!!! BON DIA A TOTHOM !!! | Catalans reaccionem ( Carpe diem)\nAbril 7, 2011 a 8:48 am\nJordi,tot bé amic meu,si no te contestat no va ser per manca d`interes,penso donarte resposta a la teva pregunta mira Jordi, crec que l`arc de sant Marti en el que,hi ha les set avingudes dels set millors colors que veiem a la terra,ara a Catalans Re…..son en blanc i negre i aquesta és la veritat,me adonat de que ” tot es fugaç ” i que la vida se`ns escapa com sorra entre les mans….Quan trobas a faltar algu que vas recorrer amb ella part del cami i ara és absent !!!,una vegada a classe el profe ens vair que que haviem d`apendre a viure amb les absències,que tots plegats estàvem fets d`absencies i hi haviem de comviure,daixo fa molt de temps…..”Jo ja entinc próu d`absències a la meva vida.\nMolta salut i cuidat.\nAbril 9, 2011 a 4:33 pm\nJ.M.SOLE, …quanta raó tens!.\nAbril 9, 2011 a 4:38 pm\nJ.M. SOLE . Aristòtil deia que:” L’amistat és un ànima que habita en dos cossos, un cor que habita en dues ànimes”\nOctubre 1, 2011 a 7:28 pm\nEl motiu d`haver deixat d`escriure en aquest bloc és que he deixat d’expicar com i perque en aquest escrit….Hi ha moments en que és dificil posar ordre els sentiments,i les emocions,ho les pors…Avui en despertar i penso que estem fets dé bocins. A cadascú li oferim una part d`aquets bocins.La feina,els amics,la familia,als amants….Tots tenin una part de nosaltres mateixos que,potser,els altres desconeixen.Divendres al mati,divendres al vespre,dissabte al mati,dissabte al vespre…diverses versions de mi mateix.Totes certes però cap completa.I,ara estic sol i no crec que m`hagi quedat amb el meu jo complet,el meu jo complet esta repartit en totes aquestes persones i en voltes més. Potser,i només potser,el meu error va ser el desitjar trobar a algú a qui li pogues oferir la peça sensera.Bé ,ara estic convençut de aquest error.\nOctubre 2, 2011 a 9:25 am\nEl comentari és va tallar en séc…motius tecnics ?.És possible que algú hagi llegit el text i no entengui res…no sé. Jo fa dies que hi ha algú en que porto molt de temps volent-li explicar,tot aixó,pero es cert que crec que sigui bona idea ?. Si dic es perque aquestes alçades de la vida,ja no l`importo res…la vida i les seves onades,ara t`apropen algú i un xic més tard et separen…llei de vida,que hi farem !!.\nSalud i educació i bones maneras ?.\nOctubre 22, 2011 a 10:16 am\nArribes,a casa cansat i marejat,de pet a la dutxa,abans envies un sms,esperes que soni el mobil…..No sona,uf un altre setmana,el cansament,el mareig,el rumors a la feina de canvis no per bé precisament l`economia,les retallades,el món…i per colmó tu no hi ets…quina merda de cap de setmana ?.\nOctubre 27, 2011 a 6:07 pm\nAvui el temps se´ns presentat mullat,la corren pels carrers,buscant refugi,desprotegits,sense paraigua.Corren,només corrén,me´ls miro i d`aquelles presses me´n ric. M´agrada mullar-me,camino a poc a poc;la pluja ma calat a fons peró em trovo bé sentint com la roba se´m fa petita entre el cos. miro el cel;mentre li faix l`ullet,el em rega amb les seves aigües beneïdes,plantat enmig d`un carrer estret,poc transitat alço els braços…Un home gran ha sortit d`una casa i em diu.\n-Que vols creixer ?\n-M´és indiferent,m`agrada mullar-me.\n-Et costiparàs !.\nJo ric i penso que aquelles petites coses em feien feliç,que\nl`esperit de nen s`escapava del meu cos buscant qui sap què entre les gotes d`aquella pluja .\nUna il·lusió.un petó,no sé…Ai la pluja.\nOctubre 31, 2011 a 11:43 am\nEstic assegut,a la terrasa de Gran Via 2,des de aqui gracies per mantenir a entrades més vistas ” Bon dia a tohtom ” a dalt de tot…el més llegit, alli hi trobareu experiències,reflexions sobre temes diversos,sempre és interessant poder compartir-los. Us hi animeu ?.\nNo m`agraden les festes,i meys aquest pont….Perquè em sento especialment sol…..Intento aclarir-me,intento sincerar-me amb mi mateix,em costa,estic comfus. Només voldria tornar-me a sentir cuan…Una confident…una persona…no puc,ho he intentat,però a la segona frase he tancat el correu…Jo l`espero,al messenger,però no hi apareix,de fet,no té res d`estrany,algun dia per casualitat..?,millor no fer-se il-lusions…Ei,tinc un sms……?.\nNovembre 3, 2011 a 10:06 am\nUfff.ets com un miratge enmig d`aquest món,com la moneda de la sort…ara surt cara,ara surt creu…Com la sospresa grata que no s`espera,ets com allò que volem que mai s`acabi,les ganes de fer etern un instant,el poder que dona la saviesa al pas dels nostres anys. Com la barreja de l`agre-dolç i la marinada de hivern pensant en algu,et fa saltar les llagrimes…..Ets com allò que no s`escriu i sempre es diu, a…..?.\nNovembre 5, 2011 a 11:47 am\nLa confiança i el respecte s`han de guanyar…..!.\n” Les tres quartes parts de les miséries i mals entesos en el món s`acarien si les persones es posessin en les sabates dels seus adversaris i entenguessin el seu punt de vista ” ( Ganhi ).\nL`empatia és l`esforç que realitzem algunes persones per reconeixer i comprendre els sentiments i actituts de algunes persones,aixi com les circustancies que les afecten en moments determinats de la vida. Es calcem les seves sabates i caminem junts el temps que comvingui…..Un problema les seves en van petites segur…..?.\nNovembre 12, 2011 a 11:48 am\nFa un dia precios……De vegades et sents una mica culpable,pesat molt pesat… Perdò per ser tan pesat…Potser no és culpabilitat ?. Jo voldria trucar-li per dir-li si li anava bé que le anes a veure algun cap de setmana,coneixer els seus fills i la seva parella.