Joomla! guanyador del premi al millor CMS PHP Open Source | Opinió - BLOG | Actualitat\nJoomla! guanyador del premi al millor CMS PHP Open Source\nEn primer lloc ¿què és Joomla? Doncs el sistema de gestió de continguts sobre el que muntem les webs a Dinàmic Comunicació (des de landings a grans portals). D'això se'n diu CMS (content management system), Open Source (el nucli és gratuït i evoluciona gràcies a la comunitat mundial) i PHP (un llenguatge de programació per a internet, el més extès).\nDe CMS PHP OpenSource n'hi ha força al món, però bàsicament la cosa es mou entre 3: Drupal, WordPress i Joomla. Cada empresa tria el seu sistema, Dinàmic entre elles, i es converteix en experta d'aquell sistema. Nosaltres portem 11 anys ja treballant en Joomla i en tenim tanta experiència que som extremadament ràpids i donem un bon servei, cosa que ens limita a fer-ne servir cap d'altre.\nFes llegir més per veure l'article complert. Per a completar el tema també us recomano la lectura de l'article de Hobnil sánchez "¿Cual es el mejor CMS? Y dale con el tema" on s'analitzen el perquè de les diferències. Des d'aquest també es linka a "Joomla: selling the solution, not the CMS" que acaba de matar el tema, desvinculant temes tècnics (els que es discuteixen normalment) del que realment és important: com atacaras el problema i QUI et durà el projecte.\nDe CMS PHP OpenSource n'hi ha força al món, però bàsicament la cosa es mou entre 3: Drupal, WordPress i Joomla. Cada empresa tria el seu sistema, Dinàmic entre elles, i es converteix en experta d'aquell sistema. Nosaltresportem 11 anys ja treballant en Joomla i en tenim tanta experiència que som extremadament ràpids i donem un bon servei, cosa que ens limita a fer-ne servir cap d'altre.\n# Fer-ne servir un o altre\nPer nosaltres, aquest és l'argument de fer servir Joomla: és com a mínim tant bo com els altres sistemes i el coneixem tant bé que els nostres clients es beneficien d'aquesta especialització.\nLamentablement això és com Apple vs.Microsoft, Iphone vs Android, Ps3 vs Xbox, Cristiano vs Messi (jejeje), etc... sembla que la cosa sigui una guerra i si ets de iPhone mai de la vida podras reconèixer lo bó que és Android i a l'inversa. Aquest comportament humà sempre m'ha sorprès moltíssim. Doncs bé, jo reconec que Wordpress i Drupal són grandíssims sistemes, amb els seus pros i contres però a l'alçada de Joomla.\n# La resposta a la crítica a Joomla : el premi\nCom que Joomla ha estat l'hegemonia molt de temps, ara sembla que la moda és criticar-lo. Es diu que Joomla és massa difícil de fer servir (segons els de WordPress) o massa simple / insegur (pels de Drupal). Ja fa un parell d'anys que ho sento i afirmo estar totalment en contra d'aquesta afirmació, però sense cap ganes d'entrar en discussions acarnissades.\nÉs per tot això que m'alegro de que Joomla hagi estat el guanyador del premi People Choice's Award (escollit pel públic) en la categoria BEST CMS PHP Open Source.\nInsisteixo: Drupal i Wordpress són excelents opcions, però aquí ha quedat clar que les crítiques que pugui rebre Joomla són infundades. I estic content de tenir un argument fàcil per a tancar discussions i acusacions creuades que l'únic que fan és crear desconfiança als clients que busquen assesorament franc i no ser part en una guerra d'opinió estèril.\nFelicitats a la comunitat Joomla que finalment és la que ha fet possible amb el seu esforç aquest reconeixement.\nLlegeix l'article complert sobre el premi a CMSCritic\nPer a completar el tema també us recomano la lectura de l'article de Hobnil sánchez "¿Cual es el mejor CMS? Y dale con el tema" on s'analitzen el perquè de les diferències. Des d'aquest també es linka a "Joomla: selling the solution, not the CMS" que acaba de matar el tema, desvinculant temes tècnics (els que es discuteixen normalment) del que realment és important: com atacaras el problema i QUI et durà el projecte.


Territori: Carrer Nou de la Rambla, 12. Barcelona\nRedactor/a: Carme Tierz\nEl 1883 va néixer a l’actual carrer de Nou de la Rambla un cafè dedicat al cante i el baile flamenc anomenat Café de la Alegría. El seu lloc el va ocupar el 1887 el que seria el music-hall més famós de la ciutat: l’Edén Concert.\nEl 1914 el local va començar l’etapa més brillant amb l’empresari Francisco Buxó. Especialitzat en bars de cambreres, inicialment va batejar el local com Le Grand Palais Joyeux, nom que va perdre per recuperar l’antic el 1916. El canvi de nom va coincidir amb una reforma de l’espai a càrrec d’Andreu Audet.\nDecorat com un palauet d’estil Imperi, el local fou freqüentat per aristòcrates i industrials que ocupaven les llotges i reservats situats al foyer. Allà, a més, es practicava el joc en una taula que es coneixia com «la pastera». Els preus elevats i la presència de pinxos o «matamoros» que vigilaven l’ordre no van impedir successos luctuosos, com l’assassinat a ganivetades d’una artista, Teresita Conesa, a mans del germà d’una rival escènica, la Zarina, entre d’altres escàndols.\nL’industrial Antonio Bargues es va fer càrrec del local el 1922, que més tard va passar a ser cinema per recuperar el seu ús original, amb un nou empresari, el 1924. Però l’esplendor de l’Edén només va tornar quan Francisco Buxó en va agafar novament les regnes, el 1925, per donar-li cinc anys més de prosperitat. Un nou canvi de gestors va alternar èxits i fracassos fins al 1935, quan a la sala es va instal·lar, ja definitivament, el cinema.\nLa sala cinematogràfica va anar derivant amb els anys i, després d’haver estat gestionada per Cinesa, va passar a mans d’una empresa que hi projectava cinema «S». Va desaparèixer a principis dels anys vuitanta, però no per sempre. Contra tot pronòstic, el 1987, dos anys després del tancament del cinema, l’Edén Concert va ressuscitar de la mà de l’empresari José Buira, que havia passat ja pel Victòria, el Salón Arnau i el Goya. Les reformes del local van deixar una sala amb capacitat per a 750 espectadors repartits entre una primera planta i dos pisos i amb trenta-quatre llotges.\nPerò la nova vida de l’Edén havia de ser curta. El districte de Ciutat Vella va estar a punt de precintar el local el 1988 a causa d’irregularitats en l’aforament i el 1989 va tancar portes definitivament. L’espai es va acabar convertint en un aparcament.\nAcrobàcia, pantomima, números còmics, ball, cuplets... En els seus inicis, a l’Edén Concert van trobar un espai gairebé totes les arts escèniques, començant per la sarsuela, la comèdia i el cafè concert i passant, és clar, pel music-hall. El practicaven tot d’artistes francesos, en aquell moment els representants més genuïns del gènere. La bohèmia passava pel local o, com a mínim, ho feia un jove pintor, de nom Pablo Ruiz Picasso, que tenia un taller al mateix carrer. Un dels seus quadres de l’època blava és Dama en Edén Concert (1903).\nAquí va debutar, el 1919, una Estrellita Castro de quinze anys; també hi havia actuat la «Bella Chelito». Als anys trenta, l’escenari de l’Edén va viure el retorn de la «Bella Dorita» i actuacions estel·lars com la de la companyia de vodevil d'Antonia la Chavachera.\nDesprés de la reforma del 1987, hi van actuar artistes com Ondina, Joan Gimeno o Sarima i Ángel Pavlovsky. El 1988 va passar pel local l’actriu porno Illona Staller «Cicciolina». Malgrat tot, asfixiada pels problemes econòmics, l’empresa va acabar liquidant la companyia aquell any i, finalment, desapareixent definitivament el 1989.\nVillar, Paco. Historia y leyenda del Barrio Chino, 1900-1992: crónica y documentos de los bajos fondos de Barcelona. Barcelona: La Campana. 1997.\nAltres fonts (consultes web):\nBlog Barcelofília <http://barcelofilia.blogspot.com.es/2011/10/eden-concert-carrer-nou-de-la-rambla.html> [Consulta: 5 desembre 2017]\nWeb d'A-Wamba-Buluba Rock'n'Roll Club: <http://www.awambabuluba.com/single-post/2017/05/10/LOS-OR%C3%8DGENES-DEL-ESPECT%C3%81CULO-EN-BARCELONA-LA-ESCENA-DEL-CRIMEN> [Consulta: 5 desembre 2017]


El blog d'Albert Baranguer: d’octubre 2007\nPublicat per Albert Baranguer Codina a 22:56 1 comentari:\nAvui podria parlar dels estúpids homes blancs i les catastròfiques obres de l'alta velocitat.\nPodria parlar també de la conferència nacional d'Esquerra, que ha acabat amb resultats que avalen la política de pactes de govern actuals, però que haurien de fer reflexionar la direcció del partit.\nPodria parlar, doncs no ho vaig fer al seu moment, de la participació de Carod al programa de la TVE, "tengo una pregunta para usted" i destacar que cal sospitar que una preocupació molt important de catalans i espanyols és: què passarà amb el Barça quan el Principat de Catalunya serà independent.\nPodria parlar d'aquestes coses, però crec que avui cal parlar de l'anunci que Maragall està malalt d'Alzheimer.\nPotser el que la notícia de la seva malaltia em provoca és el record de l'amargor per malalts greus propers. Familiars o amics. També, potser, l'amargor per malalts del passat, quan encara no sabia com de pressa passa la vida. Quan potser no vaig ser capaç d'estimar prou o no vaig saber estar al seu costat quan lluitaven per la vida. I jo voldria demanar-lis perdò. Però ara ja no hi són.\nCal agraïr a Maragall que ha assumit una gran tasca fent pública la seva malaltia. Ara, gràcies a aquesta declaració, es congriaran moltes forces per combatre. Forces que, de no haver estat per això, haurien restat sense mobilitzar.\nJo espero que el President lluiti amb coratge i il·lusió. Amb la rauxa de les seves Maragallades. El President al qui he d'agraïr que un 30 de setembre jo em sentís orgullós del meu país.\nEls meus respectes i la meva simpatia, President. Espero que la seva lluita sigui útil a tots els malalts d'Alzheimer.\nPublicat per Albert Baranguer Codina a 19:15 Cap comentari:\nRes a celebrar. Res.\nCelebrar què? El genocidi del pobles indígenes d'Amèrica? Celebrar la imposició per la força d'una llengua i una cultura forasteres als supervivents de la massacre? O el continuat recurs a les armes -què altra cosa sinó un amenaça de mort són les desfilades militars d'aquests dies- per a recordar la "sagrada unidad de la patria"?\nCelebrar que aquí, de nacions només n'hi ha una, i que la meva només és preambular i gràcies? Que ho gaudeixi mentre el constitucional no ho tombi? Celebrar que no es respecten ni els referèndums "constitucionals" per refrendar estatutets de pacotilla?\nAixò he de celebrar? Que el meu país no te dret a existir?\nI la dreta espanyola demana que la gent pengi estanqueres als balcons. I que expressin l'orgull de ser espanyols. I ja veuràs com algú ho fa.\nAlgú ho celebrarà. Sempre hi ha gent per tot. Però jo crec que aquesta "festa" exalta el genocidi, la repressió i la imposició per la força.\nPer vergonya, farien millor d'estar callats.\nNo. Jo no tinc res a celebrar\nPublicat per Albert Baranguer Codina a 10:03 Cap comentari:\nEl meu germà Joan, dibuixant, il·lustrador, vocalista i guitarra de la poderosa banda de Trash'n'Metal coneguda amb el nom de Sargento Rock, ha obert un bloc: "Il Pipistrello" per a que tots els seus fans i seguidors sàpiguen què pensa, com viu i treballa un dibuixant dels albors del segle XXI. O per a que facin un seguiment de la propera gira Sargento Rock - World Tour. Fixa't tu!\nI abans que ningú ho pregunti: un pipistrello és un rat penat en italià. És el bitxo amb ales que dona la benvinguda al bloc. No se perquè ha decidit posar-li aquest nom al bloc, però cal reconèixer que sona bé. Algun dia li demanaré que m'ho expliqui, entre birra i birra, o entre Jack Daniels i Jack Daniels...\nDoncs això. Una salutació i endavant amb el bloc, Joan!\nPublicat per Albert Baranguer Codina a 22:19 1 comentari:


