a les guerres constants. S’explica que Napoleó patia per l’avituallament\ndels seus exèrcits en plena expansió; ja sigui cap a Espanya com cap al llunyà imperi dels tsars, l’ambient era evidentment hostil per als seus soldats i poc disposat a fer-se càrrec de l’alimentació dels invasors. Per això, el general va oferir 12.000 francs a qui solucionés l’assumpte. La recompensa va caure a mans d’un pastisser, Nicolas François Appert.\nEl 1790, Appert va crear el mètode de l’esterilització que va revolucionar el sistema de conservació d’aliments. Appert experimentava amb diferents productes introduïts en ampolles de vidre closes hermèticament i escalfats en un bany maria el temps necessari per aconseguir una conserva que setmanes i mesos més tard encara es podia consumir. El seu mètode, que va publicar el 1810 amb el títol L’art de conserver, pendant plusieurs années, toutes les substances animales et végétales, es va popularitzar amb el nom d’appertització, i va ser mereixedor del premi que Napoleó havia promès a qui aconseguís un sistema de conservació d’aliments apte per abastir els exèrcits. Va ser tan rellevant el descobriment de l’esterilització, que el 10 de febrer de 1809 el diari Le Courier d’Europe va publicar el següent: “Monsieur Appert ha trobat l’art de fixar les estacions: a casa seva, la primavera, l’estiu, la tardor viuen en ampolles, semblants a aquelles plantes delicades que el jardiner protegeix de la intempèrie sota una cúpula de cristall”; una definició ben poètica de l’essència de les conserves.\nEl dinàmic pastisser va muntar un taller que, a l’estiu, donava feina a 80 dones que rentaven i pelaven verdures i les envasaven. Amb el temps, al seu descobriment s’hi van anar introduint millores: el 1840, l’anglès John Wertheimer va reduir el temps de tractament tot augmentant la temperatura amb l’afegit de clorur càlcic a l’aigua, cosa que va obligar a inventar (1852) una autoclau—un recipient que es tanca hermèticament durant el procés i que permet incrementar i regular la pressió i la temperatura, evitant al mateix temps l’explosió dels envasos—. També a Anglaterra, John L. Mason va dissenyar, el 1858, el clàssic flascó de vidre amb tapa metàl·lica i tancament de cautxú, i un any després, Karges, a Alemanya, va patentar una màquina de tancar pots. A Catalunya es té notícia de l’existència de la indústria conservera de sistema Appert des de l’any 1838.\nEl 1864, el químic i biòleg Louis Pasteur va donar l’explicació de la relació entre els microorganismes i l’alteració dels aliments, aclarint a la llum de la ciència el que\nAppert havia descobert empíricament. Inicialment estava interessat en la conservació del vi per la calor, i va crear un recipient amb coll de cigne per llevar-ne l’aire. Va aconseguir eliminar els microorganismes sense arribar a esterilitzar el producte, cosa que permet mantenir-ne millor les característiques nutricionals i organolèptiques, i ho va aplicar també a la cervesa, a la llet, al vinagre, etc. El procés va ser tan exitós que la pasteurització segueix utilitzant-se avui com a procés industrial. Posteriorment als treballs de Pasteur, el físic irlandès John Tyndall va aportar una variant al mètode Appert que sotmetia les conserves a escalfaments i refredaments successius, fet que produïa una esterilització més segura.\nBreu història de la llauna de conserva\nPerquè fos possible la comercialització de les conserves era necessari desenvolupar un recipient pràctic i de producció fàcil i econòmica. Ja l’any 1810, l’anglès Peter Durand havia patentat el primer pot de llauna, però en aquell moment es va destinar únicament a abastir la flota anglesa, que el 1818 ja consumia 24.000 envasos anuals. Un altre pioner, el 1824, va ser l’explorador anglès William Edward Parry, que va fer enllaunar pastanagues, sopes, peix i carn de vedella rostida per endur-s’ho com a provisions a l’expedició al Cercle Polar Àrtic. Més d’un segle més tard, el 1938, es van trobar algunes de les llaunes de Parry, el contingut de les quals encara era comestible. El 1817 l’americà William Underwood va instal·lar la primera fàbrica de conserves a Nova Orleans que envasava els productes en pots de llauna.\nTanmateix, la producció industrial d’aquest envàs no es va estendre fins a la Guerra de Secessió americana, sota la motivació d’abastir els contingents militars. Aquelles llaunes pesaven més que el seu contingut perquè tenien un gruix de metall considerable. Per obrir-les, els soldats havien de fer ús de navalles i baionetes —o d’un tret de fusell quan no se’n sortien.\nLes primeres llaunes de sardines\nEl 1820 Joseph Colin va obrir a Nantes una fàbrica d’envasat de sardines en oli. Va ser el primer pas de l’expansió de la indústria conservera arreu del món. Les llaunes es revelaven de gran utilitat per a l’ús comercial i els productors van intentar enllaunar, amb major o menor encert, qualsevol cosa comestible. Cada\nempresa, pel seu compte, va maldar per millorar els processos i les millores es guardaven amb recel, ja que suposaven importants avantatges comercials.Les indústries agràries produïen els pots de llauna a l’hivern i els omplien en la temporada de recol·lecció. A mesura que van avançar les tècniques d’envasat, els tallers es van especialitzar i separar dels productors de l’aliment. La figura del mestre conserver va prendre una gran rellevància en aquestes indústries.\nUn dels principals productes a envasar va ser la llet condensada. El seu enllaunat, que es va iniciar el 1856 als Estats Units, va contribuir extraordinàriament a baixar la mortalitat infantil. Curiosament, durant dècades es va pensar més en el desenvolupament del pot que no pas en el mètode d’obrirlo. L’obrellaunes no es va inventar fins a finals dels anys 1850, quan l’americà William Lyman va aprofitar la generalització d’uns envasos d’acer més prims.