\nJa porto massa temps endarrerint aquesta trobada.Es culpa d`ella…Jo tinc la sensació que ella en té ganes i jo estic volent les dues coses a l`hora.Se`m fa feixug però és els seus fills i la seva parella,m`agradaria caure bé a la seva parella,no cal que siguem amics,però si caure-li bé….És la meva manera de ser i que no sóc gaire original,jo entenc les coses importants de mi. Bé no,però deú n`hi do.\nNovembre 16, 2011 a 10:30 am\nPerdona….Sentó molt la perdua de la teva amistat.m`hauria agradat conexer-te i parlar…Air et vaix mentir…i aquesta nit no podia, dormir i comemçat a pensar,molt i malament,me alçat del llit eren les tantes de la matinada,i agafo la llibreta i començo a escriure. Soc una persona que no sap comunicar-se. Amago coses per no atrevir-me a dir-les sovint,o les dic tard i malament,com sempre,o les dic a mitjes perquè… Acabó fent xorrades i coses estupides com air,i em sento malament…I em deute…Sóc egoista,i crec que sóc bona persona com per patir tant.\nSentó que per aixo he perdut la teva amistat,penso que qui haurà algu que et protegexi i cuidi de tu.Senpre estaràs en mi,i gracies per per el que has fet per mi ( no fa falta que ho expliqui,només dir–te gràcies tu ho entendras ). Qui sap si algun dia…ens trobem ?.\nNovembre 18, 2011 a 10:22 am\nPer motius laborals,personals que ara no venen al cas ?….Des del meu mar,adeú amics meus !….A tu taure…Quan pensi en tu no ho fare plorant,sinó amb un gran somriure. I la vida continua,tu no em vols sentir.si em llegeixes des de la feina,a casa,sabras que si vas de bona persona et tocarà menjar la pols,ficar-te al mig del fang,i aixi com la terra incerta,sóc jo..Passejant sense pooor del demà.Però jo vaig tot sol,pels carres i platja i això em dol. però vaig tot sol,perquè ningù no em vol. Si algun dia et pers,per Altafulla i recores els seus carres empedrats i costeruts de la Vila Closa,i entrés a fer un cafe a la Violeta,alli estare jo esperant ?.\nSalud per tu i els teus….\nNovembre 27, 2011 a 12:25 pm\nAquest dissabte,vaix quedar amb una amiga per sopar,vaig quedar a casa seva,aquesta amiga era el ” succedani ” ( passo de posar rollet ). Van sopar,van xerrar,pendre cafe,tastar un sorbet de mandarina que acabava,de fer…M`ho vaig passar molt bé…dons per alguna raó tenia el cor trencat,per culpa meva. El cas és aquest : no hi va haver sexe,gens ni una engruna,de fet,fa temps que ja no n`hi ha en la meva vida,fa temps.es com si una part de mi troba faltar alguna cosa,senblo ruc,però no en sóc. El meu convenciment es que les persones no poden voler estar amb mi,només pel gust d`estar-hi. Jo valoro molt la confiança i la sinceritat que estan per sobre de tot,darrerament he perdut una amistat,una relació diferent,per falta de sinceritat, i es una merda,peró al final acabo pensant que ella s`ho perd.\nDesembre 3, 2011 a 11:28 am\nQue ràpid passa el temps,aquest divendres he tingut el 1.er sopar de empresa de 3 quin pal !!!!. Que la societat és hipocrita és una cosa que no cal ens repeteixin,senpre segueix la seva linea ascendent-descendent segons el moment i la convènencia,un exemple aquest mateix bloc…..Però vaix a parlar dels sopars de empresa el estrem superior de la hipocresia i pleitesia cap a l`empresa. Al voltant de la taula s`hi mouen mots espècimens : les persones normals,els llepaculs o palmeros,els que riuen totes les gràcies al qui te tot el poder i els que s`en empassen tot com uns llimacs….I els s`hom concients de les injusticies i del patiment de mots dels treballadors,i tens un sentiment cronic d`inutilitat i buidor.És ben trist,si ho penseu bé…per desgracia a molts llocs de treball amargan la vida a la gent i pleguen els bons i es queden els envejosos…..I per acabar la cirereta…que trist que és veure secretàries borratxes entredetes en anys i en kilos (a la meva empresa ),intentant lligar,que patetic que és que aquells compamys ( borratxos ) no saben veure ?, i amb qui no has parlat des del darrer sopar,t`abracin i et diguin ” no parlen gaire però em caus bé, a veure si algun dia quedem per esmorzar “,es un espectacle tan lamentable que només es pot aguantar emboraxant-te..Si no,no ho entenc.\nDesembre 6, 2011 a 7:38 pm\nAlguns poden pensar,aquest paio esta com un llum….potser tenen raó que i farem…Estava pensant en una persona i he anat a buscar l`ordinador decidid a escrire-li un E-meil…rumio i em dic no puc fer-ho,si l`escric és molt probable quasi segur que no em respongui,i no tinc ganes que es remogui res especial dins meu. Com li digue simplement pertany al passat?.\nLi desitjo el millor,però cadascu al seu cami ?,no sere jo qui faci el primer pas..? li desitjo que trobi la felicitat o aquella felicitat d`estones,de moments,tan sols dir-li que m`ha tractat molt injustament,escric aquest post esperant que el llegeixi,jo he trobat aquestes estones de felicitat,aquestes estones en que sents tocar el cel amb la punta dels dits. No tot es perfecte i les preocupacions i els famtasmes,de tant en tant,em fan alguna visita,però les coses son mot diferents……\nDesembre 8, 2011 a 11:57 am\nJa conve que anés desapareixent la boira. Em recordo d`una frase d`un filosof que deia : ” Si vols saber que pensa realment de tu una persona,fes-la enfadar de veritat i ho sabras “.