Qui és Aminata Diallo, la jugadora que va contractar sicaris per agredir una companya\nEscàndol en l’esport francès\nLa futbolista del PSG es va formar a l’Olympique de Lió i és habitual en les convocatòries de la selecció francesa\n11 de de novembre del 2021. 10:13\nLa detenció de la jugadora del París Saint-Germain (PSG) Aminata Diallo ha sacsejat el món de l’esport. La futbolista estaria presumptament involucrada en la contractació de dos sicaris per agredir brutalment la seva companya, l’exblaugrana Kheira Hamraoui, amb qui competia per la mateixa posició al camp i que a l’arribar al club parisenc la va relegar a la banqueta.\nAminata Diallo, nascuda a Grenoble fa 26 anys i família amb origen guineà, és centrecampista al París Saint-Germain de la Primera Divisió femenina francesa i internacional amb la selecció de futbol de França. Diallo va fitxar per l’equip de la capital francesa el juny del 2016. En la seva primera temporada va jugar habitualment, sense ser una titular fixa. Va debutar en la Lliga de Campions, en la qual va arribar a la final i va perdre davant l’Olympique de Lió, on Diallo havia crescut. En la Lliga van ser terceres i en la Copa van ser finalistes, i van perdre de nou davant l’Olympique de Lió.\nCampiona amb l’Atlètic de Madrid\nNo obstant, en la temporada 2019-20, Diallo va començar a tenir menys presència a l’equip parisenc. L’11 de març del 2020, en plena pandèmia, va marxar cedida al Utah Royals per a la temporada 2020. El 2 de gener del 2021 va ser cedida a l’Atlètic de Madrid, on va debutar disputant la Supercopa. Després de superar el FC Barcelona en la tanda de penals en les semifinals, i guanyar còmodament el Llevant en la final, es van proclamar campiones. No obstant, es va lesionar de gravetat i no va tornar a jugar la resta de la temporada.\nFormada a l’Olympique de Lió, Diallo va començar a jugar en la Segona divisió francesa al Grenoble Métropole Claix Football, on va jugar 42 partits de lliga i va marcar 12 gols entre el 2011 i el 2013, segons el diari ‘Sport’. En la seva segona temporada van arribar als quarts de final de la Copa de França i Diallo va ser convocada amb la selecció sub-19. El 2013 va fitxar per l’Arras de la Primera divisió francesa, on es va mantenir una temporada i va jugar 19 partits.\nCapitana amb 20 anys\nLa següent temporada va passar a jugar amb el Guingamp. Allà es va mantenir dues temporades i va jugar 39 partits de lliga i 8 partits de copa, en què va marcar dos gols. En la seva segona temporada va ser nomenada capitana amb tan sols 20 anys.


Cospedal guanya el premi 'Gent sense ànima' - El triangle\nLa secretària general del PP s'endú la meitat dels vots de la ciutadania\nLa número dos del PP i presidenta de Castella la Manxa, María Dolores de Cospedal, s’ha endut sense oposició el primer premi ‘Gent sense ànima’ convocat per la plataforma autonòmica en Defensa de la Llei de Dependència, informa ‘lasnoticiasdecuenca‘.\nLa dirigent ha aconseguit 2.535 dels 5.509 vots registrats. Segons l’organització, el premi suposa el reconeixement a les persones o empreses “que mostren una insensibilitat més gran contra la Llei de Dependència”.\nUn cop fet el recompte de la votació popular, es procedirà a l’enviament d’un escrit amb entrada al Registre en cadascuna de les dependències oficials dels premiats, per concretar dia i hora d’entrega personal del guardó. En cas de no rebre contesta, s’entregarà directament un diploma que acrediti el reconeixement.\nPrevFreixenet frena una inversió a Catalunya per por a la independència\nInés del Río tomba la doctrina Parot


Els Camins de la Música: Llegendes oblidades: Henriette Renié\nLlegendes oblidades: Henriette Renié\nLa història de la música, com quasi totes les històries, han estat escrites per i per als homes. Vos assegure que és tremendament difícil trobar gravacions de composicions fetes per dones.\nSupose que recordeu que fa dues temporades, després d'un llarga cerca de més d'un any, vaig dedicar eixa temporada a composicions de dones, amb alguna excepció.\nEn el món del jazz, on ara mateix a la indústria discogràfica li ix baratíssim fer un disc, es poden trobar certament gravacions de compositores i instrumentistes -menys- i de cantants hi ha per a parar un tren. A la música anomenada culta o clàssica, la cosa és molt més complicada.\nI no es penseu que parle de compositores anteriors a l'aparició de les gravacions, la persona de la qual aneu a escoltar -i parlar un poc- va morir l'any 1956 als 79 anys, és a dir, va viure a cavall dels segles XIX i XX. En efecte Henriette Renié fa tan sols poc més d'un segle que va morir i, en vida, va ser una virtuosa intèrpret d'un instrument com l'arpa, que ella va saber treure del fons de l'escenari, al darrere de l'orquestra, per a posar-la al davant, com a protagonista.\nCom que no hi havia quasi partitures per a arpa, es va dedicat a composar-ne i, per a tindre intèrprets, va escriure un mètode d'ensenyament de l'instrument, que encara s'utilitza. Segurament és allò pel que se la coneix més.\nA cavall com vos he dit dels segles XIX i XX (18 de setembre de 1875, Paris - 1 de març de 1956, Paris) la seua música , almenys a mi, em sembla un poc "passada de moda" amb tots els respectes, però és una música interessant i molt agradable d'escoltar. De fet, en vida va influenciar gent tan coneguda com Gabriel Fauré, Claude Debussy o Maurice Ravel, que l'admiraven, tant com a intèrpret com a compositora.\nPerò la forta revolució produïda al final de la seua vida i amb posterioritat, per les avantguardes -i el fet de ser dona, dada de la qual ella era molt conscient i reivindicant el seu lloc tota la seua vida- la va deixar al calaix de l'oblit. Sols darrerament, amb el fort moviment reivindicatiu produït en França envers els seus compositors, el seu nom ha eixit de nou a la llum.\nAcí teniu, a part del programa, alguns enllaços a "youtube" amb música seua. Escolteu-la que no us decebrà.\nEtiquetes de comentaris: Debussy, Gabriel Fauré, Henriette Renié, Maurice Ravel, Programes


FGV tanca el 3 de juliol el termini per a presentar-se a l’oferta d’ocupació pública i les noves borses d’ocupació temporal – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nFGV tanca el 3 de…\nFerrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) tancarà el divendres 3 de juliol el procés de presentació de sol·licituds a la seua oferta d’ocupació pública i les noves borses d’ocupació temporal. Les 136 places que s’ofereixen corresponen a diferents llocs de treball en Metrovalencia i TRAM d’Alacant.\nA causa de la situació actual i a les recomanacions sanitàries la inscripció es realitza únicament de manera telemàtica, eliminant la possibilitat de fer-ho de manera presencial en paper com estava previst al principi. Per a tots l’interessats la informació està disponible en consultar ací.\nRespecte a l’oferta de 2018, la relació de llocs a cobrir és la següent: 4 oficials per a Taller Machado; 3 oficials per a tallers de València *Sud; 3 maquinistes depòsit tallers Machado; 2 maquinistes tallers El Campello; 2 oficials zelador de línia electrificada; 1 oficial de subestacions i telecomandament.\nLes corresponents a 2017 inclouen: 2 maquinistes per a Benidorm; 1 maquinista per a tallers El Campello; 7 oficials per a tallers Machado; 2 oficials per a tallers de València *Sud; 2 factors de circulació a Altea; i 1 factor de circulació en Creueta.\nAquesta convocatòria està al seu torn acompanyada de la constitució de diferents borses d’ocupació temporal, de manera que amb les persones que hagen superat els processos selectius però no hagen obtingut plaça, es constituiran 12 bosses, que correspondran a la següents categories: maquinistes Alacant i València; caps/és de Circulació València i Alacant (categoria professional Factor/a de Circulació); oficials/es d’ofici taller València; oficials/as de subestacions i telecomandaments València; oficials/as zeladors/as de línia electrificada València; agents d’estacions València; caps/és d’estació OAV València; agents USI d’intervenció Alacant; oficials/as principals de línies tramviàries València; i caps/és d’equip instal·lacions elèctriques i automatismes València.\nAquestes 12 bosses corresponen a : encarregades/us de subestacions i telecomandaments a València i Alacant; oficials/es d’ofici de taller a Alacant; ajudants/as de via a València i a Alacant; muntadors/as d’instal·lacions elèctriques i automatismes (MIEA) a València; especialistes de telecomunicacions a València; agents d’estacions a Alacant; agents USI d’intervenció a València; informadors/as-agent d’estacions a València; i auxiliars d’administració a València i Alacant (amb bossa específica per a persones amb diversitat funcional de caràcter intel·lectual).\nLes bosses resultants d’aquests processos substituiran i anul·laran a les que, per a les mateixes categories o llocs de treball i demarcacions provincials es van constituir segons anunci de 3 de maig de 2017, publicat en el DOGV de 8 de maig de 2017..