\nLes conserves industrials\nEls descobriments del segle xix, de la mà d’Appert i de Pasteur, havien portat a la conclusió que escalfar els aliments impedeix el desenvolupament i l’activitat dels microorganismes, i van establir les bases científiques i tècniques per iniciar els processos de conservació industrial dels aliments amb finalitat comercial. Ara bé, amb les conserves en pots de vidre o enllaunades, la pèrdua de frescor i de nutrients era considerable i és per això que la investigació, ja entrat el segle xx, va seguir el camí de buscar maneres d’allargar la vida dels productes en estat fresc, és a dir, la refrigeració, i un pas més enllà, la congelació. Els Estats Units van ser capdavanters en aquest sentit. A principis del segle xx ja era el principal productor i exportador mundial de conserves de tomàquet, blat de moro i pèsols, de carn i de peix produïdes amb el sistema Appert.\nMalauradament, el que va resultar un impuls a la cultura del menjar en conserva van ser, novament, les guerres, perquè eren temps d’escassetat que obligaven les mestresses de casa a fer equilibris i a aguditzar l’enginy per alimentar les famílies. La guerra civil nord-americana, les dues guerres mundials i, a casa nostra, la Guerra Civil van ser períodes d’auge de receptaris basats en productes enllaunats.\nLa deshidratació moderna\nLa base científica de l’assecat d’aliments al sol i els fumats rau en la reducció de l’aigua disponible per als microorganismes. Més tard es va revelar que la conservació amb addició de sucre o de sal (la conservació de fruites en almívar, melmelades, llet condensada, salaons, etc.) també es basa en aquest principi, ja que es produeix una difusió osmòtica de l’aigua de l’interior de les cèl·lules dels microorganismes, una deshidratació parcial que fa que la seva multiplicació s’alenteixi. Aquest coneixement ha permès que, en el segle xx, es desenvolupessin noves tècniques industrials de deshidratació, basats en assecadors que apliquen aire calent o que posen en contacte l’aliment amb superfícies calentes, amb les quals s’obtenen productes com la llet en pols, aliments infantils, productes del cafè, te i cacau, productes vegetals (purés de patates, de verdures), productes d’origen animal (sopes, brous, ous, salses, etc.). La deshidratació, a més, comporta un gran estalvi econòmic en el transport i emmagatzematge d’aquests productes, ja que es disminueix considerablement el pes i el volum respecte el producte fresc.\nCONSERVERS CATALANS A GALÍCIA\nQue la sal deshidrata els aliments i és un dels millors conservants, ja se sabia des de l’antiguitat. Els mariners portaven el peix a casa i les dones s’encarregaven de preparar-los en salmorra, contribuint d’aquesta manera a un complement de l’economia familiar. Aquests coneixements, perfectament assumits i articulats a tota la costa catalana, van ser fonamentals per tal que, a partir de la segona meitat del segle XVIII, s’iniciés un ampli i estructurat procés d’emigració de joves de famílies marineres catalanes cap a les costes gallegues i d’Andalusia occidental degut, fonamentalment, a l’escassetat de sardina que es va donar a la Mediterrània. Aquests mariners i emprenedors catalans van portar amb ells el coneixement ancestral de la salaó del peix, noves formes de pescar la sardina (l’arrossegament) en un Atlàntic molt més abundant en peix, el premsat de la sardina i el factory system, amb l’arribada a Galícia del concepte de sou, horari laboral, productivitat, xarxes comercials, etc.\nEn endavant ja no serà estrany trobar sardines gallegues a qualsevol mercat i, amb les innovacions d’Appert i Pasteur, tota mena de peix i marisc arreu d’Europa.\nAquests industrials conservers catalans avançats al seu temps van saber trobar una magnífica oportunitat comercial combinant la tradició catalana de la salaó del peix, la inexistència de competència i la magnífica i abundant matèria primera que oferia Galícia. Entre aquestes famílies que s’estableixen a Galícia, però que continuen tenint inicialment el seu centre d’activitat comercial, amb el desplaçament de fills o familiars segons i que, finalment, acabaran desvinculant-se completament del seu origen català, esmentem la família Curbera Puig, originaris d’Arenys de Mar i que s’estableixen a Vigo el 1787 iniciant l’activitat conservera a aquella localitat; els Goday, de Canet de Mar, que s’associen el 1802 amb Francesc Fàbregues i Joan Llauger Coll, també tots ells de Canet de Mar, per establir una indústria conservera a Vilanova de Arousa; Salvador Massó Palau, iniciador d’una llarga nissaga de conservers gallecs, que, provinent de Blanes, s’estableix a Bueu el 1816; els Serrats, provinents de l’Escala i especialistes en salar anxoves; els Dotras, i tants d’altres.\nLa pasteurització i l’esterilització modernes\nEls tractaments tèrmics moderns, evolució dels experiments d’Appert i de Pasteur, s’adapten a la termoresistència dels microorganismes i enzims presents en cada aliment, i a les característiques físiques del producte, en especial al pH. Així mateix, després d’un segle i mig d’experiments, es dominen perfectament els paràmetres de temps i temperatura que cal aplicar a cada aliment perquè el tractament sigui efectiu. Avui dia sabem que a alguns aliments no s’hi poden aplicar temperatures gaire elevades perquè n’alteren l’aspecte o el sabor, mentre que en d’altres no hi ha pràcticament canvis.