\nFa ja algun temps que algú en aquest blog,ja una persona emprenyada,trista,frustada i perduda i penso que aixi no es pot anar enlloc……No sé si soc egoista,mala persona o estic completament boig,però el meu cap no entra aquest comportament,m`estimo Catalans,aquest espai és molt important per mi…Pró penso que si no paro,corro el risc de comvertir-me en un pou d`amargor i frustació,i no vull…Tant sols dir-li que descansi. I cuan tingui ganes i forces,torni a escriure al ritme que li vingui de gust !! take it easy,que diuen……\nDesembre 10, 2011 a 12:58 pm\nA la nit necesita un descans,es el moment per parar una mica.\nEn aquest blog hi aboco sovint més del que hauria,gran part de la meva vida està aqui escrita. I vull deixar clar una cosa :no tancare el meu raconet….seguire estant aqui,l`unic que em posa de molt mala llet,que cuan s`acosta la hora d`anar a dormir i apago l`ordinador…Es l`hora dels desaprensius,que un cop més salten d`un lloc a l`altre fins aconseguir el seu proposit,aixó passa desde que li vaix donar el meu correu al amic Jorfont,peró tranquils demà sera un altre dia,i jo anire a dormir d`hora si puc ?…Segur.\nDesembre 12, 2011 a 12:34 pm\nHola J.M Solé, jo et vaig llegint de tant en tant però darrerament estic força més ocupat en la feina del dia a dia per mirar de mantenir el sou.\nCom ja saps no resulta gens senzill seguir en economia de guerra per poder sortir endavant.\nDesembre 13, 2011 a 6:26 pm\nLobby2,gràcies per contestar nano,com dius avui és molt dificil poder tirar endavant,i els que manen diuen que si volen eixugar el deute, ( el seu deute ),no queda altre remei que reduir el deficit per via de les retallades. O sigui :pensament únic i a callar la boca….Ja he vist que alguns blocaires feliciten les festes ?,Lobby2 a la meva persona un any més aquestes festes passaran de llarg sense despertar-me cap mena d`esperit….Falten moltes cadires a taula,de gent molt estimada,com molta gent soposo,i aquest motiu de frustració i no d`alegria,fa que tingui el proposit de demostrar-me a mi mateix que segueixo sent jo mateix,que per més amagat que estigui,dins encara hi ha un cor que batega i li queden moltes coses per fer,el temps passa,però mai és tard per deixar sortir aquell que vam ser,i que potser encara som….!!!!\nDesembre 14, 2011 a 8:44 am\nCom molt be expliques, en aquests dies sempre hi ha absències entre els qui ens reunim a taula per Nadal.\nA casa meva també hem perdut enguany tres éssers propers i molt estimats tot i que sent llei de vida costa sempre de entendre.\nEm preocupa no saber res del nostre amic i company Jorfont que patia una enfermetat difícil de curar, espero i desitjo que segueixi lluitant per la millora de la seva salud.\nQuan pugui miraré de seguir publicant noticies en aquest blog.\nDesembre 17, 2011 a 12:46 pm\nSegon sopar d`empresa,ho reconec no m`agrada el Nadal….No m`agrada que el món es pari i s`ompli la boca de bons desitjos que són pura comedia. Sembla que l`unic que ens preocupa avui en dia és ser molt correctes de portes enfora,i a llavors ens permetés ser un fill de puta de portes endins…Jo treballo en una empresa gran,una empresa d`aquelles on tothom és col·lega de tothom una empresa d`aquelles on la direcció et felicita el nadal recordan-te que esperen que l`any que ve complexis els objectius dedicant el temps que faci falta…..I, com era ? ah si bon nadal.\nUna empresa d`aquelles que mentre no ets ningú tots som iguals però,a la que algu li donen un càrrec per petit que sigui, s`oblida dels qui abans deia que eren els seus companys i actua com aquells qui criticava cuan no tenia carrec.\nEn resum l`endema et lleves a mig mati i fas comtes : 50 euros de sopar,12 de la discoteca,anar a dormir a les 5 de la matinada i estar fet pols,i tenint la sensació que has estat fent el paperina….?\nSols dir que Bones Festes a tothom i benvinguts al món de la gent estranya que sempre camina per camins tortuosos ( la linea recta és sempre el cami més curt però no sempre el millor ).\nDesembre 18, 2011 a 1:36 pm\nEl Barça a guanyat 4-0…..Fa dies que volia parlar d`aixó,no del Barça si no que darrerament amb topo amb més pocavergonyes del que és habitual. Envió correus que no em contesten,sms que tampoc,quedo amb persones que no es presenten a la cita.Tampoc es molesten a trucar,per disculpar-se. El pitjor dels caos ni tan sols contesten al mòbil,cuan intentes contactar-hi. Altres,pacten esmorzars o xerrades que després anu-laran per motius desconeguts,sense informar-te`n,és clar perque seria massa molèstia donar la cara. Recordo aquets ultims mesos un bon grapat de situacions,que responen a l`esquema promesa-mentida-fugida. ( Si et sap greu t`aguantes.Ja t`ho faràs. Que et bombin,que a mi m`importa un rave. Omillor,aixi et fastiguejo,que no està malament,de tant en tant,fer el mateix que m`han fet a mi ) Preguntó quina necessitat hi ha d`enganyar gratuïtament ? que se`n treu ?pel mateix preu,no és millor dir la veritat i estalviar-se disgustos ?és que potser ha perdut tot valor, la paraula ?.\nS´he accepten opinions….\nDesembre 20, 2011 a 5:05 pm\nSetmana dura,aquesta. A voltes costa remuntar el vol. Sobreposar-se als esdeveniments. Almeys,a alguns d`ells. De fet,fins i tot els bons esdeveniments hi ha cops que són dificils de gestionar.Per això m`aferro a les qüestions que son vitals per la meva persona….En aquesta recta final d`any em queden molts interrogants que m`en generen d`altres. Si tens amistat i respecte per algu,si ha acceptació,il·lusió i fins i tot complicitat…..Perquè s`acaben les coses ? de fet,encara millor ( o encara pitjor ) :perquè no comecen algunes coses ?.M`atreveixò a respondrem a mi mateix : hi ha coses que no poden començar si abans no se n`han deixat altres enrere…..