II Jornades de Migraciò i Drets Humans – Reus Refugi\nII Jornades de Migraciò i Drets Humans\nBy Refugi 13th January 2020 No Comments\n15 i 16 de novembre de 2019, Local dels Xiquets de Reus\nA càrrec de l’Aleida López, que va presentar les successives ponències.\nLa criminalització del rescat marítim humanitari a Europa\nAnabel Montes, capitana marítima i cap de missió amb Proactiva Open Arms. Testimoni de persones rescatades per Open Arms residents a Reus: Betcha i Tuhin.\nAnabel Montes comença la seva intervenció explicant l’acord entre la UE i Turquia, per un import de 3.000 M€, amb la finalitat d’impedir el pas de les persones refugiades i frenar a les persones i les ONG que estaven ajudant a la gent a la zona.\nDescriu les actuacions per criminalitzar les entitats com Open Arms com a part d’una estratègia:\nMitjançant la violència física directa contra les persones i les embarcacions, perquè no hi haguessin testimonis del que estava passant. Van evitar el pas en la zona del Mediterrani central i l’Egeu, i van encarregar als guardacostes libis que empressin la violència directa contra la tripulació, disparant a les persones, segrestant vaixells i amenaçant a totes les entitats. Volien terroritzar-los, i van aconseguir que dels 12 vaixells que hi havia en quedessin només 4. Fins que no van incorporar a periodistes internacionals en les embarcacions no hi va haver pràcticament cap repercussió mediàtica.\nAmb acusacions legals amb multes milionàries i penes de presó.\nAl març del 2018 una patrullera de milícies armades, formades pel govern italià, els van detenir i els van acusar d’organització criminal per tràfic de persones, així com de violència física al Ministeri de l’Interior, que pot comportar penes de 7 anys de presó i una multa de 4000€ per persona rescatada.\nPer poder denunciar davant del Tribunal del Mar es necessita que la denúncia estigui recolzada per un Estat, de manera que a hores d’ara ells no han pogut formular cap denúncia.\nAmb tàctiques d’esgotament i de bloqueig administratiu, saltant-se totes les lleis internacionals del mar. D’una banda, negant-los la possibilitat de sortir a la mar, o fent-los esperar setmanes mentre la gent s’està ofegant, amb excuses tant cíniques i absurdes com ara que no tenen llista de passatgers (els nàufrags no hi són a cap llista), o que no poden garantir la seguretat a bord de les persones rescatades. D’altra banda, els hi neguen l’accés als ports, i els fan estar fins a 25 dies davant dels ports generant situacions d’extrema angoixa i posant seriosament en risc la salut de totes les persones dalt del vaixell.\nAra mateix no hi ha cap vaixell a la zona del Líban i la gent s’està morint. Tampoc no tenen cap port de base, Malta va fer fora a totes les ONG, i estan a l’expectativa del que pugui passar a Itàlia amb el canvi de govern.\nDes de que van començar, han rescatat més de 60.000 persones en el Mediterrani central, i més de 10.000 a la zona de Líbia.\nDesprés de la intervenció d’Anabel Montes, Betcha i Tuhin expliquen que gràcies al rescat d’Open Arms avui són vius, i estan molt contents de ser a Reus, de poder treballar, aprendre la llengua i tenir possibilitat de lluitar per tenir una vida digna.\nL’acollida de joves immigrants no acompanyats a Catalunya\nAlbert Parés, advocat i membre de l’Associació Noves Vies. Baba Djalo, Issam Laajab i Zakarie Ben Zaina, joves immigrants tutelats\nL’Albert Parés va començar la seva intervenció explicant que diu l’actual marc legislatiu sobre l’acollida de menors no acompanyats. Un menor és d’entrada un menor –cosa que sovint s’oblida, de vegades fins i tot per part de les entitats que han de gestionar la seva acollida-, i per tant se li han d’aplicar les normes de protecció als menors.\nUn menor d’edat ha de ser acompanyat immediatament a un centre de menors. En el cas de no portar documentació la Fiscalia de Protecció de Menors farà les proves per comprovar si ho és o no. Però si disposa d’un passaport no ha d’anar a Fiscalia. Parés va aconsellar a totes els educadors no anar ni deixar que es dugui el menor a Fiscalia. El Tribunal Suprem ho ha assentat en diverses sentències, i només en fa excepció en els casos que s’obri una investigació sobre l’autenticitat de la documentació).\nEl fiscal ha de fer proves, si el menor està indocumentat, però si no és així ha d’argumentar i justificar que no és creïble l’autenticitat de la documentació –justificació raonable,segon el TS-. Moltes vegades simplement perquè no hi ha conveni bilateral amb país d’rigen ja se’n dubta de l’autenticitat. Tampoc és vàlida l’acceptació de l’interessat –se n’ha acceptat en una ocasió, però això encara no crea jurisprudència-.\nTots els judicis dels nois amb passaport es guanyen, però continuen sense alterar la pràctica.\nMolt important és reivindicar que hi hagi un advocat des del primer moment que el menor arribi a comissaria (Conveni de Protecció del Menor). Els col·legis d’advocats haurien de crear una figura per assessorar els menors. I tot menor té dret a nomenar un representants. La DGAIA pot ser el representant legal però a més el menor té dret a un assessor legal.\nMolts cops, en ser declarats majors, ja surten del centre, i això passa perquè no hi ha un advocat al darrere que ho impugni.\nLa llei no divideix en fases l’entrada dels menors. Un menor amb passaport que entra a un centre ha de veure tramitada immediatament la seva autorització de residència. Si hi ha una demostració posterior que no és menor ja es farà la resolució pertinent. El Reglament d’Estrangeria ha desenvolupat la llei que obliga a això, i afecta a la Generalitat, i precisa que per a tot menor que estigui sota la tutela de l’organisme competent (aquí la DGAIA), però també l’oficina d’estrangeria d’ofici, o a instància de parte, s’ha de presentar aquesta sol·licitud. Per tant, el propi menor hauria de poder fer-ho –ja que és indiscutible que té capacitat per actuar per ell mateix-, i en tot cas qualsevol escrit adreçat a l’Oficina d’Estrangeria seria vàlid. Si en un mes no hi ha resposta, s’entén denegada i es pot recórrer. Té importància fer-ho, ja que la resolució tindrà efectes retroactius.\nEn complir els 18 anys, es pot demanar una residència excepcional entre 60 dies abans i 90 dies després de complir-los. Però cal:\nRecomanació de la DGAIA\nPassaport o una cèdula\nIngressos del 100 % de l’IPREM (actualment un 630 euros)\nLa Llei d’Estrangeria no parla de permisos de treball. La Generalitat pot, però, suplir-ho. Com que la llei permet un permís especial entre els 16 i els 18 anys –que desapareix en arribar a aquesta edat de terme-, es pot acudir a l’article que permet passar de permís de residència a un de treball si té una oferta de contracte de treball- I això és competència exclusiva del Departament de Treball.\nActe seguit, els menors tutelats van fer una explicació de la seva trajectòria al nostre país.\nBaba Djalo, de Guinea Bissau, va explicar que havia estat a Tarragona a un centre d’acollida, i que ha tingut problemes amb el passaport amb què va arribar, que la policia no va acceptar. Va disposar d’advocat i va passar les proves de Fiscalia que van determinar que era major d’edat, però no va haver de marxar del centre perquè Fiscalia li retenia el passaport. El procés va ser molt llarg i finalment amb un certificat del consolat i un justificant de l’Ambaixada es va poder resoldre. Un any i mig es va dilatar tot el tràmit. Ara té residència i tutela.\nIssam Laajab, del Marroc, de 18 anys, porta un any i dos mesos, havia estat al centre del Pla de Santa Maria i ara és a un pis a Reus. Segueix cursos ocupacionals.\nZakariae Ben Zaina, també de Marroc i amb 18 anys, viu a Reus també a un pis d’acollida. Va arribar amb pastera i després de 18 hores al mar –que va il·lustrar amb fotos i vídeos-, va arribar a la península. Actualment segueix un curs de jardineria i de català.\nA continuació es va establir un col·loqui molt animat amb el públic. Algunes de les preguntes van ser aquestes:\n-Són fiables les proves d’edat?\nAlbert parés va respondre que no ho són. Que ho detalla així un informe del Defensor del Pueblo de 2011. Segons tota la doctrina científica mundial no són fiable, però malgrat això els forenses de la Generalitat continuen defensant-les. Es basen en proves dels anys 50 del passat segle aplicades a una població nord-americana.\n-Què passa amb els nens que no disposen de passaport?\nEl que cal fer, segons Parés, és tramitar un passaport al més aviat possible, o almenys un certificat del consolat que acrediti la personalitat. Els consolats triguen més o menys. El del Marroc, per exemple, ho alenteix, sens dubte deliberadament.\nA manca de passaport, la Llei d’estrangeria permet substituir-lo per una cèdula d’inscripció, sempre que el país d’origen no expedeixi el passaport i el menor estigui en situació regular –com ho estan tots els tutelats-. La DGAIA és poc proactiva quan l’Oficina d’Estrangeria denega la cèdula perquè el consolat no denega el passaport però en dilata el tràmit.\nFalta una atenció específica i hi ha una certa deixadesa per part de l’Administració catalana, no s’empara prou al menor i no es desobeeix cap criteri de la Fiscalia.\n-Tenen dret a l’educació els menors tutelats? Tenen avantatges per a la seva inserció laboral?\nSens dubte, però sembla que la política de la Generalitat és vacil·lant per als majors de 16 anys. Els departaments d‘Educació i el SOC ofereixen programes d’inserció professional. Empreses i centres haurien de posar-se en contacte per maximitzar els recursos de cada territori.\nUna intervenció apunta que els programes de Garantia Juvenil on se’ls inscriu no són idonis per a la seva situació i perfil.\n-Són expulsats els menors?\nEls menors estan emparats i no se’ls pot expulsar. Als majors, llevat de casos amb antecedents penals, i els retorns en calent a la frontera, no són deportats. Queden una situació irregular.