\nLa pasteurització moderna és un tractament tèrmic relativament suau, que no supera els 100ºC, i que inactiva els enzims i elimina fongs, bacteris i llevats. Provoca canvis mínims en el valor nutritiu dels aliments i en les seves característiques organolèptiques. L’esterilització és un procediment més dràstic, que afecta les característiques nutricionals i organolèptiques dels aliments. Assoleix temperatures d’entre 115 i 227ºC durant 20 minuts, o d’entre 135 i 150ºC entre 1 i 3 segons. Aquest segon procés, anomenat UHT (Ultra High Temperature) o uperització, se sol practicar sobre aliments líquids i derivats làctics que s’envasen en ampolles de vidre esterilitzades o en brics: llet, sucs, purés, brous, salses preparades, concentrats…\nLa congelació moderna\nAl segle xx es va revelar que el fred alenteix les reaccions de degradació dels aliments, ja que detura l’acció dels microorganismes i dels enzims. A més, es va comprovar que la congelació permet conservar millor les qualitats de l’aliment que no pas les tècniques de conservació basades en l’escalfor. L’any 1784 l’anglès William Cullen va inventar la primera màquina per refredar aliments, i en paral·lel el químic francès Antoine Baumé va experimentar amb fred artificial amb èter. Tanmateix, cap dels dos investigadors van aplicar els seus descobriments per fabricar màquines congeladores. De nou, l’instigador de l’avenç va ser el transport marítim de mercaderies. En la dècada de 1870 es van realitzar assajos amb fred artificial per exportar carn americana cap a Europa. En l’exposició universal de París de 1878 s’hi va exhibir un vaixell equipat amb una cambra frigorífica d’èter. A més dels vaixells, les primeres cambres industrials es van aplicar als escorxadors. Tenien parets d’un gruix d’1 metre, amb dues capes aïllants d’aire, i empraven màquines frigorífiques de tambor.\nArmari frigorífic de fusta construït pels volts de l’any 1920. MNACTEC.\nEl 1870, l’alemany Karl von Linde va inventar el primer aparell refrigerador que funcionava amb un circuit de compressió i descompressió de l’aire, pensant a donar-hi ús domèstic. Faltaria molt per als primers frigorífics i congeladors; a casa nostra, fins als anys seixanta del segle xx eren habituals les neveres de barres de gel.\nUn altre investigador a qui s’atribueix l’invent del refrigerador, ja en la segona dècada del segle xx, va ser l’empresari nord-americà Clarence Birdsley. Birdsley havia fet experiments amb aliments immersos en aigua gelada, però li preocupava el fet que quan el producte es descongelava, en l’aigua resultant es generaven bacteris. En una estada al territori de Labrador, a la costa atlàntica del Canadà, va observar que els peixos es congelaven ràpidament gràcies al fred i al vent, i que la salinitat de l’aigua impedia la proliferació de gèrmens. Arran d’aquesta observació, amb un ventilador i una galleda de salmorra, va crear un congelador modern, que va perfeccionar fins aconseguir 250 patents als Estats Units i un negoci exitós de venda de menjar congelat.\nEls aliments conservats resolen les necessitats més immediates de les persones. Sense les fruites en almíbar, la carn enllaunada, la llet en pols i moltes altres conserves, molta gent no hauria pogut sobreviure en temps de guerra\nL’any 1925 Electrolux va introduir el primer frigorífic a Suècia, i el 1927 General Electric va fabricar els primers frigorífics d’ús domèstic, tot i que el gran avenç va ser el 1931, quan el químic Thomas Midgley va inventar els clorofluorocarbons, uns gasos refrigeradors que mig segle més tard es van revelar nocius per a la salut ambiental del planeta i van ser retirats i substituïts per l’anomenat “fred verd”, compost per hidrocarbons.\nAvui, la congelació és el sistema de conservació d’aliments més estès i segur. Consisteix a sotmetre’ls a temperatures molt baixes, d’entre -30ºC i -50ºC, a gran velocitat, per conservar-los a -18ºC com a màxim. Els ultracongelats són sotmesos a un procés molt més ràpid. Els equips congeladors produeixen fred de manera mecànica; n’hi ha que funcionen per contacte directe—congeladors de plaques, de bandes o de tambor—, o per aire —túnels i banda transportadora—. També hi ha sistemes criogènics, que utilitzen nitrogen líquid. Els processos de conservació que utilitzen el fred no assoleixen l’estabilitat química ni microbiològica, és a dir que el seu efecte dura mentre persisteixen les baixes temperatures, per la qual cosa és estrictament necessari mantenir la cadena del fred des de la producció de l’aliment fins just abans de la preparació i el consum.\nL’INVENT DEL BRIC\nA la segona meitat del segle xx van aparèixer els conservants i, cap a finals del mateix segle, el bric. L’enginyer suec Ruben Rausing va crear uns envasos de cartró tancats hermèticament, de cartolina folrada de plàstic i alumini, amb forma de tetraedre que els donava nom. La idea era trobar uns envasos de cartró asèptic per a productes que no necessitin refrigeració, com la llet pasteuritzada. El 1963 la mateixa companyia, Tetra Pak, va desenvolupar l’envàs rectangular, molt més pràctic, que coneixem avui (i que pren el nom de brick, que significa maó, en anglès). Gràcies a aquest invent, Rausing va esdevenir la persona més rica de Suècia.\nLes radiacions ionitzants\nEl 1895 Röntgen descobreix els raigs X i Becquerel, un any més tard, la radioactivitat, i pràcticament en aquell moment ja es van començar a desenvolupar experiments amb irradiació d’aliments. El 1950 es van desenvolupar els primers programes de recerca en aquest camp, una tècnica que redueix o elimina determinats bacteris patògens. El primer ús comercial d’aliments irradiats va ser l’any 1957, en la producció d’espècies a Alemanya. Tanmateix, aquest tractament sempre ha estat conflictiu per les seves suposades repercussions en la salut, tot i que avui s’ha revelat innocu i ja ha estat autoritzat per l’OMS i la FAO.\nAvui dia som capaços d’allargar la vida de pràcticament tots els aliments. Tècniques com la manipulació biotecnològica són el futur. Però la recerca continua, tant des de les comunitats científiques com des de la indústria alimentària, i assoleix cada dia nous descobriments que, en un futur no gaire llunyà, permetran assegurar la qualitat, les propietats nutricionals i les característiques organolèptiques de cada producte.