\nDesembre 22, 2011 a 4:29 pm\nDurant aquets mesos,el meu cor,el meu cap,la meva ànima,es reflecteix aqui en aquest bloc,sense perdre el seny.Sense deixar de banda els sentiments.Sense deixar de de ser jo.Per aixo sé que el silenci també parla.Sé que,avui, les paraules potser diuen meys que el silenci.Per aixo gràcies pel detall d`avui. Jo sóc per aqui vulgui que hi sigui.Ja sigui amb silencis o amb paraules.Donant la ma o parant la galta.Peró sempre mostrant la cara.Amb horadesa i sinceritat….Gràcies altre cop per trencar el teu silenci !!!!!.\nDesembre 25, 2011 a 12:23 pm\nUn any més Nadal,i uns horitzons de tristesa i dotze….dies de vacances encara pel davant,per això aquets dies se m`han fet dificils,senso voler-ho,sense pretendre-ho,més d`un i dos amics em què em passa, a mi m´agrada passar desapercebut,almeys,desapercebut en qüestions personals,diuen què em passa,que faig mala cara,que estic extremadament serios,o simplement,que semblo malhumorat. Jo soc dels que explica,del que mira de mostrar-se trasparent a la feina,però no sempre es fàcil,no sempre ve de gust. Ara una cosa es clara,no estic de mal humor. De seriós en sóc més aviat poc. El just. Crec que tinc bon caràcter,afable i sociable i m`agrada estar penden dels problemas dels altres i oferir-los la paraula justa. Però a vegades també cal respirar a fons,i eixugar-me alguna llagrima i mirar endavant,cap un horitzó mes aviat trist. Com jo. Afronto la vida amb naturalitat,del que no espera ser perfecte,i estar trist es un dret…Que segurament tinc ben guanyat.\nDesembre 28, 2011 a 4:44 pm\nDes de davant el mar,sento la necessitat d`escriure. Cada dia escric però no tot és publicable. Cada dia s`ha d`escriure i llegir si hom vol conservar net i ordenat el cami dels sentiments i la pau interior…Hi ha dies que s`aconsegueix de manera facil;n`hi ha d`altres que,per més que s`intenta,el cami esta emboirat.\nPerque els sentiments sense ells estem ben perduts. Jo de vegades tinc por de patir el mal dels nostres temps ( de tots els temps ),ja que penso ofegar els meus sentiments i fer-los durs i insensibles com les rocas ( tot i que no estic segur que les roques siguin tan dures ni tan insensibles com semblem ).\nEls sentiments vers el nostre entorn els hauriem d`expandir com les ones que ho acabessin acollit tot.Ara miro el cel blau, que l`hora l`envernissa de tarda-nit que pronostica una nit freda,d`hores amables,i de calma i pau interior……\nDesembre 30, 2011 a 12:11 pm\nPer acabar l`any parlaré d`estimar….Ai miro al diccionari el terme estimar. I no hi ha cap accepció que m`agradi. No responen,cap d`elles,a allò que per mi pot ser estimar,es un cúmul de coses,circimtancies. Un conjunt de cascavells que a voltes et ressonen per tot el cos. I que igual que dringuen ells,et fan dringar els sentiments,les emocions. Si parlo d`aquella estima que estronca amb quelcom més profund. D`amor. D`aqui que em costi d`explicar-ho amb paraules. Sobre el paper. Perque com vaig llegir d`una amiga meva…” L`amor no es parla,es demostra.\nFeliç any nou a tothom !!!!!.\nDesembre 31, 2011 a 2:01 pm\nS`acosta l`any nou,deixeu-me dir a tots,que en el nou any no es deixem dur per la hipocresia i el defalliment i que s`imposin la sinceritat i la valentia i sobre tot l`honestedat Catalunya s`ho val,cal lluitar per tot allò que un somnia. I que els somnis no deixin mai de ser-ho.\nJo celebraré un cap d`any auster,d`acord amb les restriccions dels temps de crisi. Això no traura els bons propòsits ni l`esperança de pensar que s`acostin dies millors per tothom.\nAprofito l`avinentesa per desitjar-vos una bona entrada d`any i que el 2012 a la blogsfera sigui,si més no millor i bulliciós i fructifer quel 2011. SALUD,FEINA I AMOR PER A TOTHOM.\ngener 5, 2012 a 6:17 pm\nAviat farà dos anys de la publicació dàquest post,i la seva autora és va acomiadar-se a la francesa…Tan sols dir-li que la indiferència actua poderosament en les persones. Actua passivament,però actua…No hi ha bellesa més esplendida que la de l`autenticitat,per si algú no ho sap ?.\nSobre mi diré que no és facil ser un mateix entre els altres,cuan l`entorn no ens acepta tal com som,i hem de pendre la decisió valenta de buscar un lloc on t`estimin de debó. Pel demes no hi ha presa per a res.\nBonança els primers dies del`any. La boira s`ha esquillat i,el cel es ras i blau,llueix un sol magnànim que omple el futur de bons presagis. No hi ha presa de res,el que hagi de venir vindrà. Cal obrir les finestres de bat a bat perquè malgrat el fred,el cor s´ompli d`aire nou.Contenplar l`horitzó,passegar per la platja….Ser humil i ambicios al mateix temps.He après a escoltar el silenci ?però tambe de mirar el futur de fit a fit ?.\ngener 8, 2012 a 11:26 am\nEsperant un sms que no e rebut….Prenc el sol a la terrasa de casa,la mar respira calma,el xisclar de les gavines,tot plegat és un decorat prou adient. La tensió ha desaparegut. M`he deixat anar,he admès que no puc lluitar sempre contra corrent,que és millor acceptar les coses com vénen encara que,de vegades,no ens senblin bé. ¿ Qui soc jo per interferir en la vida dels altres….?.