\nL’impacte de la Renda Bàsica Universal en les relacions Nord-Sud\nLluís Torrens, membre de la Xarxa Renda Bàsica\nLluís Torrens va començar fent una explicació sobre què és la Renda Bàsica Universal (RBU) tot desfent algunes de les objeccions que se li solen fer:\n-Desincentivaria la recerca de treball per part de qui la percebria. S’ha demostrar empíricament en els programes pilots que s’han fet que no és així. No serveis, de fet, més que per cobrir les necessitats bàsiques.\n-No es pot assumir tal despesa. Es podria, sempre que hi hagués una pressió fiscal més justa –especialment a Espanya-.\n-Tindria un efecte crida. Es pot fàcilment contraargumentar, ja que sense ella els migrants també arriben. De fet, les regions espanyoles on hi ha establerts les rendes mínims més potents (País Basc i Navarra) són també les que tenen menys immigració. El que hi ha actualment no un efecte crida, de fet, sinó l’efecte patada des dels països d’origen.\nActe seguit, va centrar-se en algunes observacions sobre la situació de l’economia mundial:\n-La productivitat i els salaris s’han desenganxat. El progrés tecnològic avui suposa més acumulació de riquesa i no va lligada a l’augment de les rendes salarials.\n-Els increments dels salaris alhora acceleren la substitució de l’home per la màquina, cosa que fa incrementar la desigualtat salarial. Al mateix temps, hi ha un procés de més precarització (uberització), que en el de globalització està produint destrucció d’ocupació industrial en els països occidentals (i fins i tot ja a la Xina, si bé no encara a l’Índia o a l’Àfrica).\n-La reducció del temps de treball s’està produint en termes molt espontanis i desestructurats.\n-A Espanya conviu aquest provés amb un atur molt alt des de fa dècades.\nLa participació dels salaris en el PIB mundial va baixat sostingudament dels prop del 70% a què vam arribar en els 60 a sota el 60 %, que a més es reparteix de manera molt desigual –molt més important en els treballs més manuals, i en canvi fins i tot augmenta en treballs professionals i tècnics no rutinaris-.\nÉs cert que la robotització crea llocs de treball, especialment en els països que fabriquen robots per a exportació a tot el món, però no compensen els que destrueixen. Aquesta és una tendència que ja ve de fa cinc dècades i amés sembla que s’està accelerant.\nTenim també una bretxa de gènere. En una visió global, destriant el treball remunerat, el reproductiu (dins la llar) i el voluntari, els usos del temps ens ofereixen una gran paradoxa. Les dones treballen entre les tasques remunerades i les que no ho són 30 anys més que els homes, i per contra cobren un 13 % menys per hora i un 45 % menys en temps de remuneració total, la qual cosa suposa un 52 % menys en ingressos.\nÉs tot negatiu en aquest panorama? Que la productivitat no vagi a ritme dels sous pot servir per pensar en una altra forma de valorar el treball. Així, un estudi afirma que un dels treballs pitjor remunerats és un de molt bàsic –la neteja als hospitals-, mentre que altres com els dels banquers són el cas contrari.\nSi aconseguim créixer menys o poc o res, pot ser també una bona notícia per al planeta.\nTambé podem acceptar que podem viure millor amb menys i destruir menys la biosfera.\nQuines solucions hem trobat al llarg de la història a l’excés de mà d’obra?\n-Treballs forçat: esclavisme, feudalisme, avui precariat.\n–Treballs de merda (bullshit jobs, segon el treball de l’antropòleg David Graeber, aquelles feines que no tenen una utilitat real però serveixen per a justificar un salari i per mantenir la pau social.\n-Treball garantit (economies socialistes, difícil d’implantar en les economies capitalistes, sobretot donada la gran massa d’atur existent en algunes d’elles).\n-Mercantilitzar el treball reproductiu, com ja es dóna a molts països on s’han professionalitzat les tasques tradicionalment realitzades dins la família (cures de menors i persones grans), sovint en sectors molt feminitzats.\n-Repartir tots els llocs de treball.\n-Garantir la renda a totes les persones.\nÉs d’on surt la proposta de RBU, i les diverses modalitats de rendes mínimes.\nLa RBU és una renda monetària pagada periòdicament a tot el món amb independència de si treballa o no, si és jubilat o no, o dels seus ingressos. Poden haver-hi modulacions per edat.\nEs pot pagar a través de nòmines o pensions, i es poden integrar a les actuals rendes salarials o de jubilació i altres pensions.\nPer finançar-la caldria substituir les altres rendes monetàries públiques (així, parcialment la jubilació), però no la resta de despesa pública en espècie (educació, sanitat), cosa que generaria moltes més desigualtats.\nLa cobrarien fins i tot els més rics, però a condició de pagar uns impostos més justos. Actualment, són ells els més beneficiats de les polítiques de deduccions als impostos.\nNo coneixem cap altre model tan eficaç en la redistribució de la renda, i permet recaptar més i pagar més als perceptors més desafavorits.\nEn general, en els llocs on s’ha implantat s’està pagant en la nòmina o subsidi o pensió, o via transferència directa. En algun cas en forma de moneda local limitada al seu ús en el territori.\nLa RBU es calcula pel llindar de la pobresa, per tant erradica la pobresa des del primer moment. Les rendes mínimes que avui es paguen a Espanya a penes arriben a un 10 % de la gent necessitada (a Catalunya, per exemple) o en els casos més avançats (País Basc-Navarra) a un 60 o 70 %.\nA més, el finançament exigeix una fiscalitat progressiva justa. Cal anar amb compte amb aplicacions incorrectes que es pregonen des de certes institucions com l’OCDE, que ha preconitzat la RBU sense increments d’impostos als més rics, de manera que acaben concloent que no és redistributiva. S’ha de finançar amb un IRPF de tarifa única o progressiva amb una distribució que suposés que un 3,5 % del PIB es transferís de les classes més riques a les més pobres. A Espanya partim encara d’un diferencial acusat de pressió fiscal per sota de la de la mitjana europea.\nTambé es pot combinar amb noves taxes o amb increments d’altres impostos.\nActualment, un 2 % de les llars de renda més alta a Espanya acaparen més del 15 % de rendes totals, i el 49 % de les rendes del capital. L’enquesta financera de les famílies reflecteix que el 10 % de les llars més riques tenen un 50 % de la riquesa neta, i això va en augment.\nAmb una RBU d’uns 625 € mensuals finançada per l’IRPF, la projecció marca una tendència a reequilibrar les diferències de renda neta, amb una pèrdua per als trams de renda més alta, els que obtenen més del 90 % de la mitjana. Les transferències de renda, igualment, anirien d’home a dona, a favor de les llars amb més nens, de rendistes a treballadors, del món urbà al rural, dels més contaminants almenys…\nEs pot obligar a pagar aquest impost amb independència del domicili fiscal, o també gravar el patrimoni (no deslocalitzable) per fer front a les evasions fiscals.\nLa RBU per definició és universal i és incondicional. Les rendes mínimes que es paguen fracassen perquè no arribi n a tothom que ho necessita, estigmatitzen, generen les trampes de la pobresa en ésser incompatibles amb la feina remunerada, són subjectes a l’arbitrarietat política (no compleixen amb el seu sentit de ser un dret, i se sotmeten als atzars dels pressupostos), i topen amb una burocràcia concentrada en evitar el petit frau. A banda, generen una animadversió entre les classes amb inferiors nivells de renda (penúltims contra últims). Desincentiven la feina del titular i els beneficiaris, fomenten el clientelisme polític i creen un esperit de denúncia.\nPer què convé en canvi la RBU:\n-Desconnecta de la necessitat de créixer econòmicament\n-És molt redistributiva: reconeix les tasques no remunerades i altament feminitzades\n-Permet afrontar la reducció del treball remunerat\nEn quina situació es troba el món?\nCom en el model espanyol, però intensificat: un 1% dels habitants guanyen un 20% de la renda i un 50% només un 1 % (Piketty i Zucman). Segons Oxfam, un 1 % de la població és més ric que el 99 % restant, i un desequilibri similar es troba entre països.\nEls programes pilot de RBU duts a terme a molt diversos llocs (l’Índia, Iran, Namíbia, Alaska –el més antic dels que es mantenen-, Ontario, Finlàndia…- han ofert resultats similars, i si bé pot desincentivar la feina d’algun col·lectiu (mares, estudiants), en general provoca augment de l’emprenedoria.\nPerquè ha d’establir-se a nivell mundial?\n-Als països rics, per reduir la desigualtat i la pobresa, i abandonar la idea que per eliminar la pobresa cal fer més rics als rics (empíricament això no funciona).\n-Als països pobres, per garantir les necessitats bàsiques no funcionen les polítiques aplicades. La bomba demogràfica de zones com l’Àfrica crea una gran migració que genera moltes dificultats per ser assimilada.\nSegons dades del Banc Mudial, el 2018 el creixement del PIB mundial és del 3,6 %, variant del 2,2 dels països rics al 6,8 d’Àsia del Sud. Mentre que l’Àfrica subsahariana creix un 2,4 %, la seva renda és 12 vegades inferior a la dels països més rics, i la seva taxa de fertilitat el doble (4,8 sobre 2,4). Tot i que la taxa de mortalitat infantil és 15 vegades superior a la dels països rics, continua creixent en població, i per tant el seu creixement econòmic no compensa el demogràfic.\nUna projecció als propers 25 anys ens presenta un creixement demogràfic mundial de més de 2,4 mil milions d’habitants sobre el 7,5 actuals, dels quals quasi la meitat serien a l’Àfrica subsahariana. Afegim-hi els impactes de les crisis medioambientals que també provoquen desplaçament migratoris massius, i veurem que la pressió migratòria anirà en augment.\nQuan costaria una RBU?