\nL’interès de les recerques és, evidentment, comercial: es volen desenvolupar noves tecnologies que puguin mantenir la qualitat i la innocuïtat que permetin la distribució dels productes a escala global. També es vol oferir al consumidor aliments que responguin als seus requeriments actuals, tant de disponibilitat —la societat demana que els aliments es trobin més disponibles a qualsevol lloc i en qualsevol època de l’any— com de l’anomenada convenience —que siguin d’utilització més còmoda, com ara els plats precuinats—, que siguin més segurs i més econòmics, que conservin al màxim les qualitats organolèptiques, que siguin més frescos i més naturals. Se segueix, també, la tendència al processament mínim. I, de retruc, més enllà de l’objectiu comercial, els mètodes de conservació contribueixen al dret de seguretat alimentària de totes les poblacions.\nLa combinació de totes aquestes variables esdevindrà el futur immediat, que ja tenim aquí, del nostre sistema i manera de menjar i, a la vegada, del nostre propi suport nutricional.\nLouis Edgar Andés, Fabricación de conservas alimenticias: manual práctico para fabricantes, agricultores y particulares. Gustavo Gili, Barcelona 1923.\nD. J. A. i L., Tratado de la conservación de las sustancias alimenticias. V. de D. Agustin Roca, Barcelona 1832.\nJoan Xavier Permanyer i Fàbregas, “La conservació dels aliments: un repte continu per a la ciència”. Discurs del 21 de gener de 2013. Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya.\nMercè Raventós Santamaria, Indústria alimentària, tecnologies emergents, Edicions UPC, Barcelona 2003.\nAna Casp Vanaclocha, José Abril Requena, Procesos de conservación de alimentos (llibre electrònic). Mundi-Prensa, Madrird 2003.\nSanti Vila: ” La industrialització va configurar la nostra identitat”\nM’agrada molt es molt expressiu\nMoltes gràcies per ferme sentir tant bé amb aquest article\nM’agrada molt es molt expresiu


Goigs a llaor de Sant Isidre llaurador. Patró de la Capella del mas Gibert | Mapes de Patrimoni Cultural\nGoigs a llaor de Sant Isidre llaurador. Patró de la Capella del mas Gibert\nGoigs a llaor de Sant Isidre llaurador. Patró de la Capella del mas Gibert Rellinars\n08179 - 214\ndt., 22/01/2019 - 01:00\nGoigs a llaor de Sant Isidre llaurador. Patró de la Capella del mas Gibert del terme de Rellinars, bisbat de Vic, que diuen així:\nQuan bramuli esbojerrada / la tempesta en l'horitzó: / De mal temps i pedregada / preserbeu-nos, Sant Patró./\nDins l'Espanya cristiana / fou Madrid vostre breçol, / lluny de la glòria mundana / vostre esprit troba conçol; / practicant la fe sagrada / doneu glòria al Criador: / De mal temps i pedregada etc.../\nVostra humil sabiduria / l'aprenguéreu en els fulls / del gran llibre que s'obria / cada dia a vostres ulls; cel i terra i ocellada / canten himnes al Senyor: De mal temps i pedregada etc... /\nRegirant la terra dura, / vostre cos mortifiqueu / i sovint amb gran dolçura / aixequeu el cor a Déu; / sobre els camps cau la rosada / de vostra humil oració: / De mal temps i pedregada etc... /\nEn jornada calurosa, / ben aprop del caminet, / feu brollar font abundosa / que sacia vostra set; / a la terra assedegada / sabeu dar Vós la regor: / De mal temps i pedregada etc... /\nDevot sempre de Maria / dins la Capella pregueu / i els Angels amb alegria / van llaurant vostre conreu; / la llevor que haveu sembrada / dóna fruits en abundó: De mal temps i pedregada etc... /\nEl "Gibert" noble masia / bell altar us ha aixecat, / on vetlleu de nit i dia / les collites del veïnat; / Rellinàs i sa encontrada / us reclama amb devoció: / De mal temps i pedregada etc... /\nQuan mbramuli esbojerrada / la tempesta en l'horitzó: De mal temps i pedregada / preserveu-nos, Sant Patró.\nv. / JUSTUM DEDÚXIT DÓMINUS PER VIAS RECTAS, ALLELÚJA. / R. / ET OSTÉNDIT ILLI REGNUM DEI, ALLELÚJA.\nOREMUS: DA NOBIS QUAESUMUS, MISÉRICORS DEUS, BEÁTO ISIDÓRO AGRÍCOLA CONFESSÓRE TUO INTERCEDÉNTE, SUPÉRBE NON SÁPERE: SED, EJUS MERITIS ET EXÉMPLIS, PLÁCITA TIBI SEMPER HUMILITÁTE DESERVÍRE. PER CHRISTUM DÓMINUM NÓSTRUM. AMEN.\nEstà musicat, amb partitura al final. Lletra i música del Rnd. Emili Riera, Pvre. Dibuixos de Mateu Avellaneda. Està editat per iconografia Martí de Terrassa.\nEls goigs són cançons populars o poesies de caire religiós, adreçades als sants, les santes, la Mare de Déu o Crist. Tradicionalment es canten en les festivitats religioses. Acostumen a tenir dues parts: a la primera s'explica la vida, miracles i martiri del sant; mentre que a la segona se li fan peticions de protecció per a la comunitat.\nLa tradició dels goigs té els seus orígens en la representació dels misteris medievals. La primera vegada que es troba documentada la paraula goigs és a la Crònica de Ramon Muntaner (1325-1328), on consta que ja se'n cantaven, i el primer text conegut de goigs són els Goigs de Nostra Dona, conservats al manuscrit del Llibre vermell de Montserrat (de final del segle XIV). Els gremis i confraries, especialment la del Roser, popularitzen els goigs dels seus patrons respectius. Malgrat tot, els goigs tal i com els coneixem i que es canten actualment, cal situar-la a partir de la determinació del Concili de Trento (1545-1563), per potenciar la pietat popular a través d'aquest tipus de manifestacions litúrgiques. El gran moment de creació dels goigs fou el segle XVII, quan totes les esglésies parroquials, així com les capelles i capelletes més petites foren dotades d'aquestes manifestacions. Es desconeix el creador de la lletra i la música dels goigs, però quasi bé tots foren editats per impremta durant les primeres dècades del segle XX, i les músiques foren recompostes i arranjades també durant aquest període.


