Cs equipara l'independentisme amb ETA: «Senyor Torra, demani als seus comandos que parin» | NacióDigital\nCs equipara l'independentisme amb ETA: «Senyor Torra, demani als seus comandos que parin»\nLorena Roldán enfanga el debat de política general amb un discurs més dur de l'habitual en el qual es pregunta "quin paper juga el Goma-2" en el procés després de les detencions d'activistes d'aquest dilluns\nper Sara González / Joan Serra Carné / Oriol March, Parlament de Catalunya, 25 de setembre de 2019 a les 15:55 |\nLorena Roldán s'ha estrenat en un debat de política general amb un discurs un grau més dur -tenint en compte el to bel·ligerant habitual de Ciutadans al Parlament- en el qual ha comparat l'independentisme amb ETA.\nExhibint una fotografia de l'atemptat de l'organització basca a Vic, on avui s'han desplaçat Albert Rivera i Inés Arrimadas, i referint-se a les detencions contra membres dels comitès de defensa de la República (CDR) per presumptes activitats terroristes segons l'Audiència Nacional, Roldán ha demanat a Torra que ordeni "parar" els seus "comandos". "Ja hem vist vessada massa sang i justificats massa assassinats polítics", ha etzibat la dirigent del partit taronja.\nLa futura candidata de Ciutadans a les eleccions catalanes, amb un to que ha vorejat la falta de respecte cap al president i que en tot moment ha buscat equiparar l'independentisme amb un moviment que planeja atemptats contra l'ordenament constitucional i les forces de l'ordre, ha estat cridada dues vegades a l'ordre. Ho ha fet el president del Parlament, Roger Torrent, que l'ha aturat diverses vegades visiblement molest. Roldán l'ha acusat de censurar-la i Carlos Carrizosa, president del grup de Ciutadans a la cambra, ha fet constar el seu malestar un cop acabat el discurs.\nDavant la reivindicació del pacifisme de l'independentisme que ha fet Torra durant la intervenció matinal, Roldán ha preguntat pel Goma-2 -un explosiu utilitzat per ETA en les dècades dels vuitanta i dels noranta- que alguns mitjans van vincular a les detencions de membres dels CDR, tot i que la Fiscalia només va parlar de "precursors d'explosius". "Quin paper juga el Goma-2 en tot això?", ha preguntat la dirigent de Ciutadans, en referència al component democràtic i pacifista de l'independentisme.\n"Està jugant amb foc i es cremaran tots els catalans", assegura Roldán, a qui Torrent ha cridat a l'ordre en dues ocasions enmig d'un clima de tensió\nEnmig de la polèmica entre Roldán i Torrent, a banda, s'han escoltat crits a favor de la Guàrdia Civil. Els ha emès Daniel Serrano, diputat del PP i mà dreta d'Alejandro Fernández al partit.\nLa dirigent de Ciutadans no n'ha tingut prou amb la comparació amb ETA i ha acusat TV3 de formar part de tot l'entramat amb les invitacions a Arnaldo Otegi. "Està jugant amb foc i es cremaran tots els catalans", ha asseverat Roldán amb to alarmista, com si les detencions de dilluns impliquessin atemptats immediats.\n"Sentir-se català i espanyol té conseqüències? Això és totalitari. Vostès no són demòcrates. Els demòcrates no fan cops d'Estat, protegeixen les llibertats. Vostè és un perill públic per als ciutadans", ha apuntat la candidata de Cs a les properes eleccions.\n"Deixin de blanquejar els terroristes. S'ha comportat com un piròman. Està superant el seu antecessor, i li demano que faci marxa enrere. Sap què passa quan s'estigmatitza els constitucionalistes? Quan se'ls situa com l'enemic i a condemnats per terrorisme en herois? Que hi ha assetjament a la Guàrdia Civil", ha considerat.\nLluny de retractar-se en les seves paraules, Roldán ha insistit en el torn de rèplica que ni Torrent ni ningú "callarà" el grup de Ciutadans. Ha denunciat que només se li hagi tallat el micròfon a ella per titllar de "comandos" els CDR mentre que altres grups poden parlar de "presos polítics" sense censura. "No em retractaré, no deixaré de denunciar la infàmia que suposa que Torra defensi els violents. I sí, els CDR són comandos separatistes radicals", ha conclòs tot demanant la dimissió del president.\nCiutadans ha tornat a denunciar a Torra davant la Junta Electoral Central (JEC) per no haver retirat la pancarta amb el llaç groc en defensa dels presos i els exiliats del balcó del Palau de la Generalitat. Així ho ha anunciat la presidenta del grup parlamentari de Cs, Lorena Roldán, durant el debat de política general, on ha denunciat que el Govern "inunda amb propaganda separatista" les institucions quan ja estan convocades les eleccions del 10 de novembre.\nCom ja va fer abans de les eleccions del 28 d'abril, Ciutadans denuncia que s'exhibeixen "símbols ideològics i partidistes" a les institucions, com ara llaços grocs, estelades o fotografies de dirigents empresonats, i que això vulnera el principi de neutralitat. El president de la Generalitat té ja un judici pendent per desobediència per no haver retirat la pancarta que esta fixat pel 18 de novembre.\nEn la denúncia, Ciutadans inclou fotografies de diferents edificis amb pancartes i demana a l'ens electoral que ordeni la retirada de tots aquests elements. Divendres passat va ser el Tribunal Superior de Justícia qui, a partir d'una denúncia de l'entitat unionista Impulso Ciudadano, va donar 48 hores per despenjar la pancarta del Palau de la Generalitat. Torra ja ha respost que no ho pensa fer tot i que enfrontar-se a una possible inhabilitació si finalment és condemnat.\nDenúncia de Ciutadans davant la Junta Electoral Central by naciodigital on Scribd\nEl PP avisa que els partidaris d'Otegi estant prenent el lideratge del procés\nTorra acusa Cs d'una «irresponsabilitat colossal» per vincular terrorisme i independentisme\nCs torna a denunciar Torra per no retirar el llaç groc de la Generalitat\nPolítica, ETA, equipara, Ciutadans, independentisme, Lorena Roldán, denunciar, Quim Torra, retirar, llaç, groc, Generalitat, procés català, comandos\nPer Sip el 25 de setembre de 2019 a les 22:31\nGoma-2, comandos, catanes .... us convé passar pel psiquiatra\nLa verdad es nuestra\nPer J.antoni el 25 de setembre de 2019 a les 17:30\nCs y lorena Rolan se pasan por el trapero la presuncion de inocencia pero el president no puede opinar que las detenciones del lunes són arbitràries..Yo no se en que país viven esta gente de cs. creó que lo que ellos desean es todas las mentiras que y exageraciones que dicen,Cataluña les importa un cimino solo quieren mandra en Madrid pero la destruccion de Cataluña es la destruccion del estado en política no todo vale a medio y largo plató,votos para hoy y hambre para mañana.


Llamazares nega que els menors no acompanyats que s’estan a Calella tinguin conductes delictives | Ràdio Calella Televisió\nEl regidor de Serveis Socials, Ramon Llamazares, ha negat que la Policia Local tingui constància hores d’ara de la comissió de cap delicte per part d’algun dels joves tutelats per la Generalitat de Catalunya que provisionalment s’allotgen a l’Hotel Marisol. Amb tot, ha explicat que el veïnat del carrer Àngel Guimerà s’ha queixat a l’Ajuntament de Calella de sorolls i problemes puntuals de convivència i que, davant d’això, s’ha decidit reforçar la presència policial a la zona. En una entrevista a Ràdio Calella TV, Llamazares ha informat que el grup està format per 60 menors no acompanyats, als quals segueixen permanentment un grup de professionals de la DGAIA.\nEl regidor de Serveis Socials ha volgut llançar un missatge a la prudència i el respecte a l’hora de difondre segons quines informacions a través de les xarxes socials perquè, a banda de no tenir fonaments reals, ha advertit que provoquen alarma social innecessària i estigmatitzen a un col·lectiu en situació de clara vulnerabilitat. Per abordar aquesta situació, l’alcaldessa ha convocat als grups polítics municipals a una reunió, la setmana vinent.\nA continuació podeu escoltar íntegrament l’entrevista al regidor de Serveis Socials de l’Ajuntament de Calella.\nSegüent La Flama del Canigó arribarà a Calella per la revetlla de Sant Joan\nAnterior Els partits de la Taula de Confiança dirigeixen la seva primera petició a l’alcaldessa Candini\nPere Puig escrigué:\n20/06/2019 a les 16:29\nCert. El que suposadament pugui fer alguna persona individualment no pot ser generalitzat a un colectiu. Fer córrer notícies no contrastades i que molts cops no són certes no fa mes que afavorir interessos obscurs de qui ho difon.\n28/06/2019 a les 6:35\nTota la raó, no es poden llençar opinions sense contrastar. Però per això mateix, a l’ajuntament, casa oficial dels ciutadans de Calella, haurien de donar informació correcta i no esbiaixada. Si des del principi no s’hagués negat aldarulls, com a mínim, els ciutadans, potser, no s’haguessinn indignat. Van sortir informacions contrastant la primera notas informativa, on es negava tot i, de mica en mica, s’anat canviant la informació, però sense dir-ho tal qual, i ho puc entendre, perquè seria llençar més foc a les brases. Però insisteixo, s’ha de donar informació, sigui qui sigui el protagonista.\n20/06/2019 a les 23:33\nA aquest Llamazares li han pagat perque ompli Calella de menas. I no coneix el islam. Ens está traïn als catalans. I espanyols\n24/06/2019 a les 11:41\nAquestes acollides, no serien més efectives en cases particulars?\nAmb famílies que els controlessin i els donessin una educació, s’integrarien més ràpidament i s’evitarien els grupets.\nVeig molts balcons amb rètols de “volem acollir”\n28/06/2019 a les 6:39\nPer altra part trobo molt bé la iniciativa de cura d’aquella zona, per part del cos de seguretat de la ciutat. I, aprofitant el tema d’aldarulls, soroll, etc….. En la zona del c/ Raval, on tenim crec, l’únic lloc d’esbarjo obert tot l’any, i que obre fins a les 5 ó més de la matinada, i que els veÏns que som molt “sufridors” petint en silenci aldarulls,crits, etc……pregunto: el cos de seguretat passa per allà a la matinada, quan tanquen¿ perquè…encara que no tinguin denúncies, saben que és un punt “negre” amb tema de aldarulls, i tocar els c…..atots els veÏns. Em fa por que l’ajuntament normalitzi que el Raval de Calella, sigui normal aquestes actituds. Insisteixo, ara ja és tot l’any, l’hivern els caps de setmana. HO dic per si des del Departament de seguretat en qüestió, no ho sabien.