\nAls països rics es podria implantar destinant-hi entre un 2 i un 5 % del PIB. A més desigualtat, més cara. El Banc Mundial al seu informe d’enguany fa un estudi sobre què costaria una RBU a tots els països en vies de desenvolupament, i ha presentat dues versions, una més light i una altra més potent. Aquesta, que inclou adults i nens, a països amb ingressos de baixos a mitjans alts suposaria un cost d’ 1,7 bilions de dòlars (un 150 % del PIB espanyol). Per a aquests països suposa transferències de l’ordre de l’11 % del seu PIB, cosa que no és al seu abast. En canvi, els països rics, amb un nivell del doble de PIB, podrien fer una transferència assumible absorbint dos anys del seu creixement.\nSi Europa se centrés només a l’Àfrica, el cost equivaldria a l’1 % del seu PIB, a penes uns 387 dòlars per cada ciutadà europeu, que en termes reals serien molt menys ja que actualment ja es transfereixen més de 200 dòlars en ajudes diverses al desenvolupament.\n-És justa (vist l’estat del món i la història colonial) a més d’eficaç\n-Generaria sens dubte un efecte multiplicador de les economies socials, com s’ha comprovat en experiments com el de namíbia\nQuines dificultats podria generar?\n-Tensions inflacionistes i efectes nocius ambientals en augmentar el consum. Per si sola no soluciona l’emergència climàtica\n-Cal solucionar el sistema de percepció per assegurar-se que arribi als seus destinataris\n-Pot generar un efecte rebot de l’emigració (a més estalvi, més capacitat de desplaçament)\nTaula rodona: La lluita antiracista des de l’autoorganització de les persones migrants\nMalamine Soly, Director de Dunia Kato, Orianna Chacón, membre del’Escuelita Antiracista, Mohamed Saïd Badaoui, portaveu del’Associació de musulmans de Reus i capità del CF Reus roig-i-negre\nEn aquesta taula rodona, els tres intervinents ens van comentar la seva tasca en les associacions que treballen des de la pròpia iniciativa de les persones immigrants.\nMohamed Said Badaoui es va referir a la seva tasca com a portaveu de la comunitat musulmana de Reus i de mediador amb l’Administració. EL CF Reus Roig-i-negre, per la seva banda, surt de la iniciativa de diversos socis del CF Reus Deportiu, en estat concursal actualment, amb la idea d’integrar un vessant solidari, obert a persones immigrants, que avui formen bona part de la plantilla. També forma part de la plataforma Unitat contra el Feixisme i el racisme, que treballa per advertir i superar les amenaces dels moviments xenòfobs d’extrema dreta.\nMalamine Soly ens va presentar la feina de Dunia Kato com a cooperativa que treballa en el desenvolupament i la cooperació internacional, i sobretot sensibilitzar la seva pròpia comunitat per talque inverteixi als seus països d’origen. Han creat una empresa de catering, Abarka catering, per finançar els seus projectes.\nOrianna Chacón ens va parlar de l’Espacio de l’Emigrante, servei bàsic d’assessorament legal i de salut, dins del qual existeix l’Escuelita Antiracista que impulsa la mobilització dins les escoles de la sensibilitat antiracista, a través de l’aplicació de jocs i dinàmiques a través jornades temàtiques obertes que s’organitzen a petició de les escoles o a través de xerrades informals.\nEn el debat entre els tres partícips, moderat per l’Aleida López, es van tractar temes com la perspectiva específica que dona la pròpia actuació i l’empoderament de l’immigrant per aportar la seva pròpia mirada a la societat que l’acull, la necessitat de lluitar contra un racisme estès ala societat a partir de l’eliminació de la segregació escolar (molt notable a Reus), i de l’actuació conjunta entre tot el teixit social, que inclogui la veu dels representants dels col·lectius immigrants –els quals han de ser escollits pel propi col·lectiu-, i la denúncia dels actes discriminatoris de racisme institucional que es donen en el dia a dia de les administracions públiques.\nPel que fa a la responsabilitat de mitjans i partits polítics sobre l’atiament de les actituds xenòfobes, les distintes intervencions van apuntar cap a la major vulnerabilitat de l’immigrant, sobretot l’irregular, en la significació en les lluites socials, i les contradiccions que es donen dins de la Llei d’estrangeria per facilitar l’arrelament de les persones que ja porten un temps integrats a la nostra societat.\nEl reconeixement de la mirada de l’immigrant ha de partir d’un reconeixement de la seva pròpia cultura, i el racisme sempre parteix del desconeixement. Com va apuntar Malamine Soly, la mirada d’una persona racista canvia quan viatja al país d’origen del migrant.\nEn el torn obert de paraules, es va fer incidència en els aspectes positius de la integració i en els avenços que es donen en aquest procés. Va haver-hi un acord essencial que hi ha millores des del punt de vista de la consolidació d’unes segones generacions empoderades, sense el xoc cultural que pateix la primera generació –un cas a part és la comunitat llatina, que el pateix molt menys per factors culturals i de llengua-, i es va remarcar l’actuació d’algunes escoles i AMPA que han fet un treball modèlic.\nOrianna Chacón va precisar que les crítiques en el seu cas van normalment dirigides a l’estructura i no a les persones concretes que hi treballen.\nActuació musical del grup de música amazig Anaruznafrica .\nPrevious PostLa Comissió de Tallers no s'atura!\nNext PostAcció "He de marxar"


Sort al Campionat del Món – 3HRBTT\nSort al Campionat del Món\nPublicado el 30 agosto, 2016 30 agosto, 2016 por 3 Hores Resistència BTT\nEs celebren a Val di Sole els Campionats del Món XC categoria màster. Des de les 3 Hores de Resistència volem desitjar molta sort a Javier Salamero que va estar amb nosaltres a Cerdanyola i a Pere Joan Roig Gomà que participarà a Santa Perpetua el próxim 10 de setembre.\nTots dos, actuals campions buscaran revalidar el títol a les seves respectives categories. Esperem que tornin a casa amb el maillot blau per poder-ho lluir un any més, molta sort!\nEtiquetado 3 hores de resistencia, 3 Hores Resistència BTT, 3 hores resistencia, 3hrbtt, 3hrbtt.com, BTT, campeon del mundo, campeonato del mundo, campio del mon, ciclismo, collserola, cursa, mountainbike, mtb, santa perpetua, world champion\nEntrada anterior OXD Care col·labora amb 3HRBTT Sta. Perpetua\nEntrada siguiente Informació 3hrbtt Santa Perpetua


Pare i fill | El bloc de Viatge a l'Orient\nL’aprenent de lladre\n17 maig 2013 Deixa un comentari\nby contesillegendes in Japó, Xina Etiquetes: Aprenentatge, Japó, Lladre, Pare i fill, Xina, Zen\nEl Mestre Wu-tsu Fa-yen deia que si la gent em pregunta a què s’assembla el Zen li diria que és com aprendre l’art de robar. El fill d’un lladre va veure envellir al seu pare i va pensar: “Si és incapaç de continuar amb la seva professió, qui sinó jo guanyarà el pa en aquesta casa? He d’aprendre l’ofici”. Li va dir al seu pare, i aquest hi va estar d’acord.\nUna nit el pare va dur al fill a una casa gran, va forçar la porta, va entrar a la casa, i obrint un gran bagul li va dir al fill que hi entrés per triar alguns vestits. Tan aviat el fill es va introduir en el bagul, va fer caure la tapa i va tancar el pany amb clau. Llavors el pare va sortir al pati, i fent molt de soroll pegant cops a la porta va despertar a tota la família, al mateix temps que ell desapareixia silenciosament.\nEls habitants de la casa molt esverats van encendre espelmes i van comprovar que els lladres ja havien marxat. Mentrestant, el fill que continuava tancat dins del bagul, estava d’allò més dolgut per la crueltat del seu pare. Estava molt ferit. Però amb aquestes que va tenir una bona idea. Va fer un soroll que va sonar semblat al xiscle d’una rata. La família va manar a la serventa que agafés una espelma i obrís el bagul. Tan bon punt va notar que obrien la tapa, el presoner va sortir com un llamp, va apagar el llum i va fugir. Els habitants de la casa van córrer darrera d’ell.\nEl noi va passar al costat d’un pou, va agafar una pedra ben gran i la va llençar dins del pou. Els seus perseguidors que van sentir el soroll de l’aigua es van congregar al voltant del pou segurs que allà al fons hi havia el lladre ofegant-se. Mentrestant, aquest havia aconseguit tornar a casa el seu pare, i es queixava del tracte que havia rebut i que per poc no s’hi deixa la pell.\nEl pare li va dir: “No t’ofenguis, fill meu. Digues-me només com has aconseguit escapar”. Quan el fill li va narrar totes les seves aventures, el pare va observar: “Fill meu, ja ho tens, ja has après aquest art! ”\nAquest conte l’he trobat a la web del CETR, un centre laic al servei de l’estudi i el cultiu de la qualitat humana que des d’aquesta perspectiva aborden l’apropament a les tradicions religioses. I fa referència a les ensenyances de Wu-tsu Fa-yen (aprox. 1024-1104, en japonès: Goso Hoén) mestre xinès de l’escola Zen Rinzai.\nI si voleu llegir més contes de la Xina podeu visitar:\n03 nov. 2012 Deixa un comentari\nby contesillegendes in Japó Etiquetes: Cistells, Iriku, Japó, Màgia, Mirall, Monja, Pare i fill, Zen\nIriku havia esti mat molt el seu pare. Ara l’ancià ja havia anat a reunir-se amb els seus avantpassats.\nSovint, tot teixint una panera de bambú, Iriku pensava: “Si la meva esposa no hagués sentit tanta aversió pel meu honorable pare, l’home hauria estat més feliç a les seves velleses. Jo no hauria vacil·lat a manifestar-li el meu afecte i el meu respecte filial. Hauríem tingut llargues i dolces converses. Ell m’hauria parlat de les persones i les coses del passat…”. I li agafava una gran tristesa.\nUn dia de mercat, Iriku el cisteller va vendre totes les paneres més de pressa que de costum. Una mica desenfeinat, passejava entre les parades quan es fixà en un mercader xinès que sovint oferia objectes rars:\n-Acosta’t, Iriku –féu el mercader-. Aquí tinc una cosa extraordinària.\nI amb aires de misteri, va treure d’un cofre un objecte rodó i pla cobert amb una tela de seda. El posà entre les mans d’Iriku, i amb preocupació, va fer lliscar la tela. Iriku inclinà el cap damunt una superfície polida i brillant, i a dins hi reconegué la imatge del seu pare, tal com havia estat de jove. Emocionat, exclamà:\n-Aquest objecte és màgic!.\n-Sí –digué el mercader-. D’això en diuen un mirall, i té un gran valor!.