Els decodificadors de TV digital terrestre de TM Cadena són reconeguts com un dels més venuts a Rússia. A la nostra revisió, us parlarem del model Cadena CDT 1711SB, que, per la seva qualitat i cost assequible, és invariablement popular entre els usuaris.\n1 Característica del prefix CADENA CDT-1711SB\n2.4 Condicions de funcionament\n2.5 Control remot\n5 Connexió al televisor CDT-1711SB\n6 Configuració del descodificador\n8 Possibles avaries i solucions\n9 Avantatges i desavantatges de la caixa de TV CADENA CDT-1711SB\nCaracterística del prefix CADENA CDT-1711SB\nCADENA CDT-1711SB és un receptor de televisió digital terrestre. És a dir, la seva finalitat principal és rebre canals de televisió oberts.\nNota! La qualitat de la recepció del senyal està influenciada per la ubicació de l’antena, el relleu local, l’estacionalitat i altres factors.\nAmb el prefix Cadena, tots els canals de televisió s’ordenen per número de sèrie, nom del canal, nom del servei o nom de l’estació. El tipus de mètode d’ordenació es selecciona a la configuració. Es permet la modificació de la llista de canals de televisió i ràdio. És a dir, l’usuari pot amagar els innecessaris, i afegir els més vists als “preferits”. Amb el descodificador digital CDT-1711SB, també és possible gravar emissions de ràdio i programes de televisió en un mitjà extern, que està connectat mitjançant un port USB: l’opció “TimeShift”. Es permet veure programes de televisió amb pauses, la revisió continuarà des d’on es va aturar. A més de l’anterior, per facilitar l’ús, el sintonitzador de TV està equipat amb la funció “Guia de TV”, un programa electrònic que descriu programes de televisió durant 7 dies. Hi ha funcions “Subtítols” (idioma per triar), “Teletext” (VBI / OSD), “Control parental”, etc.\nEl receptor digital també es pot utilitzar com a reproductor multimèdia, ja que la interfície multimèdia del dispositiu permet reproduir fitxers de diversos formats (AVI, MPG, MPEG4, JPG, MKV, BMP, TS, MP2, 3, ACC, HMP3, etc.) des de unitats flash connectades i discs durs externs. Hi ha una opció per veure les imatges com a presentació de diapositives.\nEl model CADENA CDT-1711SB té molt bones característiques tècniques. Us suggerim que us familiaritzeu amb ells en detall.\nLa base de maquinari del dispositiu inclou un sintonitzador digital (R836) compatible amb els estàndards de difusió digital\nDVB-T2 (completament amb ETSI EN 302 755). I també un processador MSD7T molt comú de l’empresa taiwanesa MStar, combinat amb un demodulador. Memòria flash SPI amb una capacitat de 32 Mbit. El mòdul DDR II OP té un volum de 512 Mbit i funciona a una freqüència de 800 MHz. Format HDTV: quan el receptor està connectat mitjançant un cable HDMI. Es converteix a SD quan es connecta mitjançant cinch (RCA).\nPanell frontal: USB 2.0. Panell posterior: HDMI (1.3), sortida de vídeo RCA (CVBS), sortida d’àudio RCA (L / D), entrada d’antena, sortida de bucle d’antena (IEC169-2).\nLa font d’alimentació integrada té una llargada d’1,2 m. Funciona des de la xarxa elèctrica a una tensió de 110-240 V. El consum màxim d’energia és de 10 W, en mode d’espera és inferior a 1 W. Hi ha protecció contra sobrecàrregues. El sistema de refrigeració és passiu.\nL’accessori funciona correctament a temperatures de +5 a 45 °C amb una humitat de l’aire de fins al 80%.\nEl comandament a distància és d’infrarojos tradicionals. El rang de treball de la distància des del receptor és de 5 metres, l’angle efectiu és de 30 graus (vertical / horitzontal) des de la guia frontal.\nEl receptor està fabricat en una caixa de plàstic negre (ABS) i és molt compacte (els seus paràmetres són 140 mm * 80 mm * 30 mm). A la part frontal hi ha un botó d’encesa / apagat del dispositiu, botons de canvi de canal, un receptor de senyal d’infrarojos d’un comandament a distància complet, un indicador d’alimentació, un connector USB 2.0 i una pantalla d’informació (LED). Aquest últim mostra el número de canal o l’hora exacta (el rellotge es sincronitza automàticament).\nPanell frontal [/ caption] La part posterior està ocupada per entrades d’antena i sortides d’antena de bucle, sortida HDMI, sortides d’àudio per connectar altaveus externs (L / R) ), sortida de vídeo compost (CVBS) i cable d’alimentació.\nTauler posterior [/ subtítol]\nEl dispositiu ve en una caixa de marca, on el receptor mateix s’empaqueta de manera compacta, un comandament a distància clàssic amb dues piles (1,5 V AAA), un manual d’usuari i una targeta de garantia. Tota la documentació, així com les inscripcions al comandament a distància, estan en rus.\nConjunt complet de receptor Cadena [/ caption]\nConnexió al televisor CDT-1711SB\nImportant! Abans de començar a connectar el receptor amb altres dispositius electrònics, tots els equips connectats s’han de desconnectar de la xarxa elèctrica.\nQuan connecteu un descodificador a un televisor, heu de tenir en compte les característiques tècniques d’ambdós dispositius. El model CDT-1711SB del receptor CADENA té diverses sortides. Inclou connector HDMI. Es recomana utilitzar-lo per connectar-se al televisor, ja que proporcionarà una reproducció ininterrompuda d’arxius d’alta qualitat en format HD. Si el televisor no té una entrada corresponent, podeu utilitzar un adaptador.\nDiagrama de connexió [/ subtítol] La segona opció és connectar-se mitjançant entrades RCA mitjançant un cable AV (tulipa). Les tulipes estan connectades pel color. En aquest cas, obtenim format SD, és a dir, vídeo de menor qualitat. Si estem parlant d’un model de TV antic, potser haureu de tractar amb el connector SCART. En aquest cas, cal un adaptador.\nNota! El cable per connectar el receptor al televisor no està inclòs amb el dispositiu i s’ha de comprar per separat (HDMI o tulipes, respectivament).\nConfiguració del descodificador\nDesprés de connectar-vos, aneu a configurar el receptor. Al televisor, seleccionem el mode de visualització segons el tipus de connexió, és a dir, HDMI, RSA o SCART.\nA continuació, comencem a buscar canals de televisió. Per fer-ho, inicieu el receptor. A la finestra emergent, seleccioneu el tipus de canal obert, l’idioma i el país. Activem la cerca automàtica. Després d’això, el dispositiu escanejarà el rang de freqüències, trobarà els programes corresponents i els desarà.\nUn cop completat, la configuració es tancarà automàticament.