Vella i nova política Vella i nova política – El Món\n"Guanyar les eleccions és imprescindible per lindependentisme, però sense un projecte comú no serviran per guanyar la independència"\nPere Pugès 20/07/2020 8:24 pm\nLa política catalana sempre ha estat complexa. Del 1980 al 2012 podíem situar tots els partits en els diferents espais delimitats pel doble eix dreta/esquerra i catalanisme/espanyolisme. Era fàcil, ningú qüestionava la política ni els polítics fins que ens vam anar adonant que, cada cop més, els polítics no ens representaven de debò. L’abstenció va anar creixent de forma implacable.\nEl 2012 el mapa es va trasbalsar del tot. Es mantenia l’eix dreta/esquerra però l’altre eix va canviar de nom per identificar-se com independentisme/unionisme. En pocs anys, tots els partits van haver d’adaptar-se a una nova situació que cap d’ells havia generat. És així com alguns van desaparèixer, altres van néixer, tots van haver d’explicar on eren i, de retruc, va modificar-se la correlació de forces, de manera que els dos grans partits que havien protagonitzat l’escena política catalana van haver de cedir el repartiment del poder (per no dir la “repartidora” –o menjadora- de la que parlava un dels principals repartidors).\nQuan tinguin la perspectiva suficient, els historiadors ens ho explicaran més o menys bé i, lògicament, des del seu punt de vista i, sovint, des dels seus interessos. Els que no ho som, ens podem atrevir a explicar que l’any 2012 no només va ser el moviment independentista el que va canviar l’eix nacional, sinó que van passar moltes altres coses que també trastocaven l’eix social. Estàvem immersos en una de les pitjors crisis sistèmiques que hem patit, amb greus conseqüències econòmiques i socials per a la majoria de la població, i veníem d’una etapa de descrèdit de la política pel distanciament dels polítics de la societat.\nDurant cinc anys, els que van des de les eleccions de 2012 fins a les del desembre de 2017, la política –la catalana especialment- va tornar a interessar a la ciutadania, com ho proven les multitudinàries manifestacions d’aquest període, els alts índexs de participació electoral i l’espai que hi han destinat els mitjans de comunicació. Els historiadors potser diran que van ser uns anys en els que l’eix nacional va eclipsar l’eix social, però hem entrat en una nova crisi, la del covid-19, que porta el camí d’acabar de fer el que no va fer la crisi anterior. Ara sí que sembla que la crisi és realment sistèmica i que afecta tot el planeta i els seus habitants, però ja sabem que no per això serem capaços d’actuar com cal.\nLes forces polítiques independentistes ja fa anys que van picar l’ham de la divisió i l’enfrontament, caient en el principal parany que ens ha posat l’Estat espanyol. Ara volen concórrer a les properes eleccions catalanes més fragmentades i enfrontades que mai. Tot pinta que entraran en una confrontació fratricida sense solta ni volta, fent propostes irrealitzables en les actuals condicions i amb l’únic objectiu de ser la primera força dins l’espai independentista, esperant uns mantenir la primera posició i, els altres, aconseguir-la per primera vegada, sabent que ningú traurà la majoria absoluta i que els pactes entre ells, o ves a saber amb qui, seran inevitables.\nUns parlaran que la via unilateral és l’única possible i els altres ens diran que ens cal ser pragmàtics, com si les dues coses no podessin ser complementàries i, sobretot, sense reconèixer que, dividits i enfrontats, ni una via ni l’altra són possibles. Uns i altres, i no només parlem de Junts i ERC, tornen a situar-nos on érem abans del 2012: desorientats i veient que els partits només es mouen per defensar les seves posicions, apel·lant més a l’èpica i a les emocions que a la política i, sobretot, sense capacitat de fer propostes viables i engrescadores –i, per tant, mobilitzadores- que vinculin la construcció d’un estat propi, la República catalana, amb el benestar de la ciutadania i amb el manteniment del medi natural per poder seguir vivint en el nostre planeta Terra. Tot plegat, una pena i una vergonya!\nLa societat civil organitzada va ser la que va sacsejar el mapa polític i va canviar les dinàmiques del que avui, amb perspectiva suficient, podem anomenar com a vella política (interessos confessats o inconfessables de partit, individuals, o ocults. Sistema electoral que afavoreix la partitocràcia, utilització i manipulació de la ciutadania i del vot, partits amb falsa democràcia interna, de dalt a baix, llistes a dit per premiar i forçar la fidelitat al líder, … ). Han passat uns anys, no gaires, en els que semblava que acabaria sorgint una nova política de veritat, però els moviments erràtics d’uns i la calma aparent i controlada dels altres mostren que no hi ha ni voluntat ni, pel que sembla, capacitat de fer-ho. Prop de tres anys de desorientació, desmobilització i messianismes més o menys ben intencionats, ens porten a un escenari electoral sense cap altre perspectiva que anar tirant, fent realitat allò de “qui dies passa, anys empeny”!\nVaig creure en el projecte de la Crida des de molts mesos abans del seu naixement. Amb altres companys, vam anar a veure el President a finals de maig de 2018, quan es desplaçava per Alemanya, i li vam portar una proposta de crear un Moviment d’Unitat Republicana que podés aplegar tothom amb la finalitat de construir la unitat estratègica de l’independentisme, a partir del reconeixement de totes les parts, del repartiment de papers i de la suma d’esforços. Uns mesos més tard, coincidint amb el Congrés del PDECAT, va acabar sortint la Crida. A ERC li va resultar fàcil situar-la com una peça clau per recompondre l’espai postconvergent i, per tant, deixant clar que la proposta no anava per ells. La manera com es va escollir el govern provisional, com i qui va redactar les ponències política i d’organització i, sobretot, com es van silenciar les propostes alternatives, han estat el presagi de com s’ha fet el trànsit de la Crida al nou partit. Amb tants errors acumulats, amb tanta vella política, sembla difícil que ara, en uns moments tant difícils com aquests i en ple estiu, puguem encertar-la. Però és que, a més a més, hi ha un pecat original: es dissol la Crida per fer un partit més, per competir amb els altres. Pot semblar una decisió lògica si es parteix del criteri que no podem fer més organitzacions mantenint les velles –això generaria confusió entre la gent, diuen- i que a les eleccions s’hi presenten partits. Sí, clar, però, perquè hem hagut de tenir congelada la Crida i esperar a tenir les eleccions a tocar? Si s’hagués fet llavors i la Crida hagués seguit el model de Moviment d’Unitat Republicana, ara seria possible construir una “candidatura de país” que fos capaç de fer NOVA POLÍTICA, plantejant un projecte de país, construït de baix a dalt, amb la màxima participació i que lligués l’alliberament nacional i el social per demostrar a tothom que l’un i l’altre són indestriables. Hem tingut més de dos anys per fer-ho, però algú ha decidit fer-ho tard i malament i apostar per la confrontació interna –electoral/autonomista- com a via per arribar a la necessària hegemonia política i social de l’independentisme. Així volem instaurar la República Catalana?. Haurem d’escollir entre el que se’ns ofereixi, però em temo que ho seguirem fent sense la mínima convicció.\nVoldria equivocar-me i empassar-me tot el que he dit i el que veig venir, però he viscut massa coses des de dins i he vist massa errors. Si tots plegats volem, encara podem aconseguir-ho, però caldrà que els partits deixin de banda els seus interessos petits i sovint mesquins i actuïn amb generositat, pel bé comú. Quan el President Torra ho hagi de deixar, els partits haurien de ser capaços d’escollir un nou President amb capacitat de gestionar la Generalitat en aquesta etapa de pandèmia i, alhora, partits i entitats independentistes haurien de preparar la unitat estratègica que, entre moltes altres coses, situïn les eleccions al final de la legislatura, el desembre de 2021, per tenir temps de construir la “candidatura de país” que acabi d’endur-se tota la vella política, la de dins i la de fora del moviment independentista. És per això que sóc un dels membres del grup promotor d’Independentistes d’Esquerra (www.independentistesdesquerra.cat ), per fer possible allò que dèiem la gent que va intentar tirar endavant Nacionalistes d’Esquerra i que tant bé resumia un dels cartells d’aquella campanya a les primeres eleccions al Parlament de Catalunya després de la mort del dictador:\nPerquè la prudència no ens faci traïdors (Jordi Carbonell)\nPerquè hem de retrobar-nos entre tanta confusió (Josep M. Espinàs)\nPerquè no és això companys, no és això (Lluís Llach)\nPerquè la terra que va ser la nostra herència fuig de mi (Pere Quart)\nHan passat 40 anys d’aquell cartell i aquestes quatre frases mantenen la seva vigència. Després de l’1-O sabem on som, però moltes vegades no ho sembla. Guanyar les eleccions és imprescindible per l’independentisme, però sense un projecte comú no serviran per guanyar la independència.