\nPerò la febre ja s’havia apoderat d’Iriku:\n-Te n’ofereixo tot el que tinc –va dir-. Vull aquest “mirall màgic” i emportar-me a casa la imatge del meu estimat pare.\nDesprés d’un llarg regateig, Iriku lliurà al mercader el producte de totes les seves vendes d’aquell matí. Així que arribà a casa, Iriku pujà al graner i amagà la imatge del seu pare dins d’un cofre.\nEls dies següents, desapareixia, pujava al graner i treia el “mirall màgic” del cofre; passava llargues estones contemplant la imatge venerada i era feliç.\nLa seva dona no trigà a adonar-se del seu estrany comportament. Una tarda, quan Iriku deixà a mig fer una panera, el seguí. Va veure que pujava al graner, forfollava dins d’un cofre, en treia un objecte desconegut i el contemplava llarga estona amb una expressió misteriosa de plaer.\nDesprés embolcallà curosament l’objecte amb un tros de tela i l’endreçà amb amorosa delicadesa. Intrigada, esperà que Iriku se n’anés, obrí el cofre, hi trobà l’objecte, enretirà la tela de seda, mirà i hi va veure: “una dona!”. Furiosa, baixà del graner i increpà el seu marit:\n-De manera que m’enganyes anant a contemplar una dona deu cops al dia al graner!.\n-Que no! –féu Iriku-. No te n’he volgut parlar perquè tu no apreciaves gaire el meu pare, però és la seva imatge el que hi vaig a contemplar, i això calma el meu cor.\n-Miserable mentider! –vociferà la dona-. Jo he vist el que he vist! És una dona, el que has amagat al graner!.\nLa disputa s’agreujava, ja era infernal, quan es presentà a la porta una monja mendicant. El matrimoni va voler que els fes d’àrbitre. La monja pujà al graner i tornà:\n-És una monja! –va dir.\nI si voleu llegir aquest i altres contes del Japó:\nLa filla del mercader (Afganistan)\n03 ag. 2012 Deixa un comentari\nby contesillegendes in Afganistan Etiquetes: Afganistan, aigües, Bondat, Desert, Feruca, Lleons, Miracles, Molí, Nòmades, Pare i fill\nAquest conte l’he trobat a la web “Una mà de contes” de Televisió de Catalunya\nI si voleu llegir aquest i altres contes de l’Afganistan\nLa llegenda d’Anusha\n08 des. 2011 2 comentaris\nby contesillegendes in Uzbekistan Etiquetes: Abulghazi Bahadur, Anusha, Khivà, Pare i fill, Uzbekistan\nEn el segle XVII (1643-1663) governava Khivà, a l’actual Uzbekistan, el Khan Abulghazi Bahadur, recordat durant segles pel seu esperit il·lustrat i la seva protecció de la cultura i de les arts que va fer que aquesta antiga ciutat gaudis d’una època d’or.\nEn la seva joventut es va enamorar perdudament d’una bella noia anomenada Anusha que, poc temps després, es va emmalaltir i va morir. De genolls al costat del llit de Anusha, el príncep afligit va jurar que mai la oblidaria i es va comprometre a posar el seu nom a la seva primera filla.\nAmb el pas dels anys, el Khan Abulghazi Bahadur no era prou feliç. Ja feia massa temps que les seves esposes li donaven descendents, però sempre eren nens i ell desitjava bojament que el proper descendent de la seva nissaga fos una dolça nena que acompanyés els seus anys de maduresa amb riures i jocs i portés el nom de la seva estimada Anusha. Tant preocupat estava que es pensava que era impossible que desprès de nou homes no tingués lloc el naixement d’una dona. I tant impossible era que va decretar que el nou nat que naixeria en pocs dies havia d’ésser una nena. I com tots sabem la paraula del Khan és Llei.\nI així fou, va néixer el desè nadó i quan el Khan Abulghazi Bahadur fou informat que el seu nou infant era un nen aquest no ho va pas acceptar. Aquest bebè seria sempre una nena que duria el nom d’Anusha en honor a la seva amant més estimada. L’infant fou abillat amb vestits acolorits i des d’aquell instant el Khan Abulghazi Bahadur va tenir una filla al seu costat. Amb el pas dels anys Anusha va ésser educada com a dona.\nEn els darrers anys del regnat del Khan Abulghazi Bahadur les relacions amb l’Emirat veí de Bukharà es van anar deteriorant fins l’extrem que va tenir lloc una guerra entre els dos territoris i en el transcurs d’una batalla el khan de Khivà fou derrotat i fet esclau per les tropes de Bukharà i ple de cadenes portat a la presència del seu enemic que el va fer tancar en la masmorra més fosca de l’Ark, la ciutadella.\nDavant d’aquest terrible fet els deu fills del Khan Abulghazi Bahadur de Khivà es van reunir. Les exclamacions de dolor i els crits de ràbia es succeïen però cap d’ells sabia que fer. L’exèrcit de Khivà havia estat derrotat, el seu pare empresonat i cap d’ells es veia amb forces per rescatar el seu pare. Bé, cap, no… Anusha es va oferir per anar a parlamentar amb l’Emir de Bukharà i alliberar el seu estimat pare.\nDit i fet, desprès de llargues jornades a lloms de camell travessant el desert de sorres vermelles que separa les dues ciutats, Anusha es va trobar a l’Ark davant la mirada escrutadora de l’Emir de Bukharà que el va rebre sorprès:\n– Què fa la filla petita d’Abulghazi Bahadur aquí ? i els seus fills que tenen por ? – li va preguntar orgullosament l’Emir.\n– He decidit venir a salvar el meu pare, – va respondre amb modèstia i sense mirar als ulls de l’Emir.\n– Salvar ??? – va riure amb totes les seves forces l’Emir.\n– Tu, tu vols salvar al teu pare. I com el vols salvar ? – va cridar mentre contenia el riure. I la sala plena de nobles esclatava en rialles i exclamacions de burla.\n– Promet-me que l’alliberaràs si soc capaç de sorprendre’t Gran Emir de Bukharà, – va exclamar Anusha aixecant la veu per sobre de la cridòria de la sala.\n– Si em sorprens ? – li va somriure .\n– D’acord, si em sorprens alliberaré al teu pare ! – Va bramar intrigat l’Emir.\nI tot d’una, Anusha va deixar caure el seu vestit i va mostrar el seu cos nu d’home davant dels centenars d’ulls que hi havien a la sala. Un gran crit de sorpresa es va estendre arreu i l’Emir va obrir els ulls com plats davant d’aquest cop de gosadia que de cap manera podia preveure.\nI així, en aquell mateix instant fou alliberat Abulghazi Bahadur, Khan de Khivà.\nDies desprès un cop tornats a la seguretat de les muralles d’Ichon Qala, el cor de Khivà, el Khan va reunir els seus fills i la seva cort i solemnement va dir:\n– Aquests dies he descobert que no tinc nou fills, sinó només un fill, Anusha, el valent Anusha, que serà el nou Khan a la meva mort i en honor seu començaran demà la construcció d’una mesquita i uns banys turcs.\nI així fou, Anusha va governar a la mort del seu pare, conservant la seva estima per les arts i les ciències i la seva herència artística encara avui en dia es pot visitar a Khivà.\nAquesta entrada està dedicada a tot el grup que aquest estiu vam compartir el viatge per Uzbekistan, i especialment, a David (ell ja sap perquè…).\nSort o desgràcia ? (Xina)\n17 abr. 2011 Deixa un comentari\nby contesillegendes in Xina Etiquetes: camperol, Cavall, Desgràcia, guerra, Pare i fill, Sort\nHavia una vegada un camperol xinès, pobre però savi, que treballava la terra durament amb el seu fill. Un dia el fill li va dir:\n– Pare, quina desgràcia! Se’ns ha anat el cavall.\n– Perquè ho anomenes desgràcia? – va respondre el pare – veurem el que porta el temps…\nAls pocs dies el cavall va tornar, acompanyat d’un altre cavall.\n– Pare, quina sort! – va exclamar aquesta vegada el noi, el nostre cavall ha portat un altre cavall.\n– Perquè ho anomenes sort? – va respondre el pare, vegem què ens porta el temps.\nEn uns quants dies més, el noi va voler muntar el cavall nou, i aquest, no acostumat al genet, es va encabritar i ho va llançar al terra. El noi es va trencar una cama.\n– Pare, quina desgràcia! – va exclamar ara el noi, m’he trencat la cama! I el pare, reprenent la seva experiència i saviesa, va sentenciar:\n– Perquè ho anomenes desgràcia? Vegem el que porta el temps!\nEl noi no es convencia i ploriquejava en el seu llit. Pocs dies després van passar pel llogarret els enviats del rei, buscant joves per endur-se’ls a la guerra. Van venir a la casa de l’ancià, però com van veure al jove amb la seva cama encanyada, ho van deixar i van continuar el camí.\nEl jove va comprendre llavors que mai cal donar ni la desgràcia ni la fortuna com absolutes, sinó que sempre cal donar-li temps al temps, per a veure si alguna cosa és dolenta o bona. La moralitat d’aquest antic consell xinès és que la vida dóna tantes voltes, i és tan paradoxal el seu desenvolupament, que l’inconvenient es fa bo, i allò bo, dolent.\nEl millor és esperar sempre el dia de bon matí, perquè tot succeïx amb un propòsit positiu per a les nostres vides…\nConte trobat al bloc Roig i Negre d’en Natxo Cid… Moltes gràcies !!!


HORT VIU Horticultura Ecològica: L'empaperadora manual en aquest cas estirada pel tractor\nL'empaperadora manual en aquest cas estirada pel tractor\nEn aquest cas, per estalviar la lumbàlgia, en David estira la Dora l'Empaperadora amb el Pasquali i en Josep guia l'eina.\nIdea original d'en David, conjuntament amb Josep Bosch i la inspiració i aportacions de diverses persones (gràcies Velilla!). Les arreus són fetes per la Heidi Valls, les bicis són reciclades. El paper és de Mimcord, tallat a mida amb un xerrac :-)\nExisteixen eines així per empaperar hectàrees senceres amb plàstic. Hem anat a buscar quelcom semblant però orgànic, que es desfà al cap d'uns mesos com es pot observar a la línia de darrere en la imatge; i que la col.locació sigui per línies individuals, de manera que podem plantar escalonadament safata per safata.\nEl que fem és col.locar la cinta de reg per goteig, col.locar el paper, fer els forats adaptant-nos a cada cultiu i finalment enfonsar el planter en el fanguet. Voilà!\nGràcies a aquest invent no estem passant tot el dia desherbant i ens podem dedicar a totes les altres feines, que són moltes.\nPublicat per HORT VIU Agricultura Ecològica a 13:25\nAdri 19 de juny de 2013, a les 11:53\nMe semble un invent digne de les grans invencions de la historia. Recordeu que un projecte sempre considerar-se inacavat. Andavant la innovació! :)\nL'empaperadora manual en aquest cas estirada pel t...