\nSi el sintonitzador de televisió es troba massa lluny de la torre de televisió, s’hauran de cercar els canals mitjançant la cerca manual. Per fer-ho, mitjançant un mapa interactiu de televisió digital terrestre, aclarim la freqüència d’emissió de televisió digital a la regió. Aneu al menú del descodificador de TV a la secció de cerca de canals, on seleccionem la cerca adequada – manual. I indiquem la banda de freqüència. Ara el sintonitzador escanejarà el rang de freqüència especificat, trobarà i emmagatzemarà els canals de televisió disponibles. Després d’això, es pot utilitzar el prefix. Instruccions per configurar i connectar el receptor terrestre CADENA CDT-1711 SB – descarregar fitxer:\nSi ho desitja, l’usuari pot actualitzar de manera independent el firmware del dispositiu mitjançant USB. El programari útil disponible per descarregar està disponible al lloc web oficial del fabricant. Per cert, recentment es va poder flashejar el processador del descodificador CADENA per a la transmissió de TV IPTV mitjançant una connexió a Internet. El fitxer del firmware del receptor digital Cadena CDT 1711SB es pot trobar a l’enllaç: http://www.cadena.pro/poleznoe_po.html\nPossibles avaries i solucions\nEn el treball de qualsevol tècnica, es pot produir un fracàs. Per tant, estem parlant de com identificar i eliminar possibles problemes en el funcionament del receptor.\nQuè passa si no hi ha imatge ? – En primer lloc, identifiquem la causa del problema. Possible: manca d’alimentació, connexió incorrecta al televisor, mal funcionament del cable de vídeo, font de senyal seleccionada incorrectament al televisor. Després d’identificar la causa, restaurem la imatge: connectem el dispositiu a la xarxa elèctrica, connectem el cable correctament o el substituïm, canviem la font del senyal a la configuració en conseqüència.\nQuè passa si no hi ha senyal ? – La causa del problema pot estar en l’antena o el cable danyats, el cable de l’antena desconnectat, la configuració incorrecta. Per resoldre el problema, identifiquem i eliminem la causa exacta.\nNo hi ha so . – Possible motiu: desconnexió o dany al cable d’àudio, silencieu el so amb el botó “Mut” del comandament a distància.\nEl comandament a distància no funciona . – El motiu més comú són les piles gastades. A més, el comandament a distància es pot situar lluny o hi ha obstacles entre el comandament a distància i el receptor.\nImatge de mosaic . – El motiu és un senyal feble. En aquest cas, cal comprovar el senyal prement el botó “INFO” del comandament a distància dues vegades. En el cas que el valor sigui proper al 0% o no sigui estable, es recomana comprovar el bon funcionament i la correcció de la instal·lació de l’antena, així com comprovar la funcionalitat i la correcció de la connexió del cable de l’antena.\nLes emissions no s’enregistren . – Com a regla general, el motiu rau en la quantitat insuficient de memòria lliure a la unitat flaix.\nAvantatges i desavantatges de la caixa de TV CADENA CDT-1711SB\nEl model CDT-1711SB del sintonitzador de TV CADENA té una sèrie d’avantatges. Això inclou:\nreproducció d’alta qualitat;\ninterfície i personalització fàcils d’utilitzar;\nla possibilitat de crear la llista de canals més fàcil d’utilitzar;\nCompatibilitat amb TimeShift: gravació d’emissions, inclòs amb temporitzador, mirant la televisió amb pauses;\nguia de televisió electrònica convenient;\nla possibilitat de veure la televisió amb subtítols en diferents idiomes, inclòs el rus;\nopcions teletext, control parental;\ndisponibilitat d’opcions de reproductor multimèdia: la capacitat de reproduir fitxers multimèdia des de mitjans externs i disc dur;\nsuport per a diversos formats i tipus de fitxers;\ncost assequible, etc.\nEls avantatges d’aquest sintonitzador de televisió són evidents. Però, com qualsevol tècnica, la consola no és perfecta. Després d’analitzar les ressenyes dels usuaris, vam identificar les dificultats que més sovint es troben:\nHi ha queixes sobre la vida útil (la vida útil és més curta que la dels models més cars);\nEscalfament ràpid del dispositiu.\nLa resta del sintonitzador s’ha demostrat força bé. El preu del receptor digital CADENA CDT-1711SB a partir del 2021 és d’uns 1000-1200 rubles. Com podeu veure, el receptor CADENA CDT-1711SB es converteix en una excel·lent solució si no és possible instal·lar una antena parabòlica per rebre emissions digitals d’alta definició. El dispositiu es configura fàcilment gràcies al menú en rus i també proporciona una recepció de senyal digital fiable.


El celler Segura Viudas convoca el V Ral·li Segura Viudas de Fotografia de Naturalesa | Cupatges\nEl celler Segura Viudas convoca el V Ral·li Segura Viudas de Fotografia de Naturalesa\nDirigit a fotògrafs de naturalesa capaços d’enfrontar-se a un paisatge mediterrani típic amb una biodiversitat escorredissa\nDescobert un jaciment ibèric a les vinyes de Segura Viudas\nredaccio | 03/08/2017 a les 18:47h\nArxivat a: Cellers, Segura Viudas\nSe celebrarà el 21-22 d’octubre de 2017 i el termini d’inscripcions finalitza l’11 de setembre de 2017\nEl celler de cava i vi Segura Viudas convoca la cinquena edició del Ral·li Segura\nViudas de Fotografia de Naturalesa. El certamen és un repte complex, dirigit a tots aquells fotògrafs de naturalesa que siguin capaços d’enfrontar-se amb curiositat i coratge a un paisatge típicament mediterrani amb alguns hàbitats diferenciats i una biodiversitat escorredissa.\nEn aquesta edició, el ral·li es trasllada de la primavera a la tardor, concretament del 21al 22 d’octubre de 2017, per tal d’oferir als participants un paisatge completament canviat respecte al de les edicions anteriors. El termini d’inscripcions romandrà obert fins el dia 11 de setembre de 2017.\nEl Ral·li Segura Viudas de Fotografia de Naturalesa conté una clara vocació de\nconservació i documentació del patrimoni natural de l’Heretat, amb l’objectiu directe de preservar la flora i la fauna pròpies de les vinyes i els seus voltants en aquest racó del Penedès.\nLes vinyes, els barrancs inaccessibles, les zones forestals, els boscos de ribera i el riu Bitlles ofereixen a tots aquells que gaudeixen d’una mirada fotogràfica múltiples oportunitats per capturar imatges extraordinàries en un entorn que, a priori, podria semblar poc agraït.\nL’Heretat Segura Viudas és l’escenari ideal per a prendre fotografies de naturalesa autèntiques i sense artificis, que posin en valor el bagatge tècnic, artístic i naturalista dels fotògrafs i del seu afany per representar la realitat de l’entorn. Amb la dificultat afegida de disposar solament de 24 hores per a capturar els tresors que s’amaguen a l'Heretat. El mateix temps i la mateixa llum per a tots els participants.\nAmb casi 10.000€ en premis, el V Ral·li Segura Viudas aspira a convertir-se en una referència a nivell europeu de la fotografia de la naturalesa defensora d’una mirada fidel a un territori.\nGuanyadors del Cinquè Ral·li de Fotografia Segura Viudas\nSegura Viudas: "una verema curta amb vins intensos de gran potencial"\nSegura Viudas, certificat com a celler sostenible