\ngener 14, 2012 a 11:46 am\nAquest mati he sortit a caminar,el termometre assenyalada 3* graus feia fred…..La boira s`esvaia poc a poc deixant enrere el mal son de la nit,l`aigua,equiescent,emiralla el blau embrollat del cel,i ell ulls se me`n van lluny de aquest asprós Gener.\nLa meva ment no para de projectar idees,i caminar cara la sortida del sol,em repressenta omplir-me d`una energia suficient potent com per endevinar idees que em poden servir per escriure alguna cosa. Viure davant del mar m`atrau el hivern pel vent amb la seva llegeresa que en fa volar per entremig de terra humida,i realitat. L`aire entre per la finestra i se`n va per la porta que dòna la resta de la casa,el vent es xafarder,i en ve al meu costat,en parla,en fa una caricia i se`n torna a anar per la finestra….. Saps que ma dit el vent,que si tenim alguna motivació cada mati i si deixen de voler la lluna,tenim molts números d´obtenir nota en l´examen de la felicitat….I tu amiga meva quan acceptis que la tristesa és normal,lògica i sana, i deixis de demonitzar-la, només aleshores podras aspirar a ser plenament feliç.\ngener 18, 2012 a 4:46 pm\nHola Marta,senbla que la la he tornat a cagar ?…..El que és segur i ho sento,però no ho crec…El que es clar que tu m`has tornat a deixar amb la paraula a la boca. Penso que va s`hen hora que et sinseris amb mi,els dos entendriem moltes coses. Potser jo entendria,àra mateix no et conec..?.Quantes vegades m`he mossegat la llengua,quantes m`he dit,no siguis ruc,si et vol dir alguna cosa ja t`ho dirà. Sembla que escapis de tu mateixa,i d`una realitat que et rosega l`anima i t`ofega tot el cos….Millor que m`he equivoqui,sembla que poques coses donen sentit a la teva vida….Un sentit els teus fills,però fora d`ells\nsaps que tot és una gran mentida,i potser un dia veuras que agafar-te al passat que recordes bonic,intens i ple d`emocions vols escapar d`un present angoixant i hipocrita,però no es pot escapar cap el passat,només pots viure el present,amb compromis ferm amb tu mateixa,per mirar de costruir un futur més real i més digne de ser viscut. Tu tries. Ballem ?.\ngener 20, 2012 a 6:18 pm\nSurtó a caminar per la platja cami cap el capvespre,contemplo la posta de sol embadalit,tots els matisos del taronja difuminant-se amb el blau del mar….Camino per allò que diuen de ” fer salud,desconectar “,però els meus pensaments van més enllà de l`oritzó…Em dic, ” au,calla i camina respira fons allibera´t dels cercles tancats,dels pesaments,amb la feina,i queda`t amb una sola idea,amb un sol proposit,amb un sol projecte…Viu ?.\nBen mirat,la vida està feta d`etapes,de portes que s`obren i que es tanquen,desglaons que ens condueixen capendavant i cap amunt. Tot acabament ès un nou principi. No és bó aferrar-se ni encadenar-se si el que volen és creixer. Som pelegrins,viatgers que avancen per la vida,amb la motxila cada cop més buida de coses materials,l`oritzó afamat queda enrere i pensó malgrat sóc un home amb sort,el demà ja no em preocupa,passi el que passi,no m`afectara,hi ha una pau que brulla dins meu….Una senerenitat absoluta. Tard o d`ora ens retrobarem .\nEscric per sentir-me viu,com si el blog fos un mirall que ens retorna en forma de lum l`ombra que som…….\nPer vosaltres,que em llegiu gracies.\ngener 22, 2012 a 11:00 am\nDimengue el mati em llevo molt d`hora,aixeco la persiana i encara es fosc,faig cafe i un raig de rom,és estimulant. I escric perquè les paraules em fan companyia,perquè ès una manera de somiar,perquè necessito reinventar-me cada dia,per fingir que sóc el que no sóc,que sé el que no sé,que faig el que no faig,que puc el que no puc,que vull el que no vull…..Escric perque tu,em llegeixes,m`enviïs un mail,sms dient-me : “he sucumbit a tu “. Escric perque m`estimis. Encare que se que no pots ?.\ngener 24, 2012 a 4:44 pm\nFa uns dies que em sento inquiet,la Sara s`ha agafa mig any sabàtic i se`n anira a l`India,Filipinas i Indonesia….Sol durant cuatre mesos,si la Jana en pugues veure,em diria que no vaig bé,ets massa enyoradis i sensible,o potser un torrecollons,que ja s`ha fet gran nano !!. He d`apendre a donar-me repos i calma,jo que havia de menjar el mon, i a la que et descuides ja t`has fet vell,millor dit madur.\nDesde jove sempre e tingut al cor la idea d`Itaca,fa molts anys que és la meva canço !!,ja de jove em deia,has de tenir una Itaca, una meta una ” alguna cosa ” per que lluitar….Quants anys més duri,mes savi sere,més haure aprés. Si et decep ( que sols passar !! ),el meu cas,saps valorar bé el que après,i on hauras arribat….Jo pensava que la vida no m`hauria de guanyar,que hauria de ser savi i apendre de les dificultats,de la solitut,dels complexes…..Jo he procurat apendre de tot el que he viscut. Han passat els anys, i la canço em continua agradant !!!.\ngener 27, 2012 a 6:14 pm\nPodria escriure sobre en Camps,ho sobre politica,Catalunya,Espanya…Fa dies que no escric res….Certament fa dies que no hi escric res. I de ben segur que no és per falta de ganes i material per fer-ho. Ni de bon tros. Vaig cansat,per la feina,i la puta crisis,no dono a l`abast. No m´ho atrapo tot. I quan no s`ha atrapa tot no acabes fent res bé. Aixi que les estones de relax de que puc disposar m`he estimo més dedicar-lo a qui aprecio i vull compartir l`es estones,neguits i vivencies. Tot plegat em fa pensar que les xarxes han revolucionat el món,que parlar-escriure en un bloc és maravellós,però crec que no hi ha res com mirar als ulls d`una persona i poder-hi compartir moments sempre inoblidables….cert o no.