Repescant el passat | El quart problema (i els altres tres)\nImatge reproduïda a The New York Times per il·lustrar la situació espanyola (Susana Vera / Reuters)\nLa categorització dels “quatre problemes” d’Espanya es troba formulada per l’historiador Pierre Vilar al seu clàssic La guerra civil española, 1986. Les quatre grans inquietuds que confluiran en el desencadenament de la guerra civil a Espanya, segons el seu parer, van ser: una estructura agrària on predomina el latifundisme, la freqüència dels pronunciamientos militars, el pes de l’Església catòlica en l’ensenyament i en la vida pública, i, finalment, la qüestió catalana.\nPerò qui era Pierre Vilar? Pierre Vilar va ser un gran historiador francès que va fer aportacions decisives, en la segona meitat del segle XX, a la historiografia catalana i també a l’espanyola. Tot i així, és una mica sorprenent que el president del Cercle d’Economia, Javier Faus, seguint la teoria de P. Vilar, recordés al president espanyol, Pedro Sánchez, el juny del 2021, que “dels quatre grans problemes que Espanya tenia plantejats a començaments del segle XX – l’agrari, el militar, el religiós i el català– només subsisteix en l’actualitat el problema català”. Així, va dir, mentre “els altres tres, o s’han resolt o s’han esvaït, el problema català no només subsisteix , sinó que s’ha convertit en el problema espanyol de l’estructura territorial de l’Estat”. Faus va criticar, a més, el model radial que s’ha imposat a Espanya, tot mostrant el suport del Cercle a “una Espanya menys radial, i més alemanya que francesa”.\nCal tenir present, però, que potser per a una bona part de la societat espanyola “el problema català” no ha estat mai vist com un problema espanyol. Darrerament, només l’incipient debat sobre “l’Espanya buidada”, conseqüència de l’efecte “xuclador” de Madrid i l’alerta dels presidents socialistes del País Valencià i de les illes Balears –dues de les grans perjudicades per l’actual sistema territorial– sembla portar a un qüestionament del model centralista imperant.\nLa “solució” dels quatres problemes\nDe tota manera, cal matissar, al cap dels anys, la pretesa “solució” dels altres tres problemes, assenyalats pel P. Vilar:\nEl problema agrari : l’origen del problema, com és sabut, neix, a finals del Edat Mitjana, arran de la conquesta castellana del sud de la Península, tot repartint la terra només entre la noblesa. D’aquí sortiran uns immensos latifundis, orientats la majoria a la producció destinada a les colònies americanes. Durant el segle XIX, es van produir dos fenòmens que van aguditzar el problema; primer, la Desamortització, que no va ser aprofitada, com en el cas francès, per crear un camperolat de mitjans propietaris; i un segon, un gran creixement demogràfic que va condemnar la majoria de la població rural a la misèria, la desesperació o l’exili.\nA principis del segle XX, la qüestió agrària és un ferro roent i la seva resolució es convertirà en un “casus belli” per a una dreta “montaraz” i implacable, acostumada a no cedir la mínima engruna dels seus privilegis. La victòria ferotge del franquisme va consolidar aquests privilegis i una gran part dels “jornaleros” es va veure obligada a emigrar, molts, per cer, a Catalunya. El felipisme, a partir dels anys 80, es va inventar el PER, un subsidi agrari, una mena de droga suau, que ha tingut efectes balsàmics, a costa de “xuclar” rendes d’altres zones d’Espanya. O sigui, que per a solucionar un problema, se’n ha creat un altre…\nTot i que en la primera meitat del segle XIX els militars eren, en general, de tendència progressista es van acostumar a enderrocar governs a base del que se’n va dir pronunciamientos, és a dir, cops d’estat militars. L’escorament de l’exèrcit, gairebé total, cap a la dreta, que es va produir en la segona meitat del segle XIX, i la pèrdua definitiva de l’imperi el 1898 van fer que els militars es creguessin els “salvadors de la pàtria”. I el pronunciamiento del 1936, tot i que es va voler disfressar d’ “Alzamiento Nacional” va ser un pronuncimiento clàssic, que va derivar en una bestial i sagnant guerra civil.\nEl pes de la ideologia híper-carca dels militars durant el franquisme va ser total, a la vegada que histriònic. La Constitució del 1978 és una prova contundent del seu poder, sobretot amb la imposició de l’article 8, que fa referència explícita a la “indissoluble unidad de la patria”. Amb l’entrada a l’OTAN per part d’Espanya, el 1986, els militars es van distreure una mica de la seva feina habitual,- esclafar la població civil espanyola-, en ser enviats , per dir-ho de manera col·loquial, “d’excursió” en missions “humanitàries” arreu del món. A més, tant en l’època Rajoy com en l’actual del socialista Pedro Sánchez l’estat els compra unes “joguines”, per exemple els famosos avions Mirage-18, que costen milers de milions d’euros a l’erari públic, és a dir, a la butxaca de tots els espanyols.\nLa seva ideologia i el seu pes en les estructures de l’Estat espanyol no s’ha esvaït. La prova és que, en les últimes comtesses electorals, els reductes més massivament favorables a la ultradreta, VOX, es troben en les poblacions amb importants quarters militars.\nTotal, una solució parcial, de pa sucat amb oli…\nAquest problema sí que es pot dir que s’ha esvaït o fins i tot resolt, atès la minvant i sorprenent pèrdua de pes ideològic de l’abans totpoderosa i temible Església, que tant va conformar l’esperit i la manera de veure el món de molts espanyols durant segles. La seva escassa influència entre no sols el jovent, sinó sobre molts altres grups d’edat és francament inesperada. Va començar a Catalunya fa molts anys, però ara es força general, també, a la resta de l’Estat espanyol. Ara bé, la solució ha vingut, com sempre de fora, de la força de la creixent i imparable secularització de la societat occidental. De tota manera el poder econòmic de l’Església espanyola és immens- és el major propietari tant de bens rurals com urbans-, i les seves organitzacions semi-secretes com l’OPUS, “Los legionarios de Cristo Rey” i similars operen amb total impunitat. I les seves simpaties, en general, cap a la ultradreta cada cop són més clares, o sigui, que ja veurem…\nEl problema dit “català”\nLa conceptualització del problema com a “català” posa clarament de relleu l’arrel del problema. No és un problema ni ho ha estat mai un problema català, sinó que deriva de la concepció territorial espanyola, incapaç de resoldre ni amb dictadures ni amb pseudo-democràcies el repartiment mínimament equitatiu del poder polític.\nCom va dir el president del Cercle d’Economia, no s’ha produït “un repartiment del poder en una estructura federal, que constitueixi una resposta políticament intel·ligent a la dialèctica centre-perifèria”. L’estat de les autonomies va ser un intent de solucionar-ho. Més de quaranta anys després, es pot constatar el fracàs d’aquest intent – tot i que ha consolidat unes estructures de poder territorial en llocs on mai s’ho haguessin imaginat i els polítics locals lluitaran a mort per no perdre aquest “chollo”. Aquest fracàs té, doncs, diverses raons o explicacions, però principalment n’assenyalarem dues:\nLa primera, la mentalitat franquista del “atado y bien atado” ha calat profundament en la mentalitat espanyola, amb poquíssimes excepcions, i aquesta manera de pensar, que connecta amb un passat inamovible i ranci, creu amb tota naturalitat i fervor que el centralisme és alguna cosa convenient i positiva. Desprès de gairebé cinquanta anys de la mort del dictador, la diversitat lingüística, cultural, continua sent considerada una amenaça perillosa, temible. Altrament dit, qualsevol diversitat, sexual, religiosa, d’aparença física està “emparada” pel llenguatge “políticament correcte” a excepció d’aquesta diversitat cultural i lingüística, ben i ben real.\nCom explica, amb claredat i franquesa, el periodista, Antonio Franco, en una recent entrevista a la revista L’Avenç, els seus amics Felipe González i Juan Luís Cebrián “no son anticatalans, però consideren que Espanya no pot ser federal de veritat”…\nAleshores, si aquests i els seus acòlits de partit han de solucionar el problema territorial “apaga y vámonos”…


Dos pioners en les antípodes - Proyecto FER\nDos pioners en les antípodes\nAtletisme, natació, vela i judo. Quatre esports amb un fort simbolisme i tradició durant els Jocs Olímpics són també les quatre modalitats amb major presència I protagonisme en l’equip FER 2016. No obstant això, este curs ha incorporat dos disciplines inèdites fins el momento: el ciclismo BMX i el tir olímpic. Dos universos totalment distints. Frenesí front a silenci. Voràgine front a calma. Caos front a mutisme. La primera especialitat, una versió acrobática i espectacular del ciclismo, figura en el programa olímpic des de Pekín 2008. La segona, ja estaba inclosa en els primers Jocs Olímpics Moderns. Els seus ambaixadors són Juan Vicente Giner Arcas i Gloria Fernàndez Caballero.\nEl frenesí, el caos, la vorágine, el vertigen formen part del dia a dia de Juan Vicente Giner Arcas (El Campello, Alacant, 22/06/1998). Amb tan sols sis anys, ja va sentir atracció per un esport que és pura adrenalina. Als 8 anys, ja va disputar i guanyar el seu primer Campionat d’Espanya en Móstoles; i als 11, ja va afrontar en Anglaterra la seua primera competició internacional. Va quedar tretzé entre els 2.000 participants. Ja en aquell moment, va constatar que la seua afició era sinònim de risc: vaig perdre’m pel circuit, no sabia res d’anglés, vaig estar un temps sense saber on anar, ho vaig passar molt malament”, evoca Juan Vicente. No obstant, la seua pitjor experiència va arribar fa un anu en Barcelona. “En una revolta, vaig topetar amb un rival en l’aire i vaig caure. Quan vaig alçar-me, altre competidor que venia per darrere va arrollar-me i va reventar-me la melsa. Vaig estar ingressat en la UCI uns dies”, recorda, encara consternat, l’esportista alacantí.\nA pesar del perill que comporta l’exercici d’este esport, Juan Vicente ni dubta. “Sé que m’expose en cada competició, que hi ha un risc evident. Una certa sensació de por resulta inevitable. Però al mateix temps, experimente felicitat, passió”, assegura l’alacantí, que estarà “eternament agraït al recolçament dels seus pares”. L’acròbata de El Campello és un dels grans valors de futur del ciclisme BMX en Espanya. En territori nacional ho ha guanyat tot en les categories inferiors. I durant 2015, ja va començar a despuntar en les competicions internacionals. Per exemple, va arribar fins les semifinals de les Copes d’Europa de Bèlgica i Dinamarca. Les seues posades en escena son pur enrenou. Tot el contrari que el context en el qual competix Gloria Fernández Caballero, l’esportista que protagonitza l’altra gran novetat del FER 2016.\nAmb tan sols 15 anys, Gloria, natural de la población valenciana de Favara, practica el tir olímpic. Concretament, la modalitat de psitola d’aire. Només porta dos anys executant esta disciplina i ja es campiona d’Espanya junior. Va aconseguir-ho el passat mes de febrer en Valladolid. I això a pesar de ser la segona més jove de les 22 participants. “En el meu esport, el més important és la concentració. Sense concentració, no hi ha precisió”, apunta Gloria, per a qui cada compareixença requerix “un grandíssim esforç d’abastracció mental”. I per descomptat, tot emmarcat en un silenci sepulcral. “Vaig començar en este esport fa poc. Mon pare el practicava i vaig decidir provar. Se me dóna prou bé. Sé que es un esport molt minoritari, però vull vore fin son puc arribar”, comenta Gloria amb veu baixeta. No podia ser d’altra manera.\nPrevious Post Liliana Fernández: “Tenim més experiència; anem a Rio a por totes”\nNext Post Polina Berezina, una gimnasta russa que somnia amb representar Espanya als Jocs Olímpics


Menció especial al Projecte "Lectura enCADENAda" - Idees Magistrals\nMenció especial al Projecte “Lectura enCADENAda”\nFa un dies vaig participar en aquest projecte-concurs, com ja sabeu. Fa temps que es va realitzar el sorteig i, clar, no em va tocar el llibre… Però, aprofitant un dia com avui, la Diada de Sant Jordi, tinc el plaer de dir-vos que aquest bloc va tindre una menció especial per ser el lloc d’on més visites va rebre la pàgina del concurs. Així que la seua autora va tindre un atac de generositat i també em va voler enviar un llibre! I és…\nQuina alegria me va donar! Haveu vist com s’ho ha currat? Amb targeta i tot! I també 2 dedicatòries: una dins al llibre i l’altra darrere de la targeta. Us deixe un extracte de la seua entrada explicant com s’ho va passar de bé preparant els paquets (ho sent molt, Vero, però no m’he pogut resistir!):\nFinalmente no conseguí otra impresión a color, de modo que a B.art le tuve que enviar la tarjeta en blanco y negro para no demorarlo más. (…)\n…jajajajaja, què no te passarà, Vero…?\nBé, espere que tingueu un molt bon dia i que us regalen molts llibres i roses!\nTags: concurs, llibres, premis, Sant Jordi\nSant Jordi. La llegenda dels contes…\n1 thought on “Menció especial al Projecte “Lectura enCADENAda””\n23/04/2011 a les 11:30\n¡Feliz Sant Jordi! ¡Que circulen muchos libros y muchas rosas!


La casa pairal, típica casa de pagès senzilla\nInici»Pàgines de pagès»La casa pairal\nJaume Pubill Gamisans 11 desembre, 2015 Pàgines de pagès, Pàgines de poble Deixeu un comentari\nUn primer pis on s’hi feia pràcticament tota la vida familiar; a l’hivern al redós d’una estufa de llenya situada en molts cassos a la cuina –en el nostre cas era una cuina econòmica exactament igual a la de la foto- on, a més de cuinar i menjar, s’hi passaven les llargues vesprades d’hivern tot escoltant la ràdio, esgrunant pinyes de panís o triant les pedres dels fesols i dels cigrons que es posarien en remull i ens cruspiríem l’endemà amb un tros de cansalada del porc que s’havia matat, confitat i que ens alimentaria al llarg de l’any. A les nits d’estiu es feia encara molta vida al carrer. A les llargues tardes de primavera o d’estiu les dones cosien a l’ombra tot fent rotllana i esperant que arribés la marinada i refresqués una mica les xafogoses tardes d’aquesta plana xardorosa. i passant revista a tot allò que hagués passat –o no- al poble. La tertúlia s’allargava fins a la nit, hora en què s’hi afegien alguns homes quan ja havien tornat de les feines del camp. Eren moments de descans i d’animada tertúlia, mentre els nens corríem i jugàvem enmig d’un carrer on encara no hi passaven gaires cotxes.\nEn un segon pis hi havia inevitablement les golfes, on s’hi guardava entre la pols i les teranyines les coses que no servien, el gra per alimentar les bèsties, les tomaques de penjar i alguna altra fruita de l’hort, les tines d’oli d’oliva i els resultats saborosos de la matança del porc. Allà s’hi podien trobar ben penjats i afilerats en una bona formació els pernills, les llonganisses, els xoriços, les botifarres blanques i negres, els bulls… Ah!… i les tupines amb els confitats de llonganissa i costella de porc. A casa nostra també hi ha una petita terrassa on, de petits hi jugàvem i on hi podíem prendre el sol i l’aire.\n[ La casa pairal en PDF ]\nTags casa pairal Castellnou de Seana cuina econòmica Plana d'Urgell\nPrevious La batalla de l’ou\nNext Els Tres Reis, eren dos