recomana.cat - Crítica de l'obra: La reina de la bellesa de Leenane | L’esclava de la rancúnia per Núria Cañamares\nCervesa negra i ben amarga Pròxima estació, esperança Divertit\nLa Perla 29 ha empaquetat ‘La reina de la bellesa de Leenane’ i se l’ha endut de gira amb escenari inclòs. Com un prêt-à-porter, un tot incorporat des del terra fins a l’estructura per penjar-hi els focus. Això sí, ha tancat l’aixeta a la fina pluja irlandesa (on s’ambienta la peça) que rajava a la Biblioteca de Catalunya. Però hi roman tossuda la galleda contra la gotera i els qui no hem vist l’aigua tampoc l’hem trobat a faltar. Des de l’altra banda del ring en què es converteix la polivalent cuina rural es percep perfectament la climatologia de portes enfora i fins i tot l’olor de les farinetes que pren sense parar la mare. Preferiblement, sense grumolls. És una mica perepunyetes.\nEn aquesta cuina amb la ràdio i els fogons sempre encesos on “hi passa tot”, assistim al dia a dia de la Maureen (Marta Marco), una dona de 40 anys que veu, impotent, com se li escapa la vida cuidant la seva mare (Marissa Josa), asseguda sempre al balancí. La relació ja de per si deteriorada anirà empitjorant amb l’evolució dels esdeveniments, en què tindran un paper fonamental dos germans (interpretats per Ernest Villegas i Enric Auquer). La tensió entre uns personatges excel·lentment definits, els diàlegs afilats i la claustrofòbia de l’estança i de la mateixa situació provocaran l’inevitable explosió. La que des del primer moment té el comptador en marxa.\nÉs curiós com, a vegades, reaccionem més veient com no han de ser les coses que davant el mirall que ens ensenya, a mode de manual, com es poden capgirar. Un exemple: l’empoderada Shirley Valentine (actualment a la pell de Mercè Aránega), que abandona marit i cuina per poder reenamorar-se de la vida. Serà aquest –substituint el marit per la mare– el destí de la Maureen, un “mussol dissecat” com s’autodefineix ella? Superarà el “m’ha tocat” per llançar-se al “decideixo”? És curiós també (o no tant, ja que el teatre és un reflex de la vida), que hi hagi tantes obres amb la cura dels pares –de fet, específicament de les mares, més longeves– sobre la taula, com ara ‘Agost’ o ‘Germanes’, una atenció que es presenta sempre com una sentència sobre qui recau. Però ja se sap, sense conflicte no hi ha trama.\nA la magnífica interpretació s’hi suma, un cop més, l’afinada direcció de Julio Manrique que aporta l’aire fresc, la singularitat i la poesia amb hits com Brown Eyed Girl i One, les escapades i girs transicionals a l’exterior de la casa o la intimitat i bellesa d’alguns moments. Connecta amb l’univers imaginat als (tan sols!) 26 anys per Martin McDonagh i tanca els cercles argumentals i la trajectòria dels personatges amb coherència i precisió. Segurament l’ajudantia de direcció del dramaturg Marc Artigau hi té molt a veure. És clau també l’escenografia (de Sebastià Brosa) que, amb només dues parets finíssimes i més que foradades, aconsegueix carregar l’ambient evitant, però, que la pressió ofegui aquesta història amarga i plena de rancúnia, i alhora d’esperança i molt humor. Encara que sigui ben i ben negre, fins al punt d’esfereir.


El lloc web de MR Park té com a objectiu facilitar a l'usuari general informació sobre les seves activitats i els serveis que presta, així com facilitar als seus clients possibles informacions visuals i de localització.\nEl lloc web de MR Park es reserva la facultat d'efectuar, en qualsevol moment i sense previ avís, modificacions en la informació continguda al seu web o en la seva configuració i presentació.\nL'accés a aquest lloc web implica l'acceptació que MR Park no serà responsable dels danys o perjudicis que es puguin derivar d'aquest accés, o com a conseqüència de l'ús de la informació continguda al web, incloent l'accés a altres matèries a Internet a través de les connexions amb aquest lloc web.\nEl copyright del material contingut en aquest lloc web és propietat de David Martí Pio-MR Park, i el seu accés no implica llicència per a la seva reproducció i / o distribució, per a les quals és necessari el consentiment previ del titular i Empresa esmentada.\nNo està permès la còpia o plagi del lloc web MR Park en relació amb qualsevol producte, servei, imatge, text, enllaç, hipertext o qualsevol altra informació que estigui present en la nostra web, constituirà una falta greu al ser el dret d'ús exclusiu de MR Park, propietària de la web.\nDavid Martí Pio email: david@mr-park.com\nProtecció de dades personals i privacitat.\nEn compliment de la Llei Orgànica 15/1999, de 13 de desembre, de Protecció de Dades de Caràcter Personal (LOPD), l'informem que les dades personals que ens comuniqui són incorporades a un fitxer, la finalitat és facilitar la gestió de les consultes i peticions que ens faci ...\nEl responsable del fitxer és MR Park i vostè podrà exercir els seus drets d'accés, rectificació, cancel·lació i oposició dirigint-se a MR Park a través de qualsevol dels mitjans de contacte indicats a la nostra web.\nAl proporcionar les seves dades, vostè autoritza el responsable del fitxer a comunicar-se amb vostès per proporcionar qualsevol informació sol·licitada.\nTots els drets reservats © 2010 MR Park\nAvís Legal - Politica de cookies - Contacte - Disseny


4 min. Barcelona 01/01/2020 22:56\n651x366 El cotxe elèctric, com el Tesla de la fotografia, encara és una raresa a les carreteres espanyoles. / PERE TORDERA El cotxe elèctric, com el Tesla de la fotografia, encara és una raresa a les carreteres espanyoles. / PERE TORDERA\nEspanya és el novè productor mundial de cotxes i el segon d’Europa. Però els models amb combustibles alternatius encara són molt pocs. El 2018 es van fabricar poc més de 53.000 vehicles propulsats amb combustibles alternatius, dels quals només 17.600 eren models elèctrics, el 0,62% del total. El 2019, entre el gener i el novembre, s’han matriculat 137.430 turismes amb combustibles alternatius, un 40% més que en el mateix període de l’any passat. Però només són l’11,9% dels cotxes matriculats a l’Estat.