LoParte | Lo Bloc de Lo Parte | Pàgina 46\nExcursió a l’Olla de Vallter\n7 de Juny de 2015 LoParte\t1 comentari\nData de l’excursió: 06-06-2015\nDesnivell: 839 metres\nDurada: 4:20 h descomptant parades\nSi mireu al Bloc l’entrada de fa uns 15 dies veureu que aquell dia teníem la intenció d’anar a fer algun dels cims de l’Olla de Vallter. No va ser possible. El fred, el vent i uns núvols amenaçadors ens van aconsellar canviar d’objectiu.\nAquesta vegada sí que el temps ens ha acompanyat, malgrat que a darrera hora els núvols tornaven a aparèixer, i hem pogut fer la ruta prevista i fins i tot una mica més.\nSortim ben aviat de Barcelona, aquesta vegada sense cap contingència, i enfilem cap al Ripollès. Parada obligatòria per agafar forces a Sant Joan de les Abadesses i cap a Vallter.\nArribats, el primer que sobta és la gran quantitat de gent que hi ha -sobretot autocaravanes- i força moviment de gent amunt i avall. Més tard sabrem que hi havia una cursa en curs (la Bastions) i estaven preparant la Duatló de Vallter.\nEl dia és esplèndid acabem de decidir la ruta. Portella de Mantet, Pic de la Dona, Coll de la Geganta i, un cop allà, decidirem si pugem al Bastiments fent abans el Bacivers i seguint la carena o si des del coll l’enfilem directament per l’Esquena d’Ase. Al final la primera opció (via Pic de Bacivers) serà la triada.\nLa primera pujada fins a Mantet es fa be, les forces acompanyen, i els paisatges son magnífics. Arribem fins al Pic de la Dona (2.702 m) on aprofitem per menjar una mica.\nUna vegada recuperades forces carenagem una bona estona mentre perdem una mica d’alçada fins que arribem al Coll de la Geganta (2.604 m). El dia és bo i les cames aguanten, per tant decidim seguir per la part baixa del Circ del Bacivers per anar a trobar l’Estany de Bacivers des d’on pujarem al cim. Sabem que el camí passa per la dreta de l’estany i cal atansar-s’hi. És, potser, la pujada més dura de la jornada ja que en poc tros hem de salvar uns 250 m de desnivell.\nArribem al Pic de Bacivers (2.844 m) . Les vistes son extraordinàries i podem veure ja una part de l’Olla de Núria. Amb tot, els núvol van creixent i decidim seguir fent via després de recuperar, breument, forces.\nEl tros de carena entre el Bacivers i el Bastiments és potser el que ens ofereix les vistes més espectaculars del dia. Muntanyes infinites i una sensació magnífica. El cel, però, va adquirint cada vegada un color més negre que ens fa espavilar i tirar amunt sense poder badar massa.\nEnfilem l’última pujada del dia cap al Bastiments (2.883 m). El terra, en aquesta última pujada, és força desfet i cal estar atents. Entrarem pel contrapic, per la vessant més occidental, on hi ha un piolet. Després passarem per vèrtex geodèsic i, finalment, per la creu.\nFem les fotos de rigor i anem tirant avall en direcció al Coll de la Marrana (2.529 m) des d’on enfilarem una baixada directa cap al punt de sortida. Malgrat que la negror augmenta estem de sort i acabem la sortida sense ni gota de pluja (tot i que més tard hi va ploure). Baixarem directament passant per l’antic Xalet ja que tenim el cotxe al capdamunt de l’estació. Pel refugi d’Ulldeter ja hi passarem un altra dia.\nUna excel·lent sortida per aquestes meravelloses muntanyes de casa nostra.\nVan unes fotos!\nPujant cap a Mantet. Al fons el Gra de Fajol al entre i el Coll de la Marrana a la dreta. Sota les pistes de Vallter\nDes del Pic de la Dona el Bastiments i una part de la carena del Circ del Bacivers que seguirem\nVista cap a Vallter des del Coll de la Geganta\nArribem a l’estany de Bacivers. Davant nostre la carena que seguirem amb el Bastiments a l’esquerra\nZoom cap uns excursionistes que pugen al Bastiments per l’Esquena d’Ase\nGuanyem alçada, ja quasi al cim del Bacivers veient sota nostre l’estany i al fons el Pic de la Dona des d’on venim\nVista cap al Pirineu de la Cerdanya des del cim del Bacivers\nVista cap a l’altra vessant amb el Pic de l’Infern i, al fons, el Puigmal que ja no el tornaríem a veure\nA punt de fer la darrera pujada vista cap al darrera amb el Bacivers i la carena seguida\nÚltima pala cap al cim del Bastiments que ja s’albira\nCreu del Bastiments\nVista cap a la Vall del Freses amb el Font Lletera a l’esquerra i el Balandrau tot seguit.\nPic del Freser en primer terme i Pic de l’Infern al darrera\nEnfilem la baixada cap al Coll de la Marrana. Hi havia un control d’una cursa.\nEl Bastiments, ben tapat, des del Coll de la Marrana\nSI teniu bona vista, podreu veure al centre les instal·lacions de l’estació meteorològica d’Ulldeter\nDarrera ullada al bastiments des de les restes del Xalet d’Ulldeter\nBaciversBastimentsMantetPic de la DonaRipollèsVallter\nLo Parte Any 4 Núm. 22\n4 de Juny de 2015 LoParte\t1 comentari\n” Las mujeres con pasado y los hombres con futuro son las personas más interesantes ” Chavela Vargas\nBe. Seguim tenint una situació de primavera malgrat que sembli que ja estem de ple estiu. Tot indica que tenim un cap de setmana que serà bo, en general, en la mateixa mesura que la propera setmana serà menys bona.\nÉs a dir. Bon temps excepte al Pirineu i prepirineu on seguiran els ruixats de tarda, aquells típicament primaverals. Podeu anar a la platja i posar rentadores.\nDe cara a la setmana propera sembla que s’instal·larà una bossa d’aire fred al nord de la península (com mola dir això, sembla que en sàpiga i tot) que ens portarà, lògicament, pluja i baixada de les temperatures. Com sempre no serà igual arreu i tampoc ho notarem amb la mateixa intensitat.\nJa ho sabeu doncs. Malfieu-vos del termòmetre -que seguirà pujant aquests dies- ja que després tornarà a baixar. Dimarts-dimecres és quan ho podem notar més.\nAvui, per tancar l’espai de l’Oratge una magnífica aportació que ens ha fet el Pep. Gràcies Pep!!!\nAquí ho expliquen\ni aquest és l’enllaç per poder-ho veure.\nL’aplicatiu permet “veure” l’evolució de les diferents variables d’una manera molt gràfica i entenedora, és, de fet, un mapa animat. Pàgina molt completa i útil.\n“Les dades s’extreuen dels serveis aeroportuaris, pel que si no hi ha tantes dades com repartides per tota la geografia, si que tenen una precisió molt alta. (a grans trets tenen un ús més aviat urbà, encara que no exclusivament). En quan es selecciona el cercle de l’aeroport s’obren una sèrie d’informacions amb previsió de meteoblue, càmeres de trànsit, etc.\nAh, abans d’acabar no podia faltar el vídeo meteorològic. Avui un clàssics dels clàssics. Al Vent amb el Raimon\nAquesta és una d’aquelles setmanes que gairebé no caldria explicar gaires coses ja que tenim festes d’aquelles conegudes per la majoria i que, per sort, son encara força presents entre nosaltres.\nPossiblement si diem La Patum no cal dir ja gaire més, no? És una de les FESTES, així, en majúscules, de casa nostra. Hi ha tantes coses per conèixer i aprendre de la Patum que el millor és passejar-se per la seva completíssima pàgina. Ho sabreu tot i tindreu informació puntual de totes les activitats que es duen a terme al seu voltant.\nL’altra gran celebració que tenim aquests dies gira entorn de la Festa del Corpus. És una de les festivitats més arrelades i això es nota en moltes de les tradicions que segueixen vigents. SI parlem de processons, si parlem de catifes de flors o si parlem de l’ou com balla segur que tots estem situats de seguida.\nA pams. De la festa de les catifes de Flors ja n’hem parlat però n’hi ha algunes de destacades com per exemple la festa de Les Enremades a Arbúcies, declarada Festa Tradicional d’Interès Nacional. Aquesta autèntica exhibició d’obres d’art efímeres fetes amb plantes i flors sobre l’asfalt, que té lloc durant la vuitada de Corpus i compta amb una gran participació, és una de les festes populars més importants del cicle festiu a la vila. Mes dades.\nUn altre lloc singular relacionat amb les Catifes de Flors és la Blanca Subur: Sitges Ells ho expliquen així “Els carrers de la vila gaudiran de les tradicionals catifes de flors durant tot diumenge 6 de juny. Més de 300.000 clavells, 100.000 més que l’any passat, serviran per confeccionar les més de 35 catifes de flors.” Tot això i molt més. Aquí les dades.\nNo podem acabar de parlar de catifes de flors sense citar també a la noble vila de la Garriga. Allà ho teniu tot: catifes, l’ou com balla, castells, concursos, i molt més. Visita impresncindible i molt recomanable. El programa\nSI seguim amb tradicions una de les següents de la llista ha de ser, com no, la de l’Ou com balla. Els que som barcelonins ho tenim clar, sabem on cal anar. Però no us penseu que això és una de tradició únicament barcelonina. SI llegiu aquest article sabreu d’on arriba la tradició i a quins llocs més es pot veure l’ou ballar.\nI, si fem cap fins a Barcelona tenim també tot un seguit d’activitats relacionades amb el Corpus. N’hi ha tantes (des de l’ou com balla fins a la processó) que l‘Ajuntament ha obert una pàgina especial per explicar-ho. És aquesta. Per cert, és dia de portes obertes a l’Ajuntament (tot i que no tinc clar que quan parlen de transparència es refereixin a això 🙂 El programa concentrat.\nUn parell de propostes específiques amb nens:\nFestivalot, Festival de música en família a Girona dissabte i diumenge. Música en família on hi haurà més de vint concerts i activitats relacionades amb la música de diferents estils. L’objectiu del festival és que grans i petits puguin disfrutar de la música en directe i que Girona es converteixi, durant dos dies, en territori 100% musical i 100% familiar. El programa\nI una altra, més a prop de Barcelona, d’aquelles que sempre agraden. O no? El tren de Palau-solità i Plegamans, el més petit dels grans trens El Tren de Palau es troba al Parc de l’Hostal del Fum, a Palau-solità i Plegamans. Fa un recorregut de vint minuts que dóna la volta al Parc i convida als viatgers a experimentar les sensacions de viatjar en un tren a vapor, una aventura que agrada a grans i petits. El soroll, el fum, l’olor, les emocions, ens traslladen a una altra època i ens fan gaudir d’un trajecte que té un recorregut de tres quilòmetres. Com arribar-hi i més.