La deltebrenca Fàtima Fabra reforça el Vila-real femení - EbreDigital.cat\nLa portera de Deltebre Fàtima Fabra als seus vint-i-quatre anys d’edat, és una portera experimentada, amb bon joc de peus i impressionants reflexos sota pals. Va donar els seus primers passos en el món del futbol a la UE Jesús i Maria per després fitxar amb el Club Deportiu La Cava. D’allí va fer el salt durant quatre temporades al CFF Tortosa-Ebre. Posteriorment, va continuar la seva trajectòria en dos equips portuguesos, el GCD A-Dos-Francos i el Grup Desportivo Estoril Praia. La portera catalana assegura que arriba al Vila-real CF “il·lusionada i amb moltes ganes” de seguir creixent com a jugadora de la mà de l’entitat groga. Les groguetes que entrena Sara Monforte, són quartes emparellades amb el tercer classificat el CF Alhama a la lliga de la preferent valenciana (37 punts) distanciades a tan sols un put del líder, el Llevant B amb 38.\nL’altre fitxatge ha estat la nordamericana Kennedy Kessler de vint-i-dos anys. Procedent del Texas Spurs, Kessler és una atacant nord-americà que pot actuar tant a la mitjapunta com de referència en el front d’atac. Polivalent i amb un increïble olfacte golejador, la davantera nord-americana ha anotat 84 dianes en 89 partits, a més d’haver repartit 37 assistències durant la seva etapa a la universitat Hardin Simmons. En aquest període va ser guardonada en dues ocasions com davantera de l’any en categoria universitària. A més de defensar els colors d’Hardin Simmons University i WPSL-Texas Spurs, també ha vestit l’elàstica d’Andromeda Soccer Club. Des dels Estats Units arriba al Vila-real CF amb l’objectiu d ‘ “ajudar l’equip amb els meus gols per continuar sumant victòries“.\nD’altra banda, el capítol de sortides del Femení A el protagonitza la portera Lourdes Vilches, la qual obre una nova etapa al futbol professional.\nEl proper partit que disputaran les del ‘submarí groc’ serà aquest cap de setmana en el desplaçament al camp del Marítim onzè classificat amb 17 punts, diumenge a les 11 del matí. Es podrà veure el debut de Fàtima i Kessler amb la camiseta ‘grogueta’.\nEl Vila-real busca l’ascens tenint en compte que tant el Llevant B com el València B, primer i segon classificats no poden ascendir a primera divisió perquè tenen els seus equips A a la màxima de futbol femení estatal.


Una pretemporada condicionada pel Mundial - FC Barcelona\nHomeSeccionsHoquei PatinsPrimer EquipNotíciesUna pretemporada condicionada pel Mundial\nUna pretemporada condicionada pel Mundial\nEl Mundial d’hoquei patins a San Juan (Argentina) endarrereix la planificació estructural del Barça Sorli Discau. Cinc jugadors amb Espanya i dos amb Argentina no es reincorporaran fins al 7 d’octubre.\nEl Barça Sorli Discau ja té planificades les vuit setmanes de pretemporada (Fotos: Arxiu - FCB)\nLa pretemporada del Barça Sorli Discau començarà tard. Com també la competició oficial. El primer equip d'hoquei patins, a les ordres de Gaby Cairo, ja té un esbós de les primeres setmanes de preparació. I és que tot i que hi ha set jugadors internacionals, que no s'afegiran al grup fins que no acabi el Mundial de San Juan (del 24 de setembre a l'1 d'octubre), la resta de l'equip arrencarà la pretemporada.\nCal recordar que Sergi Fernández, Marc Torra, Mia Ordeig, Sergi Panadero i Marc Gual participen amb Espanya, mentre que Reinaldo García i Pablo Álvarez ho fan amb Argentina. Així que només Alberto Borregán i Aitor Egurrola són els jugadors professionals que començaran la pretemporada. Amb ells estaran els dos júniors que s'incorporen al primer equip: Xavi Barroso i Marc Julià. Per fer grup durant les primeres setmanes prendran part dels entrenaments els jugadors de l'equip júnior.\nLes vuit setmanes de pretemporades queden distribuïdes de la manera següent. A partir del dia 1 de setembre estan convocats Borregán, Egurrola, Julià i Barroso, més els júniors, per començar el tram físic. A les ordres de Ramon Riverola, el preparador blaugrana, aquest grup treballarà durant dues setmanes el fons.\nA partir de la tercera setmana els patins apareixeran en escena. Serà al mateix Palau Blaugrana quan Gaby Cairo ja s'encarregarà dels entrenaments.\nA la quarta setmana ja hi haurà el primer partit amistós, el que realment desitgen els jugadors per trencar la rutina i trobar un punt d'inflexió als entrenaments.\nLa cinquena setmana coincideix amb l'inici del Mundial. Cairo es desplaçarà a San Juan per seguir les evolucions dels jugadors blaugrana que hi participen. Així que Ricard Muñoz, el segon entrenador, i Eduard Castro, coordinador de la base, duran el control dels entrenaments. Aquesta setmana també s'ha previst un altre partit amistós.\nEl Mundial d'hoquei patins acaba el 4 d'octubre, i aquí ja ha començat la sisena setmana de pretemporada blaugrana. A l'espera que arribin els internacionals, que hauran de passar revisions mèdiques, la resta dels jugadors continuen entrenant al Palau.\nFase final, a El Montanyà\nEl diumenge 9 d'octubre el Barça Sorli Discau, ja al complet, es concentrarà a El Montanyà per enfilar les darreres dues setmanes de pretemporada. Seran quatre dies en què tot l'equip farà pinya, teràpia de grup sobretot.\nPer avaluar el nivell d'acoblament del conjunt, el Barça té previst participar en un torneig a Calafell amb motiu de la presentació de l'equip tarragoní. Això serà divendres 14 d'octubre i diumenge 16 també prendran part en un partit amistós contra el Blanes.\nL'última setmana de preparació serà al Palau. Es tractarà de conjuntar el bloc i reforçar les bases amb què el Barça Sorli Discau ha d'assentar-se per arrencar el nou projecte 2011/12.


Exposició 'Les coses que foren'\nExposició 'Les coses que foren' al Museu d'Història de Girona, 2021\nDel 19 de juny al 16 de gener\nExposició 'Les coses que foren. Històries de Girona narrades pels objectes del museu', una mostra que explica, a través d'objectes destacats i curiosos, històries de la ciutat, del seu patrimoni i de la seva gent.\nS'hi troba des d'un àngel sense cap fins a un conjunt d'estris de ceràmica del segle XVIII tot passant pel reliquiari de Sant Narcís, una taula d'inspecció ginecològica d'inicis de segle XX, les rajoles amb l'escut d'una dama medieval, un bombo per a sortejar temes d'examen, l'ordidor de la Gròber, l'acordió que acompanyava els gegants, una càmera fotogràfica dels anys 60, un ventall de seda pintada o el retrat irreal d'una gitana morta.\nEls objectes narren històries, preserven records i mantenen diàlegs entre ells i amb el passat. Parlen de coses i de gent que el temps ha amagat i que la memòria ha arraconat. Una relectura amb perspectives diverses crea nous relats que, des dels marges de la història convencional, posa de relleu algunes petites grans qüestions que han anat bastint la Girona que coneixem i estimem.\nAquesta mostra convida a exercir, tot manllevant l'expressió de Carles Rahola, "el sentiment de noble curiositat per les coses que foren".\nDe dimarts a dissabte: de 10:30 a 17:30h\nDiumenges i festius: de 10:30 a 13:30h\nDiumenges i festius de 10:30 a 13:30h\nFacebook Museu d'Història de Girona