Google contracta un desenvolupador de jocs - YCOM\nLa seva missió podria ser adaptar jocs per a usar-los a les Google Glass, o bé pavimentar el camí per a què terceres parts desenvolupin jocs amb la màxima facilitat.\nAquest famosíssim desenvolupador és ni mes ni menys que Noah Falstein, creador entre altres títols de Sinistar, Secret Weapons of the Luftwaffe o Indiana Jones and the fate of Atlantis.\nFalstein s’unirà als de Mountain View com a cap de disseny de jocs. Però, ¿per a què vol Google un dissenyador de jocs? Doncs algunes veus afirmen que per a evolucionar Google+ en un sentit semblant o idèntic a Facebook, que s’ha erigit en una plataforma per als amants dels jocs ‘casual’, o per traslladar jocs a les Google Glass aprofitant les seves possibilitats de realitat augmentada.\nTambé és possible que el seu rol sigui preparar les eines necessàries per tal de facilitar la feina d’empreses i desenvolupadors externs. Diverses consultores han previst una explosió dels videojocs a les plataformes mòbils, per la qual cosa Google podria voler tenir la millor plataforma per a això.


Com avançava ahir pel facebook, ja tornem per aquí a donar guerra amb noves receptes, i seguir xafardejant i investigant a tots els blocs els quals soc seguidor.\nLa recepta d'avui no ha pogut ser dedicada a Sant Jordi, per falta evident de logística, i a més vull començar amb una recepta senzilleta, una salsa perfecte per acompanyar un foie o un bon tall de carn (o per totes dues coses...), i que està extreta del bloc Pienso... luego cocino, un bloc de consells gastronòmics molt recomenable, us ho puc ben assegurar. Aprendreu molt, paraula!\n- 350grs. de Pedro Ximénez\n- 120grs. de nata líquida\n- una cullerada petita de maizena\nAtenció, que tal i com diuen la Neus i la Sonia (les artífecs del bloc), no és una reducció de Pedro Ximénez, que és la salsa 'típica' que coneixem, sinó una salsa de Pedro Ximénez. Tingue-m'ho en compte!\nTal i com us he dit abans, és ben senzilla: el primer pas és posar el vi a un pot i deixar-lo reduir durant uns 30 minuts a foc mig (4,5 en una vitroceràmica numerada fins el 9), removent de tant en tant.\nSalpebrem, afegim la nata i la maizena que hem diluit prèviament en el suc de taronja, i ho deixem de 8 a 10 minuts més a foc lent (número 2 de la vitro).\nI ja està, no em direu que no hem comenát aquesta nova etapa amb una recpeta fàcil!!\nSi no us molesto abans, bona setmana a tothom!\nEls que em llegiu regularment, sabeu que acostumo a publicar les receptes els dimarts i dijous per la tarda. Una rutina que he agafat...\nTambé haureu vist que dijous passat no vaig publicar res, segur que pensant que era per dijous Sant, però aquest dimarts tampoc he donat senyals de vida.\nJa farà un parell de mesos vaig dir-vos que en breu el meu ritme de publicacions baixaria, i els més propers a mi sabieu perquè, i la resta ho sabrieu aviat.\nDoncs bé, el motiu pel qual hi ha, i hi haurà aquesta baixada de publicacions no és un altre que dijous passat a les 16:56 minuts, la meva parella va donar a llum el nostre primer fill, el Pol.\nDesprés de mesos d'espera, nervis, compres, classes prepart, preparar l'habitació, però sobretot d'il.lusió per la nova etapa de la vida que ens esperava, al final el dia va arribar.\nAquell dia també va haver-hi nervis, desitjant tots dos que tot anés ràpid, que no hi haguessin complicacions i que tant la mare com la criatura estiguessin bé, cosa que va ser així, i de moment puc garantir que amb bons pulmons.\nA tots, gràcies pels ànims i les felicitacions que ens heu fet arribar. A tots, només dir-vos que escric aquestes línies amb en Pol en braços, i no hi ha paraules per descriure-ho. A tots, tant als que conec personalment com als que no, em tindreu per aquí aviat, llegint les vostres propostes culinàries i oferint les meves.\nA tots, petons i abraçades, i fins aviat!


entomofília: Preocupacions inverosímils d'un diumenge a mitjanit\nPreocupacions inverosímils d'un diumenge a mitjanit\nAquesta nit voldria dormir d'hora escoltant els tramvies de Brno.\nPerò sóc a Barcelona, només sento cotxes i encara em queda una estona de lectura… demà entrevisto l'Eudald Carbonell i m'haig d'acabar de preparar. Serà la primera vegada que barrejo explícitament les dues branques dels meus estudis: arqueologia i periodisme, però de fet em penso que parlarem de filosofia i del futur.\nL'anàlisi de Carbonell em recorda els temps en què, abans de començar l'assignatura d'Arqueologia dels caçadors recol·lectors, ens passàvem un mes repassant Hegel, Marx i Engels. Ara en Carbonell parla del segle XXI, de la crisi del concepte clàssic de família com a unitat domèstica de producció, de la poligàmia seriada o diacrònica, de la necessitat de fer que el 100% dels humans puguin llegir i escriure… La base és la mateixa: la dialèctica.\nI l'haig d'entrevistar només en un quart d'hora?\nEscrit per Enric Borràs Abelló a les 00:21\nuna recol·lectora ha dit...\nquè interesssant!!!!! L'Eudald Carbonell m'agrada molt.\nSi poses les "preguntes-clau", l'entrevistes molt mes perque, evidentment, a una pregunta clau no pots contestar en nomes un quart d'hora.\n18 de febrer de 2008 a les 22:41\nEntrevistes en carbonell? Collons! la pròxima entrevista serà a Eric Hobsbawn?\n19 de febrer de 2008 a les 22:31\nPodria ser un elefant ha dit...\nÉs amic dels meus pares, jo tenia moltes possibiliats.\n19 de febrer de 2008 a les 23:20\nÉs el que li passa a un periodista, que a penes té temps per a preparar els temes, sovint hi ha de dedicar hores del seu temps de lleure, i quan arriba l'hora de la veritat, et deixen deu minuts o vint, a molt estirar, per entrevistar algú. Jo crec que l'home parlarà sol, és d'aquests pous de saber que mai t'acabes. Sort!\n20 de febrer de 2008 a les 1:18\nJa està :) La veritat és que va anar prou bé... i el llibre em va agradar, encara que no hi estic del tot d'acord, però val la pena!\n20 de febrer de 2008 a les 11:56