\ngener 28, 2012 a 1:50 pm\nUn cap de setmana mes… Les vuit del mati,pluvisqueixa,estic assegut a la vora del mar. I observant l`anar i venir de les onades i escoltar la remor del mar, i el xisclar de les gavines,i tenir la sensació que tot està al seu lloc,que tot és com hauria de ser i no cal canviar res. Que finalment les coses estan en equilibri,i tu també,renovat per dins,absorbint i nodrin-te de tot el que hi ha al voltant. I no necessitar res més,quina sensació de pau tan gran,és genial sentir-se aixi. És el gran poder de la natura,que al estar entre ella sents que res et falta,estas bé i tot és al seu lloc. Tant sols un petit inconvenient,m`agradaria compartir aquests moments amb certa/certes persones no amb qualsevol….\nfebrer 2, 2012 a 4:33 pm\nAquest escrit es dedicat a una persona molt particular : Del gran Miquel Marti i Pol,el vers ( Ara mateix ),sempre m`ha trasmés força i esperança en aquest nostra petit pais,malmes i maltractat per naturals i forasters. Quin llarg cami d`angoixa i de silencis,però som on som,més val saber-ho i dir-ho. Malgrat tot vui parlar de la vida,ara lleugera,ara apassionada,ara trista,ara tebia,ara arrauxada,és viu sempre amb al vent de cara. La vida es lluita,projecte i afirmació. I no volem i cridem qui som i volem que tothom ho escolti,però sobretot vivim amb passió,perque tots nosaltres volem enfilar l`agulla,per teixir uns propòsits idefini un món en el que puguem proclamar solemnement que si,que tot esta per fer i tot és possible.\nfebrer 4, 2012 a 11:15 am\nNit frenetica al blog,deu ser cosa del fred,de cors glaçats i hiverns de l`anima…..?.Si algú considera que té alguna cosa a dir sobre qualsevol del temes que par-lo,pot fer-ho….!!!. Ningu s`ha de avergonyir,de tenir aquella conversa que te pendent i deixar anar-la ,d`una vegada i per totes.’. I deixar-se caure sabent que hi algú que et recollirà abans no sigui massa tard. I si fa fred,dons que en faci…..\nJa val no et senbla…..?.\nfebrer 6, 2012 a 6:16 pm\nFa fred,aqui afora…Cau la tarda i surto a caminar per la platja,per tal de buscar una mica de relatxaciò. El mar,el mar dels meus pensaments,on les onades s`emporten les males vibracions,parlo a la mar blava,i aquesta inmemsitat poderosa és testimoni de les meves paraules en veu baixa,del desensis i laments que xiuxejant a l`oida d`aquest ningú inexistent,paraules que surten del fons de l`anima i preguntó perque algunes persones els falta….Valentia,integritat,perseverança,honestedat,vitalitat,capacitat de perdonar,humilitat i sobretot proposit de viure….Agafo aire,vull enfortir-me,sense perdre la meva sensibilitat de la meva personalitat. Em va dir que quan toques m`enxegaria a la merda ?,estic esperant. Ei, tinc la lluna a l`esquena,fa fred,crec que és hora de tornar a casa….Tornare se que m`estaràs esperant…El meu confident,el millor amic….La meva mar.\nfebrer 12, 2012 a 10:40 am\nSè que em llegiràs,i em pregunto potser ha arribat l`hora de la veritat,tothom parla d`independència,i la veritat jo crec que la unica independència plausible es la individual. Agafar el portant. Hi ha exilis interiors i exilis exteriors,no n´hi ha prou amb ficar silenci,terra o aigua pel mig,sinó el que cal és desvincular-se intimament d`allò que ens reté i no es deixa avançar. Pense que estas passat una mala epoca. Jo intento recolzar-te,animar-te sostenir-te en mig de la tempesta…..Ets forta i ten sortiras. Nonés el cor coneix el secret més ben guardat.Que pensin el que vulguin. Només el cor i la sang i aquest silenci inesborrable,i el que cal és saber acomiadar-se amb elegància……..\nfebrer 15, 2012 a 7:44 pm\nAquest diumenge,fen el meu passeig per la platja,vaig viure una situació que em va fer esbotzar un somriure que encara avui em dura,era molt aviat,quan una senyora amb sindrome de Down,em va cridar. Simplement volia que l`agafes de la mà i l`acompanyes per la platja,tot explicant-me com es deia i que feia. Agafats de la mà vam passegar una bona estona,fins que va apareixer un familiar,es va acomiadar amb un moltes gràcies que en va emocionar. Va ser un moment que em va fer oblidar els mals rotllos que sempre hi ha per tot,i per recordar-me que la vida també és tranquilitat i tendresa. Una agafada de mà i un intercanvi de mots et regalen el plaer de viure i conviure. Gràcies Dolors,per fer-me obrir de nou els ulls !!!.\nMarç 2, 2012 a 3:56 pm\nNo hi ha pressaa per a res. Els primers dias de Març,dies de bonança. La boira s`ha esquillat i un cel ras llueix un sol magnànim que omple el futur de bons presagis. No hi ha pressa de res,he estat rebutgat,ignorat i el que hagi de venir vindrà. Cal obrir les finestres de bat a bat perquè malgrat el fred del mati,el cor s`ompli d`aire nou. Tinc el mar,l`horitzó,passegar per la riba i sobretot ser humil i ambicios al mateix temps. He après a estar sol ,a escoltar el silenci ? i de mirar el futur de fit a fit?.\nMarç 8, 2012 a 2:04 pm\nEsperó que t`ho pasis bé el dia del teu cumpleanys !!,en companyia dels teus éssers estimats,tu desitjo de tot cor i siguis molt feliç……\nEl meu regal: de Maria-Marçal. Canço del bes sense port.\nL`aigua roba gessamins\nAl cor de la nit morena\nPels alts terrats de pena\nTu i jo un bes sense port\nEn vaixell sense bandera\nEl corb,al fons del avenc,\nGavines a l`escullera\nCarbó d`amore dins els ulls\nCarbó d`amor dins els ulls\nI els ulls dins de la tristesa\nLa tristesa dins la mar\nLa mar dins la lluna cega\nCom una trena negra..