Francesc Pla i Duran - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Francesc Pla)\nFrancesc Pla i Duran, conegut com El Vigatà (Vic, Osona, 1743 - Barcelona, 1805) fou un pintor català.\n1805 (61/62 anys)\nNaixement de jesús i l'adoració dels pastors MNAC.\n1.1 Obra Primerenca\n1.2 Casa Fontcuberta\n2 Etapa a Barcelona\n2.1 Palau del Bisbe\n2.2 Casa Ribera\n2.3 Palau Savassona\nFrancesc Pla el Vigatà és conegut per les pintures murals decoratives de cases particulars barcelonines. El seu sobrenom prové de la seva ciutat de procedència, Vic. Era fill d’un torner anomenat Onofre Pla, amb qui va poder aprendre l’ofici del dibuix i la pintura amb gran èxit, per aquest motiu el seu pare el va portar al Taller dels germans Tramullas, per donar-li una formació superior que a Vic no podia adquirir. El 1757 entra al taller de Francesc i Manuel Tramullas com aprenent durant sis anys. Aquests abans havien estat deixebles d'Antoni Viladomat i eren pintors de gran prestigi de la ciutat amb una activitat artística variada: decoracions d’interiors de palaus, pintura sobre tela, realitzacions escenogràfiques, dibuixos, etc.\nEl 1768 el Vigatà es va casar amb Antonia Grau, i el desembre del 1771 va ingressar com a mestre pintor del Col·legi de Pintors de Barcelona on s’avaluava la capacitat teòrica i pràctica del pintor, per tal de poder exercir l’ofici. La primera prova era l’examen secreto, sense que l’artista es pogués preparar; i finalment l’exàmen de la theorica de la Arte de Pintar, que va respondre, segons els examinadors, amb gran èxit. Ser col·legiat implicava poder treballar públicament, tenir obrador, fadrins i aprenents, i sobretot, implicava defensar uns privilegis i complir unes obligacions professionals- com per exemple pagar els impostos corresponents-. A partir del 1777 l’artista està documentat com a tal al Cadastre de Barcelona, però a partir del 1798 ja no hi consta. No obstant, el 1805 sabem que residia a Barcelona quan hi va morir, d'un atac de feridura, el 26 de febrer als 62 anys. És el pintor més important de la pintura catalana de l'etapa tardobarroca a cavall entre el barroc i el classicisme, i pinta una part important dels palaus barcelonins del darrer quart del segle xviii.\nEl Vigatà era conegut per la seva personalitat individualista, el seu estil es desenvolupa al marge dels corrents acadèmics dominants a finals del segle xviii. En la seva obra es pot veure un estil absolutament original i vigorós amb un traç espontani i lliure, propens a solucions rococós i molt lluny d'allò rígid que es divulgava des de l’Academia de San Fernando i l’Escola Gratuïta de Dibuix de Barcelona.\nDel que no hi ha cap dubte és que va rebre una herència de la cultura artística de la mà d'Antoni Viladomat i del pintor i escenògraf Ferdinand Galli “el Bibiena”, del qual els germans Tramullas havien heretat el taller i al qual el Vigatà va ingressar el 1757.\nLa pinzellada és característica d’un estil propi i és el reflex de la seva espontaneïtat. Per els seus murals solia usar la tècnica al fresc o el tremp sobre tela o sobre guix, normalment afegia els detalls un cop s’havia assecat el treball.\nEs pot dir que es va dedicar a pintar tant temes religiosos com mitològics. Pel que fa als primers, predominen escenes de l'Antic Testament, destaquem la història de Tobies pintada en diferents palaus i cases. Aquest tema era un dels seus preferits per el significat que tenia de protecció als infants i a la llar, va ser un referent pel mateix bisbe de Barcelona (Gabino Valladares) que no sols l’usava per enriquir els seus sermons sinó que també li va encarregar un programa decoratiu al Vigatà amb aquesta mateixa temàtica. Francesc Pla sovint també pintava els déus de l’Olimp o herois clàssics als salons de residències, mentre que les religioses solien estar en estances més privades.\nD’acord amb la cultura de la Il·lustració la font d’inspiració era la literatura clàssica. L’art bevia del corrent literari que creava nous continguts com les el pintor va fer a Can Cortada de Vic, a partir de l’obra literària de moda en aquell moment, Les Aventures du Thélemaque, escrita per Fénéleon. Però es nota que és una obra primerenca, ja que no tenen gaire força expressiva, el moviment és contingut, no hi ha massa contrastos de llum i color, el paisatge no té un tractament naturalista i més aviat tendeix a l’abstracció.\nLa Casa Fontcoberta de Vic està situada al carrer de la Riera de Vic i es creu que aquesta magnífica decoració va ser encarregada per Miquel Fontcoberta Mogades. Els Fontcoberta eren una família de terratinents lligats a la milícia.\nLa casa ha patit reformes al saló: una restauració de les pintures a principis de segle, que va malmetre l’obra al perdre’s el traç del pintor; l’obertura de dues finestres al mur, destruint part de la pintura; i també es van canviar les portes per unes de vidre, trencant així amb la unitat decorativa. Tot i estar força malmeses, les antigues portes han estat trobades i constitueixen un exemple magnífic de l'obra de Francesc Pla el Vigatà, en la mesura que hi podem veure la seva característica pinzellada, el seu traç expressiu que s’afirma sobretot en els cabells dels personatges, els detalls dels seus rostres, els gestos i en els plecs de les robes.\nAquestes obres són un exemple dels primers treballs del pintor en la dècada del 1770, després de treballar en la Casa Cortada. Fontcoberta li va encarregar decorar el saló amb imatges de La Metamorfosi d'Ovidi, així com quatre al·legories en les portes de la sala. El gust pels clàssics i els gravats que circulaven per l’època li van servir d’inspiració.\nEs tracta d'una composició molt dinàmica i força dramàtica, expressada tècnicament per una estructura piramidal definida per les línies ascendents que són marcades pels cavalls i els braços de Faetont i Júpiter. No es coneix del Vigatà una altra obra amb aquestes característiques tècniques per això es pensa que va fer servir un gravat com a model. Per la fotografia del saló, que va prendre Adolf Mas a principis de segle, s’hi poden apreciar uns cavalls galopant enganxats a un carro i conduïts per un personatge que tant podria ser el déu Sol com el seu fill Faetont abans de la seva caiguda. I en la porta l'al·legoria de la Nit. En el Saló el Vigatà hi va pintar també, Perseu i Andròmeda i Píram i Tisbe, fan referència a històries de temàtica amorosa narrades per Ovidi. Aquest és un exemple de com el pintor es basava en models compositius moderns gràcies a gravats.\nLa fotografia d’arxiu ens permet veure els canvis soferts després de la restauració que afecten sobretot a Andròmeda, que es mostrava a contrapposto lligada de cara el mar i agenollada direcció la roca per tal d’evitar el monstre, aconseguint així un gran dramatisme. Aquí, i com és característic del pintor, el paisatge queda en segon terme davant del sentit narratiu.\nLa pintura de Píram i Tisbe avui no té consistència a causa de la restauració que ha sofert. Les fotografies antigues presenten l’escena amb un major grau de dramatisme en el gest dels personatges. La figura de Píram ens recorda al Telèmac adormit de la Casa Cortada, però aquí el personatge presentava una evolució qualitativa, sobretot per la representació de les robes menys enganxades i els cabells solts. El seu rostre mostrava més angoixa a conseqüència de l’acció dramàtica del moment, tot just abans de clavar-se l’espasa.\nLa Nit era l’al·legoria que es representava a la banda del Saló, mentre que a l’altra banda, per oposició s’hi representava el Sol. La Nit era una figura femenina de gest elegant, que respon al cànon ideal femení ideat per l’artista. El Sol és una figura femenina amb una lira i l’astre que projecte els seus raigs. A l’altre porta hi ha pintada La caiguda de Faetont.\nAquesta superposició de dues escenes també es dóna a la part superior de la porta, on hi podem destriar una mà que agafa una vara amb dues serps entrellaçades, mentre que alhora distingim un cap amb unes ales a la manera de l’àngel Rafael de la història de Tobies.\nLes al·legories que complementen el treball del Vigatà fan referència als quatre elements de la Terra i a les arts i els oficis. Els primers són La Terra, L’Aigua, el Foc i El Vent; i els segons són Arquitectura, Escultura, Pintura, Mestre de Cases, Música, Poesia, Medicina i Agricultura.\nPel que fa a les altres sales decorades no són decorades per Fransesc Pla el Vigatà, però presenten una proximitat estilística. El vigatà va participar en les grans representacions de les estances més importants, les que donaven prestigi al comitent, mentre els detalls ornamentals o les pintures de sales menys rellevants van ser executades per altres pintors que no formaven part del taller de l’artista.\nEtapa a BarcelonaModifica\nLa Catalunya del segle XVIII, i en especial Barcelona, va viure una etapa d'esplendor gràcies a l'extensió i intensificació de l'agricultura, a la revitalització de l'activitat pesquera, al desenvolupament globalitzat del comerç i a la fluïdesa de l'intercanvi colonial -incrementat pels reials decrets de 1765 i 1778-, vinculat a les fàbriques de les indianes. L'esclat de l'art de la pintura mural en edificis privats des de la dècada de 1770, s'ha d'entendre dins el seu context social i econòmic.\nLa pintura decorativa es va veure especialment afavorida i la seva evolució va anar estretament lligada a aquelles famílies burgeses que provenien del món comercial. Famílies que davant de la seva nova condició social i desitjaven assimilar-se a l'estament nobiliari i per aquest motiu es feien ; remodelar i decorar les seves residències privades de la mà dels principals artistes d'aquest darrer quart de segle. Va tenir lloc un renaixement de l'activitat artística catalana que va culminar el 1775 amb la creació de l'Escola Gratuïta de Dibuix a l'edifici de la Llotja. És així com va sorgir ; la moda d'ornamentar amb pintures amb pintures al fresc o al tremp els interiors d'aquests habitatges. La decoració pictòrica d'aquestes cases senyorials estava en voluntat de plasmar de forma visual la seva nova condició privilegiada, responent a unes inquietuds estètiques i a unes formes de vida, orientades ja cap a la Il·lustració.\nEls programes pictòrics decoratius catalans es troben essencialment en l'interior de les residències, conformen la decoració fastuosa dels salons principals on es desenvolupava la vida pública i social. Van emmarcades per un trompe-l'œil, que atorga un ritme i regularitat classicista al programa i, en molts casos, una sensació d'horror vacui. Aquests inclouen arquitectures fictícies, repeticions ornamentals basades en motius vegetals, medallons o inclús elements heràldics referents als comitents; conjunts escultòrics i relleus; indianes, sedes i papers pintats; motllures, daurats, llums de cristall i fustes exòtiques. En definitiva, tot un exuberant conjunt destinat a projectar una imatge mediàtica de prestigi social. No obstant, aquest tipus de pintures són més valuoses pel seu valor iconogràfic que no pas estilístic.\nL'arribada de corrents il·lustrades va implicar l'entrada d'un lleuger Neoclassicisme; un cert gust per les temàtiques profanes de caràcter clàssic que seran usades com a recurs iconogràfic.\nL'obra del vigatà experimenta un canvi estilístic evolutiu que ens ajuda a ordenar tots els seus treballs, fent una aproximació cronològica. Les dècades de 1770 i 1780 té una obra eminentment barroca, ja que les composicions tenen sovint una estructura a partir de línies diagonals. Les figures són anatòmicament corpulentes, els colors són intensos, i la il·luminació envaeix l'espai des de un punt alt esquerra, creant forts contrastos i ombres. És una etapa pictòrica en la que el pintor es va inspirar en models italians, fent ús dels gravats. N'és un exemple el Josuè aturant el sol, del Saló del Palau Episcopal de Barcelona (1785), on podem veure una clara assimilació amb Josuè aturant el sol, gravat de Geronimus Ferroni a partir de la pintura de Carlo Maratta. Durant els anys 1790 aquest barroc italianitzant tendeix cap a un estil més pròxim al rococó, que denota un afrancesament de les forme i els colors. Per exemple al Saló del Palau Moja (1791) els personatges es presenten més prims i s'expressen amb un gest més refinat, tendeix cap a una gamma de tons més freds, i la llum de les escenes és més uniforme, sense contrastos. Motius decoratius que acompanyen les escenes no són solament elements arquitectònics. Pintarà conjunts d'objectes disposats a la manera dels models que va crear Jean Charles de la Fosse per decorar els hotels, dels quals s'acumulaven nombrosos gravats.