\nPer cert, tot i que no som l’Empordà també tenim la nostra Nit de l’Havanera. És dissabte, és les Fonts de Montjuïc i és gratis. Què més voleu? Les dades.\nI, un parell d’activitats esportives que avui dedicarem a activitats solidàries.\nLa primera, en el marc de la Volta a la Cerdanya d’Ultrafons, l’activitat que anomenen Cursa Inclusiva, destinada a aquelles persones amb alguna discapacitat amb voluntat d’oferir també a ells l’oportunitat fer esport i d’estar en contacte amb la natura. M’ha semblat molt interessant. Aquest dissabte a les 5 de la tarda a Llívia (Cerdanya) (gràcies Montse)\nUna altra iniciativa interessant és la Cursa Solidària que es farà aquest diumenge destinada a recollir diners per activitats a Etiòpia. Aquí trobareu tota la informació. Organitzada per l’entitat ANFE\nI, per anar tancant què us sembla una proposta més “exòtica”?.Per exemple, conèixer a casa nostra més coses de la cultura japonesa. Què us semblaria? El Festival es diu Matsuri i serà aquest cap de setmana a la Barceloneta, a la plaça del Mar. Hi ha fint i tot “mercadillo”. Totes les dades. (gràcies Mònica)\nAvui volem recomanar una pàgina Web que recull les activitats que es duen a terme als terrats i terrasses dels Hotels de la ciutat de Barcelona entre el 5 i el 14 de juny. Sol ser una bona manera de veure la ciutat des de llocs diferents. Ep, res a veure amb les polítiques el nou govern municipal, que consti! Aquí trobareu la pàgina, Més Q Hotels\nTal com explicava al mail fa molt de goig podeu-vos presentar un nou apartat de Lo Parte i des d’aquí vull donar de nou les gràcies a l’autor. L’objectiu és descobrir-nos a tots grups, sons i artistes que, possiblement -jo el primer- no coneixem. Interessant eh?\nUs deixo amb la primera entrada.\nComencem aquest apartat amb el que segurament és un dels grups més infravalorats del Rock, els Kinks. Segurament els coneixereu pel seu gran “hit” “you really got me”, tanmateix aquest grup és un dels més interessants sorgits durant la “British Invasion” dels 60’s. Amb una trajectòria dilatada plena d’interessants àlbums – sovint se’ls hi retreu que els àlbums eren poc sòlids en el seu conjunt doncs combinaven genials cançons amb d’altres més fluixes – i sempre envoltats de polèmiques – Van estar vetats als EUA durant 10 anys – el grup liderat pels germans Davies ha deixat una forta petjada al món de la música.\nFeta la introducció, avui us presentem una de les seves millors i divertides cançons, Lola. Probablement una de les primeres cançons de rock que tracten el tema de la transsexualitat – la protagonista, la Lola, en realitat és un home –, aquesta cançó també va causar certa polèmica doncs ara farà tot just 45 anys (3 de juny de 1970) el cantant dels Kinks, en Ray Davies, va haver de realitzar un viatge a corre-cuita de més de 10.000km (distància entre Nova York i Londres) per gravar una versió alternativa de la cançó on no es fes referència a la “coca-cola”. Això va se degut a que la BBC es negava a emetre per la ràdio una cançó que fes publicitat comercial de la beguda i, finalment, els Kinks van decidir canviar “Coca-cola” per “Cherri-cola”.\nA continuació podeu escoltar la cançó que, esperem, us agradi.\nI, per acabar, un parell d’imatges de Vic sota la pluja..\nPels carrers de Vic\ncorpuscursa inclusivaespai musicalKniksmúsicapatumsolidaritat\nLo Parte Any 4 Núm. 21\n28 de Maig de 2015 LoParte\tDeixa un comentari\n“La final, como todas las finales, había que ganarla, no jugarla.”\nEL temps segueix insistint en presentar-se primaveral. Que què vull dir? Ara clars, ara núvols, ara clarianes, etc..\nLes temperatures, això sí, semble que tendeixen cap a certa estabilitat i no es veuen pas a l’horitzó ni calorades ni refredades sobtades.\nSerà un cap de setmana amb una mica de tot. Dissabte sembla que hi ha possibilitats de veure pluja, però serà escadussera i concentrada especialment al Pirineu, sobretot al més occidental.\nPer la resta tranquil·litat i cert avorriment. En general, però, tindrem més estones del cels tapats que no pas oberts. I a esperar juny que ja el tenim a la porta. A Mallorca tindran més bon temps i quasi segur que s’escaparan de la pluja.\nContinua la lectura de Lo Parte Any 4 Núm. 21 →\nExcursió al Taga\n24 de Maig de 2015 LoParte\t1 comentari\nData de l’excursió: 23-05-2015\nDesnivell: 657 metres\nDurada: 3:42 minuts descomptant parades\nAquesta va ser una sortida no programada ja que la intenció era anar a fer una altra muntanya. La idea era anar fins a Vallter per mirar de fer el Bastiments més algun dels pics que conformen el seu circ.\nUna bona matinada i: carretera i manta. Tot i que dia a Barcelona era agradables i durant l’esmorzar a Sant Joan de les Abadesses van gaudir d’un sol esplèndid, el panorama va anar canviant a mesura que guanyàvem alçada.\nJa al pàrquing de Vallter 2000, el termòmetre marcava 2 graus, els núvols s’aferraven als cims amenaçadors i les ratxes de vent fort donaven una sensació de fred intens.\nCom que hi ha més dies que llonganisses vam optar per fer canvi de plans i buscar una alternativa per aprofitar el dia. Molt a prop ens quedava un clàssic, el Taga qua alguna de les persones del grup no havien fet mai. Així que dit i fet. Vam posar rumb cap a Ogassa.\nLa pujada al Taga és curta, costeruda, però amable. Les vistes que es van obrint mentre enfiles cap a la Portella d’Ogassa son esplèndides i quan hi arribes, que se t’obra la vista cap a la vessant nord, del tot satisfactòries.\nUn cop al cim la panoràmica és molt amplia i a banda i banda podem observar un bon tros del Pirineu, del prepirineu i fins i tot Montserrat.\nPer baixar vam canviar de ruta, enfilat en una forta baixada cap a Coll de Jou i la Serra de Sant Amand, des d’on vam seguir la pista per retornar a la bonica ermita de Sant Martí d’Ogassa.\nEn definitiva una magnífica sortida malgrat el canvi de plans.\nAlgunes imatges de la sortida\nEnfilant la Portella d’Ogassa\nEL Puig Estela i Serra Cavallera camí del cim\nAls cims més alts del Pirineu núvols i restes de neu\nZoom cap al Pedraforca\nCamí de Coll de Jou deixem el cim enrere\nArribant a Sant Martí d’Ogassa. Punt d’inici i final.\nAvui parlem de Cooperació\n24 de Maig de 2015 LoParte\t2 comentaris\nSI us mirem l’apartat “De què va això”? veureu que a banda del temps i la méteo hi ha altres coses que m’interessen.\nUna d’elles i des de fa molt temps -22 anys- és la participació i l’impuls d’una petita ONGD que té com objectiu tirar endavant projectes a l’Àfrica Subsahariana. Es diu ADANE i si en voleu saber més poder consultar la web\nAquesta setmana em tingut l’oportunitat de poder explicar el nostre projecte a través de les pàgines de El Periódico, gràcies a una entrevista de la Catalina Gayà.\nUs deixo l’entrevista per si en voleu saber més coses. Gràcies\n-¿Qui és Carlos Gangas?\n-Francesc Soler: Un gran amic. Va decidir que es feia capellà per anar-se’n a l’Àfrica.\n-Mireia Pablo: Ha fet possible tot això.\n-Carlos se’n va anar a Togo el 1986. ¿Com sorgeix Amics per al Desenvolupament a l’Àfrica Negra (Adane)?\n-F: Un grup de famílies que el coneixien es reunien per jugar a cartes i posaven uns diners que els servien per al berenar. Un dia que Carlos estava aquí, el 1989, els va explicar que amb aquells diners una família a Togo menjava, no ho sé, sis mesos. Van decidir que enviarien els diners a Togo.\n-F: Enviar-los al seu compte era un problema. Per això vam crear l’associació. Ens vam dir Amics de la Missió Catòlica de Togo. Quan se’n va anar a Moçambic, vam crear Adane.\n-Expliqui’m el recorregut de Carlos, que entenc que és el mateix d’Adane.\n-M: Nou anys a Togo, nou més a Moçambic i després el Txad. Sempre ha treballat pensant que s’ha de crear infraestructures, dotar-les d’autoproveïment, i després deixar-ho en mans de la comunitat i marxar…\n-¿I la funció de l’oenagé?\n-M: Primer recollíem diners perquè Carlos en necessitava. Quan se’n va anar a Moçambic vam entrar en la roda de les subvencions per a infraestructures educatives.\n-¿I segueixen les ajudes?\n-M: S’acaben quan Carlos se’n va anar al Txad, el 2005.\n-F: Hi ha facilitat per cooperar si són països prioritaris, és a dir, si l’Estat hi té interès per alguna raó. El Txad no ho és.\n-Entenc que hi ha Adane en diversos llocs d’Espanya.\n-M: Sí, Carlos les agrupa totes i cada Adane és independent.\n-¿Com canvia el paper d’una oenagé que neix als 80?\n-F: Com a entitat, poc; però l’escenari, molt. Hem vist com es professionalitzava aquest món.\n-I malgrat això segueixen.\n-M: L’any 2000 vam anar a Moçambic. Estar allà et consciencia que és important seguir.\n-F: Ara aconseguir diners per crear infraestructures educatives, que és el que hem fet sempre, és molt difícil. Col·laborem amb projectes productius i fem un treball de sensibilització.\n-¿I què fan?\n-M: Tallers de costura. Ens vam assabentar que una fàbrica canviava màquines tèxtils i les vam enviar a Moçambic.\n-¿I al Txad?\n-M: A part de l’escola, un projecte important és una xarxa de sis caixes d’estalvis. No hi havia entitats i els mestres havien de desplaçar-se fins a 100 quilòmetres per cobrar cada mes. A més, donen crèdits per a agricultura, escolarització…\n-¿Com els canvia el vincle amb l’Àfrica?\n-M: Crec que en la manera de funcionar: som conscients que som privilegiats i que molt del que tenim és a costa del que no tenen ells.\n-¿Quan arriba aquesta consciència?\n-M: Quan tens relació amb ells. Aquí només arriben totes les desgràcies, però hi ha moltíssimes coses bones. Has de dedicar-te a descobrir-les. Comences a informar-te i t’adones que l’espoli segueix.\n-¿S’ha de potenciar la cultura de les petites oenagés com succeeix al Regne Unit?\n-F: El discurs oficial és: «Deixem que les grans entitats facin». Nosaltres no pretenem fer grans missions. Si canviem la vida de cinc persones escolaritzant-les, canviem la seva vida i la del seu entorn. És una gran satisfacció personal.