\nUna abraçada i un peto al nas !!!!.\nAbril 8, 2012 a 3:57 pm\nJa moments en la vida amiga meva en que et trobes sense portes per on entrar ni sortides per on escapar-se. Perdonam pró no encerto a interpretar el què et passa i el que sents….!.\nVull pensar,i crec que no m`equivoco,que voldries salvar el que més t`ha emocionat,el que més et porta records,o el que té un significat més especial per tu,en aquesta vida ?. Perquè no som el que tenim,sinó el que som capaços d`evocar,sigui quina sigui la direcció que ens toqui pendre….?.\nAbril 29, 2012 a 11:42 am\nEstic content abans del pont del 1 de Maig,despres d`un any de un dur treball,sóc cap de secció de personal,m`han felicitat moltes persones. Bé per persones que per mi son molt importants en el funcionament de la empressa,els treballadors,tot aixi n`he trobat a faltar alguna,d`algun menbre del cosell d`administració,jo me l`esperava o no ? molt de sangonera….,Sabia que passaria .Ara ja ho sé i sé que tebnen mil excuses per no haver-ho fet. Peró jo tinc molt clar i molt sinple la manera de tractar les personas,la d`alguns m`ho guardare. Tan sols ja una cosa que no em rutlla,la meva vida sentimental,resulta que ni com amics la cosa rutlla,estic comfus,cada vegada tinc més clara la seva resposta…..?.\nMai 17, 2012 a 9:18 am\nJo crec que tot aixo em passa perquè som ( mediterranis …),si ens allunyem massa de qui estimem i el mar,ho notem; hi ha gent que no entén aquesta necessitat que tenim alguns de anar davant el mar per poder pensar en claretat,i me dit d`avui no pasa trucare…..?. I per aixó escric mira nena la vida es molt curta,per despertar amb remordiments,estima a la gent que et tracta bè,oblida els que no ho fan..La vida posa a cada un al seu lloc..Pensa que tot arriba per una raó. I si tens una segona oportunitat,agafa-la. Ningu a dit que la vida seria facil,només et vaix dir que valia la pena,només sabras qui ets si perds la por a l`oritzó……\nJuliol 22, 2012 a 8:53 am\nJuliol 28, 2012 a 10:16 am\nMira Àngels,aixo de ( Qui ets ?) que vol dir,o tan sols va ser un rampell ?. Jo fa més de dos anys que em desperto cada dia a les 5 :00,obro els ulls i miro el números vermells del relotge digital,i comença un nou dia,i si una cosa he apres que tendim a complicarnos masa la vida. volem viure masssas vidas dins la mateixa vida i per tant tornen els embolics,maldecaps,maldecors i fins i tot mentides,i crec que cal simplificar i reduir nesesitats i lligams,els fets parlen per si mateixos….Jo he passat de ser amic a un simple desconegut,cuan una trucada un sms,mostran la veritat mes diafana,una cosa tan simple,i alhora tan dificil….una cosa que val més que mil paraules…..veritat Martinez.\nJuliol 28, 2012 a 10:51 am\nDe rampells va la meva vida. Rampells que em porten cada cop més a prop del que busco. Si és que sapigués el que busco. Darrera d’un rampell, pot haber-hi una necessitat, una esperança. Un rampell, és simple, no penses, actúes. M’agrada ser una desconeguda, com tu dius, i també una amiga. M’agrada no tenir lligams, i tenir-los. Per complicada, soc simple.\nJuliol 29, 2012 a 10:42 am\nÀngels,la teva forma de ser,es impulsiva és el fruit dels rampells…..De que tens por del que busques,jo personalment aquesta por l`he perduda fa temps…Ho tinc molt clar ningú és més que ningu davant aquesta colla de de represors que es creuen els amos i les mestreses del món,i que només son titelles en mans del capital salvatge. Ja val prou d`abocar el poble a la pobresa,desesperació i fins i tot depresió,és el moment…..Complicat peró simple,no et lliga et deslliga…..Peró es el moment de dir prou…..I si em dones la mà i caminem juts per aturar aquesta bojeria i construir un nou dema ??….\nQui sap,igual trobes el que busques ?.\nJuliol 29, 2012 a 11:02 am\nDonc la ma, precisament perquè no tinc por. M’agrada construir dema’s. Però no em cal saber el que busco, em refio dels meus impulsos.I per impuls, doncs la mà just ara. Sé, que és el que s’ha de fer en aquest moment. Som-hi!\nJuliol 29, 2012 a 5:30 pm\nBenviguda : On me voit bien qu´avenc le coeur. L`essentiel est invisible pour les yeux. ( Només es veu bé amb el cor. L`essencial és invisible als ulls ).\nSaint- Exupery. Le petit prince,cap 21.\nJuliol 30, 2012 a 7:20 am\nIdem inconnue: Bienvenue. Nous avons tous les jours du monde à redécouvrir l’essentiel\nÀngels. Planeta Terra. 2012\nJuliol 30, 2012 a 6:03 pm\nÀngels,l´essencial és invisible als ulls i de vegades sembla que oblidem del que realment és important,del valor de les coses més grans i de les mes petites,que son fonamentals. Pel que signifiquen.Però ho poden fer possible de moltes maneres. No et passa sovint que el més petit detall et dibuxa un somriure ?. I s`esmicolen les distancies,el món es al nostre abast,però oblidem amb qui hem d`anar a sopar….?.\nJuliol 30, 2012 a 8:05 pm\nSí, m’ha dibuixt un somriure la teva resposta, per exemple I lo trist, és que també tens rao amb lo de que oblidem amb qui sopem…\nJuliol 31, 2012 a 9:50 am\nÀngels,ja un tresor que la vida et regala ´s diu l`amistat,les amigues i els amigs hi són per riure i per plorar. Per agafar-te la mà o donar-te un cosell o una abraçada a temps. No et cone\nc…pró el meu sentiment cap a tu i les persones que m`estimo es en cada moment tocant-te la pell, es un sentiment …. intacte,almeys amb mi i espero que no m`abandoni mai. Àngels gracies per ser-hi,i si vols compartir uns instans,fins i tot un sopar ja saps …..