\nPalau del BisbeModifica\nPoc abans de l'encàrrec al Palau del Bisbe, Francesc Pla va col·laborar amb el seu mestre i pintor Francesc Tramullas en la finalització dels treballs de la capella de Sant Marc de la Catedral de Barcelona. Tramullas havia realitzat bona part de les pintures d'aquest espai, però en no poder acabar-les per la seva mort el 1773, segurament el Vigatà intervigué en la seva finalització. Malauradament no s'ha conservat cap contracte que ho documenti però un acurat estudi estilístic permet veure-hi la seva mà en les dues pintures al tremp dels segments alts de les parets representant un Sant Sopar i un Sopar a casa d'Emaús (ca. 1775-1780). També acabà les pintures murals del segon tram de la paret on hi apareixen un àngel amb un tinter (al·lusiu a Sant Marc), un lleó, així com un pergamí al·lusiu als Evangelis i altres elements decoratius menors. Aquesta intervenció potser li permeté donar-se a conèixer i treballar en un altre encàrrec més ambiciós com el Palau del Bisbe, el treball més extens del Vigatà. El bisbe Gabino Valladares li va confiar la decoració del nou palau neoclàssic traçat per Josep Mas i Dordal. El pintor de Vic es va encarregar de decorar el saló, les dues façanes, el terrat, les escales, el terrat del sortidor, tres habitacions anomenades morada, rosa i groga, miradors, frisos i mampares de les habitacions del Sr. Provisor i el seu secretari, el menjador, la sagristia, el sostre de la llibreria i els passadissos, els gabinets i les decoracions de les dependències del bisbe. Però sols es conserven en el seu emplaçament original les pintures del saló amb escenes de l'Èxode principalment, i el sostre de la biblioteca amb l'al·legoria dels cinc continents. També hi ha vuit escenes sobre la història d'Abraham, i dues escenes de sis que formaven part del cicle de Tobies, que van ser arrancades i col·locades en altres sales. Algunes escenes han estat pintades en grisalla i d'altres amb tons suaus on predomina el blau cel, l'ocre i el rosat pàl·lid, deixant de banda els tons intensos que usava sobretot a la dècada els 1770.\nPer la Casa Ribera de Barcelona de Joan Ribera li va encarregar al Vigatà la decoració de la seva llar, no obstant avui en dia les pintures estan a la Casa Museu de Pau Casals. Es tracta d'un programa pictòric protagonitzat pels déus de la mitologia clàssica, de la temàtica amorosa amb Apol·lo i Dafne, Venus i Adonis, etc., presidits per Ceres (al·legoria de la prosperitat econòmica). Hem de suposar que la part més decorativa va ser realitzada per un altre pintor. Per les coincidències formals i iconogràfiques es creu que aquest va ser Llucià Romeu.\nCom era habitual entre l'aristocràcia barcelonina, Ribera va fixar la seva residència prop de la façana marítima, que era on tenien lloc totes les activitats comercials i centre de la vida burgesa de la ciutat. Ribera s'encarregava de branques molt variades dins el comerç barceloní, tot i que el que predominen són contactes amb la indústria tèxtil, bàsicament d'importació de primeres matèries que s'utilitzaven per a la confecció de les indianes. Les pintures van ser adquirides per Eusebi Güell i Bacigalupi el 1901 i el 1934 les va comprar Pau Casals. En l'actualitat, el conjunt pictòric es pot contemplar en una sala específica dedicada a l'artista Vigatà, que s'ha habilitat a la Vil·la Pau Casals i que reprodueix la distribució originària del saló Güell.\nEl programa conservat són pintures al tremp sobre tela adherida a la paret, ocupant una superfície de 170 m2. Es tracta de nou plafons murals, de mides diferents, amb escenes mitològiques fàcilment identificables com els Amors dels déus de l'Olimp, segons narra les Metamorfosis d'Ovidi. D'esquerra a dreta, trobem els relats de Bacus i Ariadna; Pan i Siringa; una escena de difícil interpretació que identifiquem com la d'Acis i Galatea; Mart i Venus; Mercuri i Venus; Venus i Adonis; Leda i el Cigne; Juno i Júpiter i, finalment, Apol·lo i Dafne. Algunes d'aquestes històries acaben amb l'alegria dels seus protagonistes i d'altres de manera dramàtica, això ens indica que darrere aquesta composició s'amaga una lectura moralitzant.\nEn el sostre hi ha pintada una gran al·legoria dedicada al comerç marítim i a la prosperitat econòmica de Barcelona, simbolitzada a partir dels déus Ceres i Mercuri. La composició ocupa tot l'espai i està emmarcada per una decoració vegetal entrellaçada. A les cantonades al·legories personificades per putti ; A més cadascun dels costats presenta, a la part central, uns medallons vuitavats amb efígies, dos busts femenins i dos de masculins, on es recolzen sirenes, que recorden les cariàtides de l'època clàssica, i d'on sorgeixen garlandes sostingudes per altres angelets.\nLes fons documentals són les Metamorfosis d'Ovidi, de fet “els amors dels déus” va ser una de les temàtiques més recurrents en aquest tipus de programes, sovint de lectura moralitzant. El relat ovidià captiva a artistes i teòrics del corrent il·lustrat pel seu caràcter sensual i eròtic, ; no sols va servir com a referent literari sinó tb iconogràfic per a les composicions plàstiques.\nL'amor es converteix en el fil conductor de les diverses escenes, aquest apareix reflectit en totes les seves connotacions i conceptes que se li vinculen -com l'amor cast i lasciu, la infidelitat, la fugacitat de la passió amorosa,l'amor enganyós, la fidelitat, el matrimoni o la força cega de l'amor-. En general, aquests amors són conseqüència del desig de bellesa femenina, la majoria acaben amb un final tràgic, i la seva lectura és exportable a les passions humanes. De fet, el programa no va més enllà del simple goig contemplatiu d'unes escenes que mostren la visió més plàcida i idealitzada de l'Antiguitat. Es tracta d'un programa molt il·lustrat, l'ideòleg del qual hem de considerar el mateix Joan de Ribera, un home culte que encarregà aquesta decoració amb el desig d'homenatjar els grans autors clàssics i les obres que aquests ens han deixat.\nEl programa del saló Ribera pot ser llegit com un llibre. En la composició de Júpiter i Juno hi ha dues zones clarament diferenciades: a la part superior es troba Juno, més celestial, pura i sincera; i a la zona inferior Júpiter que representa el món mundà, on els pecats són més fàcils de cometre. Apareixen sostinguts per uns “amoret” que és una personificació de Cupido.\nEn el plafó que relata la història d'Apol·lo i Dafne el pintor ha escollit el moment de major dramatisme de la història, l'instant de la metamorfosi de manera instantània i molt fotogràfica. Però Dafne no presenta una contorsió lliure, sinó que manté la frontalitat clàssica i només gira el cap lleugerament cap al seu opressor. No veiem l'horror reflectit en el seu rostre, sinó que més aviat es mostra passiva, esperant la seva transformació, ens presenta una nimfa fugint, però amb una actitud calmada i molt classicista. El pintor ha seguit fidelment la descripció que fa Ovidi de la nimfa, dotant-la d'una blancor extraordinària i d'una cabellera rossa; però, en comptes de deixar-la solta i moguda pel vent, com narra la Metamorfosi, li ha atorgat un tractament classicista.\nLeda i el Cigne és sens dubte l'afer amorós més exòtic de tots els representats al Saló de la Casa Ribera. Precisament per l'erotisme del relat, aquest va ser molt popular entre els intel·lectuals i artistes de l'època. Ovidi només cita de passada el nom de Leda ;però no diu res del procés de seducció, pel que hem de suposar que el relat era conegut per la versió de Boccaccio. Es tracta del plafó més sintètic de tot el programa, ja que es limita a representar la parella d'enamorats. El Pintor ha plasmat just el moment de seducció però d'una manera molt classicista, amb prou feines s'intueix l'acte sexual.\nEn un altre plafó apareix el Triomf de Bacus i Ariadna, on la parella apareix sobre el carro triomfal tirat per lleopards, mentre els acompanya un seguici de sàtirs i bacants. Narra l'instant més íntim de la parella, anterior a la celebració del seu casament, però, també de màxima exaltació d'amor. És l'instant en què Bacus pren la corona de la deessa per col·locar-la al cel. Aquí la corona és símbol de l'amor victoriós.\nPan i Siringa protagonitzen una de les composicions representades en el saló. Pan apareix habitualment relacionat amb el culte a la cabra, que simbolitza la Luxúria. Ens trobem, altre cop, davant un intent de seducció amb un final tràgic. L'artista capta just el moment en què ambdós apareixen entre els joncs: Siringa en plena metamorfosi, aixecant els braços amb una actitud marcadament clàssica mentre Pan ja està abraçant les canyes.\nEl plafó de Mart i Venus narra l'adulteri que comet Venus amb el déu Mart. Ve a simbolitzar que l'Amor (Venus) triomfa sobre la Guerra (Mart); doncs, segons el relat mitològic fou Venus l'única a qui el déu no es va poder resistir. Simbolitza que la guerra sotmesa a la força de l'amor i la bellesa. L'artista ens presenta la versió ovidiana més reproduïda pels pintors francesos del segle XVIII, amb Mart i Venus dins un bosc, reclinats sobre d'un núvol, mentre els amortes juguen amb les armes que el déu ha abandonat en veure's seduït per l'amor.\nEn Venus i Adonis de nou l'artista ha triat just el moment crucial del relat, quan Adonis és atacat per l'animal i demana ajuda als déus. S'hi veu representada l'arribada de Venus abans que l'heroi hagi mort, quan ella sent els crits de socors i baixa del cel per salvar-lo. Però el pintor modifica el relat ovidià aconsegueix suavitzar el seu dramatisme. A terra jeu Adonis, mentre l'està mossegant un porc senglar, que és símbol de luxúria. Però aquí no representa la idea de luxúria, aquí representa que les imprudències són perjudicials i sovint porten a la desgràcia.\nMercuri i Venus, en aquesta ocasió es representa la seducció de la deessa per part de Mercuri, que mentrestant aprofita per robar-li el seu cinturó màgic. El que s'està plasmant és la utilització de l'amor per aconseguir algun propòsit deshonest. Una parella de coloms blancs, simbolitzen l'amor i la castedat, però alhora, la luxúria, si aquest ; amor es consumeix amb egoisme. Mercuri apareix unit a Venus en un petó, apareix representat a la romana amb una constitució atlètica i portant el casc, les sandàlies alades i el caduceu que l'identifica com a déu del comerç. En el sostre de la casa Rivera tenim aquesta significació que va ser molt popular a la Catalunya del 1700 i 1800.\nAcis i Galatea és l'escena de més difícil identificació del programa. Explica la història ovidiana que explica com Galatea, una nimfa marina que vivia a Sicília, s'enamorà perdudament d'Acis, que era un pastor jove i atractiu. El seu amor va ser correspost. Tanmateix, la nereida era alhora estimada per Polifem (fill de Posidó) un ciclop d'un sol ull. Faria referència a la gelosia en l'amor que pot dur a la desgràcia si aquesta actua en desproporció.\nAl sostre s'hi representen una sèrie d'al·legories disposades en medallons. En el primer de tots començant per l'esquerra, un angelet sosté una tela mentre l'altre aixeca unes tisores. A la part inferior es veu una roda, o una mena de recipient cilíndric, que es podria interpretar com una referència a la confecció de les indianes; El segon medalló, un dels putti sosté un mirall cap per vall (el mirall és símbol de prudència o bé veritat) i l'altre aixeca un grapat de raïm fent referència a la producció, a la venda de vins a les colònies americanes i en definitiva als intercanvis comercials; En el tercer dels medallons els angelets porten l'esfera armil·lar, símbol de l'astronomia i l'instrument de l'antiguitat que utilitzaven els vaixells per orientar-se. El globus fa referència al control sobre el món i és l'atribut que porta la fortuna. Per tant, es creu que aquesta composició fa referència a la universalitat del comerç català i a la dependència de l'atzar; Per últim, l'última parella d'angelets aixequen un cometa que sorgeix d'un cabdell, estan reiterant que els vents són favorables per als comerciants catalans i; alhora ;el cabdell fa referència al cotó que procedia d'intercanvis amb el continent americà.\nEls darrers anys del segle XVIII, pintà al tremp, per encàrrec del baró de Savassona, els sostres del nou Palau Savassona del carrer de Canuda, seu de l'Ateneu Barcelonès a partir de 1904. Només hi han sobreviscut una part d'aquests sostres pintats. Una de les pintures que en resta, totes amb motius mitològics -que d'alguna manera estan en concordança amb l'ús de l'estança-, és El judici de Paris al sostre del saló, a la planta noble.\n“La Verge del Pilar”\nMuseu Diocesà de Vic\nFrescos Casa Cortada\nSaló Casa Fontcuberta\nPiram i Tirsbe\nAl·legoria de la Nit\nSant Sopar i Sopar a Casa d'Emaús i treballs decoratius menors c. 1775-1780 Al Tremp Capella Sant Marc. Catedral Barcelona\nDecoració Casa Baulena\nFrescos Casa Monistrol\nTobies i l’Àngel\nSostre Saló Palau Moja\nJuno i Júpiter de Casa Ribera\nApol·lo i Dafne de Casa Ribera\nBacus i Ariadna Casa Ribera\nLeda i Cigne Casa Ribera\nAcis i Galeteta Casa Ribera\nPan i Sirga Casa Ribera\nVenus i Adonis Casa Ribera\nMercuri i Venus Casa Ribera\nEl Naixement de Jesús i l’adoració dels Pastors\nEl Naixement de la Verge\n↑ Triadó, J. R. Història de l'Art Català. L'època del barroc s. XVII-XVIII, vol. V (en català). Barcelona: Edicions 62, 1984, p. 234-236.\n↑ Mercader i Saavedra, Santi «Francesc Tramullas (1722-1773) i Francesc Pla "el Vigatà" (1743-1805). Noves atribucions a la catedral de Barcelona: la capella de Sant Marc». Butlletí de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts i de Sat Jordi, XXV, 2011, pàg. 39-56.\nFigueres Gargallo, Judith. "La Decoració Pictòrica de la Casa Ribera de Barcelona". Revista Pedralbes, 23, UB, 2003, 579-606.\nColl Cerdà, Àngels. "Francesc Plà, El Vigatà, i la decoració de la casa Fontcoberta de Vic". LOCUS AMOENUS. 5, UAB, 2000-2001, 241-252.\nAlcolea, Santiago. La pintura en Barcelona durante el siglo XVIII, "Anales y Boletín de los Museos de Arte de Barcelona", vol. XIV, 1959-1960.\nBarba, Mateu. Un Palau de Barcelona. Historia del Palau Savassona, seu de l'Ateneu Barcelonès. La Magrana, Orígens, 222, 2017. ISBN 978-84-8264-820-0.\nDDAA. La col·lecció Raimon Casellas. MNAC, Museo del Prado, 1992. Catàleg de l'exposició del mateix títol que es va dur a terme al Palau Nacional de ontjuïc entre el 28 de juliol i el 20 de setembre de 1992. ISBN 84-87317-21-9.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Francesc Pla i Duran\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Francesc_Pla_i_Duran&oldid=25073266»\nDarrera modificació: 27 set 2020 a les 15:59\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 27 set 2020 a les 15:59.


Llegendes del mar 2 – Esplai Natzaret\nPublicat el 2 de Desembre de 2008 3 de Mai de 2020 per Mag Fistandàntilus\tPosted in Curs d'EsplaiEtiquetat Contes i Llegendes\n3 thoughts on “Llegendes del mar 2”\n2 de Desembre de 2008 at 23:14\t Respon\nM’he quedat amb ganes de saber com acaba això…!\n3 de Desembre de 2008 at 16:17\t Respon\nUi, ja t’ho pots imaginar…\nSegur que mentre escrivia la història, la Reina Guàriön tenia una plata gegant de prunes ben a mà!!\nNo sé pas si creure-me-les gaire aquestes llegendes… I encara menys que se’n recordi dels detalls… I diré més! Si puc donar la meva opinió… cada cop m’agraden menys. Trobo molt més interessants els contes de l’Avi Guineu, amb la meitat de paraules!! Li haurem de preguntar d’on els ha tret.\n5 de Desembre de 2008 at 20:16\t Respon\nMolt bona la llegenda, però com acaba?? Espero el desenllaç amb impaciència


BLOG DE L'ASSUMPTA: Lectures 2015\nComençaré aquest lamentable post amb aquesta notícia...\nReconec que l'he buscat amb "segones intencions", pensant que la xifra seria més baixa i que així podria presumir de llegir més que la mitja... Però ara resulta que a la gent li ha donat per llegir!! Ves!! Estic justeta, justeta.\nDedico aquest post a l'ELFRI que m'ha animat a fer-lo i a en MAC, que comparteix molt, molt pacientment un blog de lectures molt bonic amb mi (i que em fa molta il·lusió tenir) i que, malgrat tot el meu caos, aguanta i segueix actiu gràcies al seu bon fer.\nAquests són els llibres. Els poso TOTS, tant si els he acabat com si no (alguns no els he acabat perquè s'han hagut de tornar a la biblioteca abans que els hagués acabat, altres els tinc en Stand by perquè m'agradaven molt i volia buscar a tenir un temps especial per dedicar-los-hi... en fi, menys rotllo i anem per feina:\n1.- La Sergent Anna Grimm, de Montse Sanjuan (Kweilan)\n2.- Muerte en Cape Code, de Mary Higgins Clark\n3.- La casa del propòsit especial, de John Boyne\n4.- Dickens, el observador solitario, de Peter Ackroyd\n5.- La Vida i la Mort d'en Jordi Fraginals, de Josep Pous i Pagès\n6.- Carta a un indecís, d'Eduard Voltas\n7.- L'estrany cas del Dr. Jekyll i Mr. Hyde, de Robert Louis Stevenson\n8.- Testigo en la sombra, de Mary Higgins Clark\n9.- Orgullo y prejuicio, de Jane Austen\n10.- El rostre de l'altre, de Xavier Antich (pendent d'acabar)\n11.- Charles Dickens, de Claire Tomalin (biografia que vaig haver de tornar havent-ne llegit una mica més de la meitat)\n12.- David Copperfield, de Charles Dickens (començat en espera d'acabar)\n13.- Mirall trencat, de Mercè Rodoreda (començat en espera d'acabar)\nNOTES i COMENTARIS:\n- Títols en color vermell: Llibres escrits en català o traduïts a la llengua catalana.\n- Títols en color blau: Llibres escrits en castellà o traduïts a la llengua castellana.\n- Autors masculins en color verd.\n- Autores femenines en color salmó.\nTambé tinc començat, evidentment, el nostre llibre del Zurich, però no el vull posar encara perquè la meva intenció és llegir-lo bé, agafar-lo pel principi i anar pàgina a pàgina tal com s'ha de fer i no amunt i avall i endavant i enrere com he estat fent fins ara :-)\nVull remarcar el llibre de la KWEILAN, al qual no vaig fer ressenya perquè em resultaria dificilíssim fer-la d'una persona per la que sento una gran simpatia i conec personalment. A mida que l'anava llegint tenia por de que aquella lectura no fos una lectura "normal" ja que en tot moment em va resultar impossible separar-la del fet de conèixer l'autora i, quan vaig acabar i vaig pensar "està força bé!" no sabia si estava essent justa o és que em feia il·lusió, així que el vaig passar a la meva mare i la meva germana i també els va agradar, fins al punt que ma germana va dir més o menys "Ostres, si en treu un altre ja m'ho pots dir que també el llegiré" :-)\n(La foto inicial del gatet és perquè sigueu més benèvols en el judici)\nEscrit per Assumpta a 13:51:00\nEtiquetes: Llibres llegits a l'any...\nxavier pujol 30 de desembre de 2015, a les 13:55\nMirall trencat de la Rodoreda no és literatura catalana. És literatura Universal.\nDisculpa la frase, és en bona intenció.\nBon any 2016 Assumpta.\nSalvador Macip 30 de desembre de 2015, a les 15:15\nVeig motls clàssics a la llista, que està molt bé, però t'hauries d'animar a llegir més contemporanis!\nXeXu 30 de desembre de 2015, a les 15:26\nNo ens cal ser benèvols, cadascú llegeix el que pot o vol, i m'alegra que hagis fet la llista encara que consideris que són pocs. Com veus, estàs per sobre de la mitja! Ep, però els has d'acabar, eh! Em sembla sorprenent que la mitjana de llibres superi els 10, això vol dir que molts d'aquí la fem pujar força, i això m'agrada. I m'anima, perquè jo també he vist força reduïda la llista, i em sabia greu, però mira, tenim aquest consol.\nPel que fa al llibre de la Kweilan, jo sí que vaig fer-li ressenya i està prou bé. Però ja li pots dir a ta germana que vagi a la llibreria, perquè el segon està millor. L'estic acabant i serà la propera ressenya que publiqui.\nEloy 2 de gener de 2016, a les 21:12\nTotalment d'acord. El primer llibre és fresc i se'ns presenta la protagonista. El segon, molt bo. Tinc pendents les ressenyes dels dos.\nCarme Rosanas 30 de desembre de 2015, a les 15:32\nde la teva llista només he llegit Mirall Trencat, ja fa molt de temps. Cap més. A mi em passa al revés que tu, llegeixo més contemporanis que clàssics, tot i que de tant en tant també en cau algun.\nDoncs la teva llista està molt bé. Tot i que jo opino com en XeXu que els has d'acabar...\nJo ja tinc pendents els dos de la kweilan. Això dels sergents i polícies em fa una mica de mandra, però els acabaré llegint, segur!\nAssumpta 11 de gener de 2016, a les 19:41\nSi! Clar que acabaré els que tinc començats! I tant! :-)\nCom no puc invertir en llibres, per això vaig "a lo segur" que és el clàssic :-))\nMaria Escalas Bernat 30 de desembre de 2015, a les 17:14\nFeia massa dies que no em passava pel teu blog, i avui m'he dit a veure si ha penjat la llista de llibres de 2015....\nVinga, bona entrada d'any. Passaré més sovint.\nRamona 30 de desembre de 2015, a les 19:41\njomateixa 30 de desembre de 2015, a les 19:42\ncompartim 7 de 13, no que hagi llegit aquest any, però que estan llegits. Bé, confesso que David Copperfield l'he vist en pel·lícula :)\nPons 30 de desembre de 2015, a les 20:50\nEm consola estar per sobre de la mitjana. Com? que no ho he demostrar? Ja ho se, encara haig de penjar la llista dels meus llibres llegits del 2015 però això ja serà en el 2016, sóc un home ocupat.\nAlfonso Robles Motos 30 de desembre de 2015, a les 23:45\nMolt bé Assumpta, a més d'un llibre per mes, a seguir, llegir és un dels plaers que ens proporciona la vida.\nQue 2016 sigui un any meravellós.\nMcAbeu 31 de desembre de 2015, a les 9:07\nEstà molt bé que t'hagis decidit a publicar la llista. Com et vaig dir, no podies faltar en aquesta tradició blogaire que, sobretot en el teu cas, fa tants anys que dura i on la quantitat de llibres és el menys important, ja ho saps. I gràcies per la dedicatòria. :-))\nCom també ja saps, enguany coincidim en quatre llibres (els quatre dels que hem compartit lectura) i també he llegit "L'estrany cas del Dr. Jekyll i Mr. Hyde" fa alguns anys i aquest 2015 una de les novel·les de Mary Higgins Clark però no la que has llegit tu.\nTingueu, tu i Josep Lluís, una molt bona entrada d'any i un FELIÇ 2016!! :-)\nElfreelang 31 de desembre de 2015, a les 12:42\nhahaha gràcies Assumpta veus jo esperava el teu llistat ni que sigui curt no passa pas res fas moltes altres coses...jo espero algun dia tornar a compartir alguna lectura amb vosaltres ....coincideixo en el 1, el 5 el 12 i el 13 ....\nMolt bon any nou 2016 Assumpta !!!!\nMireia 2 de gener de 2016, a les 12:01\nAssumpta, jo estic en la teva mitja. Aquest vinent ens superarem! Saps que no em coincidit en cap, també és difícil, eh?\nAda 3 de gener de 2016, a les 18:19\nA mi m'agrada el de Jane Austen, i la Mary Higgins Clarke, és un bon llistat i variat, no està gens malament!\nSaludets i Bon Any!!\nrits 23 de gener de 2016, a les 22:45\nSaps que en puckie era exactament igual al gatet de la foto quan era un cadellet? m'ha fet molta gràcia trobar-lo!!\nEnhorabona per la llista!!!! Fa temps que vull llegir Mirall trencat. Aviam si trobo l'estona, sempre un o altre acaba passant per davant.\nEl Fluvià sempre fa vacances - El vent de llevant arrissa l'aigua del riu ben bé a l'inrevés del seu fluir. La mirada es confon i s'esforça en percebre com l'aigua baixa cap al mar. ...\nSOSPESAR - Tot ho he sospesat, de tot he fet memòria. Arreu jutgen i enjudicien a l'altre, burlant-se del temps i del buit. Ai... la decepció del perdó!. I la por....\nSEÑORAS ILUSTRES (Que se empotraron hace mucho), de Cristina Domenech - *Cristina Domenech; Medusa Dollmaker (il·lustradora) * *SEÑORAS ILUSTRES (Que se empotraron hace mucho)Ediciones Plan B (Ediciones B), 2020144 pp...\nEl poso en venda...\nTenen raó aquells que diuen "mai no anirem a dormir sense saber una cosa més". Avui jo he descobert una cosa musical que no sabia ...


Apunts de Abril, 2010 | mozilla.cat\nApunts de Abril, 2010\nEl Bugzilla és un dels projectes més importants de Mozilla tot i que sovint és poc conegut. Es tracta d’un sistema de gestió d’errors: els usuaris poden avisar d’errors que troben en el programa i els desenvolupadors en poden fer […]\nEtiquetes: actualitzacions, Bugzilla\nFirefox 3.7 alpha 4\nAbans d’ahir es va publicar la quarta alpha del Firefox 3.7, una nova actualització de la branca en desenvolupament que porta novetats més que interessants. A continuació en farem un repàs. Ara podem visualitzar les pestanyes a la part superior […]\nEtiquetes: actualitzacions, Firefox 3.7, Firefox 4\nEl Firefox és ara un 40% més estable que fa cinc mesos\nEls darrers mesos de 2009 Mozilla va posar especial atenció en millorar l’estabilitat del Firefox. Havent acabat ja el primer trimestre de 2010 es pot recapitular i veure si la feina feta ha donat bons resultats. Segons uns gràfics publicats […]\nEtiquetes: Firefox 3, Firefox 3.5, Firefox 3.6\nEl futur del Songbird, anàlisi una setmana després d’abandonar GNU/Linux\nFa una setmana va publicar-se la notícia que el Songbird deixaria de donar suport oficialment als sistemes GNU/Linux. A continuació fem un resum de tot el moviment que hi ha hagut aquests dies; que no ha estat poc. L’article de […]\nEtiquetes: Nightingale, Songbird\nL’estat actual de l’Ubiquity\nDesprés de mesos de silenci, el proppassat mes de febrer es va anunciar que l’Ubiquity, sobre el qual ja en vam parlar en sortir la versió 0.5, deixava de tenir continuïtat dins de Mozilla Labs. Posant-ho en context, un dels […]\nEtiquetes: complements, Firefox, Mozilla Labs\nLa Pwn2Own és una espècie de competició on s’ajunten diversos informàtics amb l’objectiu de trobar el més ràpidament vulnerabilitats de seguretat a diversos navegadors i sistemes operatius. En aquesta edició, el Firefox juntament amb l’Internet Explorer i el Safari en […]\nEtiquetes: actualitzacions, Firefox 3.6\nEl Songbird abandona Linux\nÚltimament els usuaris de Linux rebien males notícies des de Pioneers of the Inevitable, els desenvolupadors del Songbird. Per exemple, la darrera versió permetia als usuaris de Windows i Mac OS la importació de peces des de CD, i als […]\nFa un parell de dies es va publicar la darrera actualització de seguretat del Thunderbird. Corregeix cinc vulnerabilitats i 83 errors diversos. «Thunderbird 3.0.4 Now Available» – Mozilla Messaging notes de la versió thunderbird 3.0.4WindowsMacOS/XLinux\nEtiquetes: Thunderbird, Thunderbird 3.0


AJORNAT: nova data, 12 de març 2022\nA causa de la situació actual, el concert de MANUEL CARRASCO previst al Palau Sant Jordi el 28 de maig queda ajornat al 12 de març de 2022, al mateix espai a la mateixa hora.\n*Les entrades ja adquirides seran vàlides per la nova data. Sol·licitem que, si és possible, mantingui les seves localitats, garantint així l´accés al nou concert. Per premiar la fidelitat dels seus fans es realitzarà un concert exclusiu i inèdit en streaming per aquells que conservin les seves entrades. S´informarà molt aviat a les xarxes socials i pàgina web de Manuel Carrasco.\n*Aquelles persones que no puguin assistir a la nova data podran demanar la devolució de l’import de les entrades adreçant-se al canal on van ser adquirides abans del 31 de maig de 2021. Si les van comprar al canal TheProject, escrigui a ticketing@theproject.es indicant nom complet i número de referència de la compra.


Constituïda la Fundació Vedruna Catalunya Educació al servei de 14.000 famílies | Catalunya Religió\nConstituïda la Fundació Vedruna Catalunya Educació al servei de 14.000 famílies\n(CR) Aquest dimecres es va constituir formalment el nou patronat de la Fundació Vedruna Catalunya Educació. D’aquesta manera, es dóna formalitat a un procés de treball que va néixer fa deu anys amb el qual les Escoles Vedruna no només comparteixen un mateix Projecte Educatiu sinó que passen a formar una mateixa estructura organitzativa.\nLa Fundació acollirà les 34 escoles vedruna que hi ha a Catalunya, a més de dues escoles associades, amb un total de 1.700 educadors, 20.000 alumnes i prop de 14.500 famílies. Amb 34 escoles, Vedruna és la xarxa educativa amb més centres a Catalunya i més presència en el territori, en 31 poblacions.\nL’acte de constitució formal de la Fundació es va fer al Manso Escorial de Vic, punt d’origen de l’Escola Vedruna. Va comptar amb la presència d’Enric Puig, Secretari General de la Fundació Escola Cristiana de Catalunya, de la germana provincial, Narcisa Fiol, i de l’alcaldessa de Vic, Anna Erra.\nAbans de la signatura de la constitució de la Fundació, la germana Mabel Burgell, implicada des de l'inici en el procés de renovació, va recordar als nous Patrons i a l’Equip de coordinació de Vedruna Catalunya la història i del Projecte Educatiu vedruna. Un procés que es va iniciar coincidint amb la unió de les tres províncies de Vedruna que hi havia a Catalunya. També va oferir una reflexió centrada en Santa Joaquima de Vedruna, la seva obra i la necessitat de donar respostes al futur a partir del seu carisma. Una història que va començar ara fa 190 anys al mateix Manso Escorial.\nLa posada en marxa de la Fundació comportarà que en un període de tres anys Vedruna Catalunya Educació assumirà a totes les escoles Vedruna de Catalunya. A més d'una única titularitat, de tenir una relació única amb l’administració Educativa, i de compartir els recursos econòmics, es culminarà el procés iniciat per compartir els recursos educatius i l'acompanyament en la formació. Així, la Fundació Vedruna Catalunya Educació vol esdevenir una institució clau al servei del país.\nFundació Vedruna Catalunya Educació, escoles, Vic, Escola Cristiana, Vic, Tarraconense, Educació, Vida Religiosa, Vedruna\nSalvador d’Horta, una espiritualitat per al segle XXI Descobrir la Quaresma\nEl bisbe Jacques Gaillot, a 25 anys de la seva destitució Alain Pitti: "Calen bons teòlegs africans"


Xina ERW Pipe API 5L X60 Proveïdors i fàbrica - Preu de descompte - CANGZHOU GALAXY\nLes canonades ERW es fabriquen a partir de la soldadura longitudinal d'acer. El procés de soldadura per a les canonades ERW és continu en lloc de la soldadura de diferents seccions a intervals. El procés ERW utilitza bobina d'acer com a material d'alimentació. Inspecció: proves hidrostàtiques, proves d'ultrasons, proves de corrents ...\nLes canonades ERW es fabriquen a partir de la soldadura longitudinal d'acer. El procés de soldadura per a les canonades ERW és continu en lloc de la soldadura de diferents seccions a intervals. El procés ERW utilitza bobina d'acer com a material d'alimentació.\nInspecció: proves hidrostàtiques, proves d'ultrasons, proves de corrent continu, proves de partícules magnètiques, proves d'impacte, proves de duresa, etc.\nAplicació: Petroli, química, energia elèctrica, aigua, construcció, canonades, etc.\nTubs soldats contra tubs sense soldadura\nÉs un debat que ha existit durant molt de temps, i encara segueix sent fort avui.\nQuan arribi el vostre pròxim projecte, quin costat del debat caurà? Vols triar un tub d'acer soldat, un tub de carboni soldat? O aniràs amb una de les seves contrapartides incòmodes?\nAquests són alguns dels avantatges d'ambdós tipus de canonades que us ajudaran a prendre la vostra decisió.\nAvantatges de soldats\n· Les canonades soldades solen ser més rendibles que els seus equivalents sense costura.\n· Les canonades soldades solen ser més fàcilment disponibles que sense problemes. El temps de lliurament més llarg requerit per a les canonades sense soldadures no només pot fer que el temps sigui problemàtic, sinó que també permet que el preu del material fluctui més temps.\n· El gruix de la paret de les canonades soldades generalment és més consistent que el de les canonades sense soldadures.\n· Es pot verificar la superfície interna dels tubs soldats abans de la seva fabricació, cosa que no és possible amb transparència.\nAvantatges de la perfecta\n· El principal avantatge percebut de les canonades sense soldadures és que no tenen una costura de soldadura. Tradicionalment, la costura de les canonades soldades s'ha vist com un punt feble, vulnerable a la falla i la corrosió. Durant molts anys, aquesta por estava probablement justificada. No obstant això, en els últims anys, les millores en el procés de fabricació de canonades d'acer soldat i altres canonades soldades han potenciat la força i el rendiment de la costura de soldadura a nivells indistinguibles de la resta de la canonada.\n· Les canonades fluides proporcionen tranquil·litat. Encara que no hi hagi cap problema amb les costures de les canonades soldades subministrades per fabricants de bona reputació, les canonades sense soldadura eviten qualsevol possibilitat d'una costura dèbil.\n· Les canonades sense costura tenen una millor ovalitat, o redondez, que les canonades soldades.\nObteniu soldats o sense costures per al vostre proper projecte\nNecessiteu més ajuda per decidir entre soldats i sense costures? Contacta amb nosaltres perquè puguem ajudar-te a determinar les necessitats del teu projecte. Tenim un gran inventari de tubs de carboni soldats, canonades d'acer i més, així com una selecció igualment sòlida dels seus homòlegs sense fissures.\nPodem produir canonades API 5L ERW, la qualificació d'acer és de X42, X52, X60 a X70. PSL1 i PSL2, el servei àcid està disponible.\nTalles: 2 3/8 "- 26" de diàmetre exterior (OD), Wallthickness: 2-18mm\nAcabat del remat: punt simple o bisellat (PEB) per a la soldadura. Filatura i acoblament\nSuperfície: Greixat, negre pintat o envernissat, galvanitzat, 3PE, FBE, o qualsevol altre recobriment epoxi\nEmbalatge: exportació estàndard, a granel / paquets / bosses de tela de niló amb embalatge de navegació;\no segons les sol·licituds dels clients.\nOpcions de revestiment / superposició: Epoxy fusion bonded, TGF-3, Power Crete / Overlay resistent a l'abrasió (ARO), i altres recobriments específics del client\nTermini de lliurament: 1. De 20 a 45 dies després del dipòsit rebut o L / C confirmat per a la canonada normal.\nTermini de pagament: 1. T / T: 30% d'avantatge T / T, 70% de còpia de saldo de B / L\n2. L / C: a la vista\n3. T / T i L / C: avanç del 30% T / T, 70% L / C\nHot Tags: ERW pipe API 5L X60, Xina, proveïdors, fàbrica, barat, preu, descompte, a granel, personalitzat