\nAgost 1, 2012 a 4:01 pm\nÀngels,perdona l`agossarament del meu escriure i el llenguatge no tin cap dret……Com diu J. Margarit ” cada dia s`esborren les pissarres ” la vida es com un bloc. ” Amb arbres i camins ” : la vida i el que anem trobant en ella fan l`escenari,i fem servir,a cops la intuïcio tant com la raó. I per aixo no acabem de veure-hi clar,i no arribem a intuir el llenguatge més adient.Som bèsties amb fe.Som analfabets del misteri. per tot aixó perdó per la gosadia…\nSalud i Pais.\nAgost 1, 2012 a 6:21 pm\nVaig ser jo que vaig preguntar “qui ets?”.Tampoc, ser perquè ho vaig fer. També era gosarat fer aquesta pregunta, però fàcil amagada sota la màscara d’internet. M’agrada la frase: “cada dia s’esborren les pissarres”. I així cada dia es poden tornar a escriure o dibuixar, Es maco. : )\nAgost 2, 2012 a 4:20 pm\nÀngels,un cop més gracies….Preguntes qui soc ” puc dir,com tot individu que sóc el resultat inprevist d`indefinits i desconeguts atzars,d`aquesta vida,més o meys. Al qui a vegades costa escriure,perquè és com esborrar allò escrit abans,a vegades costa escoltar una altra música perquè és com perdre la que més t`agrada,i tambe a vegades em costa somiar perquè és com renunciar als teus somnis…. A vegades només a vegades….No et passa a tu?. En la vida no cal malbaratar la energia,per vencer el corrent del riu de la via,i és inutil remar,cal deixar-nos portar per ell i en un meandre,potser trobarem la pau que busquem,no et sembla …….Que aburrit que sóc.\nAgost 2, 2012 a 5:18 pm\nja, ja, aburrit…? A mi m’has fet riure… ; )\nEs pot passar el correu, per aquí, i així serà més àgil?\nAgost 2, 2012 a 5:49 pm\nNo sé on tinc el cap…..Felicitats Àngels que t`ho passis molt bé amb els que estimes…I dir-te que és un plaer coincidir amb tu en aquest bloc…..Per cert,que te´n rius de mi ?no acabo d`entendre la teva resposta….Avui et toca pagar a tu el sopar….?.\nAgost 2, 2012 a 6:30 pm\nPer res m’en ric amb tu, sino amb tu. M’ha fet gracia això que has dit al final de tot: que aburrit soc… Per tant no deus ser aburrit… I et deia si em pots passar el correo, o no es pot fer?\nAgost 3, 2012 a 3:35 pm\nÀngels,coincideixó plenament amb tu i crec que de debó paga la pena compartir els pensaments,emocions i tolerància en uns temps que van plens de frustació i més encara en aquets temps convulsos que corren avui dia. Un temps que sembla que s`ha perdut una mica el valor i l`art d`escriure……\nÀngels,he de pensar que saps que internet,es una poderosa eina de comunicació que facilita trobades maravelloses i relliscades monumentals.Con en tantes coses,en bona mesura,tot depen de l`us que en fem…Jsobretot he volgut informar,divertir-me,divulgar,convidar a reflexionar i fer somriure,ja que a llarg termini el futur dels demes i el meu d`alguna manera és el nostre futur…..Soc aburrit o no ?.\nSi vols em trucas al 676156316,parlen i et passó el meu correu,val. 🙂\nAgost 3, 2012 a 9:36 pm\ndoncs , ja et pillo el mobil, pero de moment prefereixo per correo, et donc el meu: angels.c@hotmail.com\nBona nit : )\nAgost 7, 2012 a 10:47 pm\nEs de nit. Obro la finestra, i entra aire pur i fresc. Respiro. M’agrada sentir la frescor dins els meus pulmons. Em fa sentir viva.\nEl silenci, nomes és trencat per grills. Aixeco els ulls cap al cel, i veig un munt d’estels. Sempre que miro el cel, em fa pensar en la gent que fa cents d’anys enrere, també els contemplava, i com només de la simple observació, pacient, calmada, tranquila, esbrinava un munt de coses sobre tanta immensitat. Ara, el mon, és un espai ple d’estímuls constants, que ens neguen aquesta possibilitat. Seguiré escoltant els grills a la llunyania, mentre dormo. I demà, seguiré fixant-me en lo més simple. Vaig contracorrent.\nAgost 17, 2012 a 9:21 pm\nLa vida és cananalitza les emocions que es produeixen a causa dels cops que ens prodiga la vida,encara quie no resulta fàcil,haurem de de perdonar,oblidar els greuges rebuts perqué el cor es pugui curar i puguem viure altre cop….I recuperar l´alegria i la serenitat. Quan patim,el cor fa mal fisicamemt i psiquicament.\n” El cor té raons que la raó no entén “. ¡ comfieem-hi ! Escltal és fr els primers passos perquè senti cosol necesari ies puguicurar…..\nBon viatge i feliç estada.\n« Sovint, la poesia necessita de l’empenta de la cançó\nFes el favor de somriure només llevar-te !!! »


Cáseda (Navarra): La ruptura d'un matrimoni, detonador del tiroteig\na la localitat de Cáseda\nLa ruptura d'un matrimoni, l'origen del tiroteig mortal de Navarra\nUna discussió entre dues famílies d'ètnia gitana a Cáseda va acabar aquest dimarts amb tres morts, un d'ells menor d'edat\nPamplona - Dimecres, 19/09/2018 - 14:15\nLa ruptura d’un matrimoni va ser el motiu de la baralla entre dues famílies que va acabar ahir amb la mort de tres persones a la localitat navarresa de Cáseda, i la posterior detenció de tres persones, ha informat avui la Policia Foral.\nEls morts són un pare i els seus dos fills, un dels quals, menor d’edat, i els detinguts com a presumptes autors són igualment un pare i els seus dos fills.\n"Els motius que van provocar aquesta discussió sembla que van ser baralles entre les famílies per la ruptura del matrimoni entre membres de totes dues", ha afirmat la portaveu de la Policia Foral a la comissària central del cos policial autonòmic, on estan detinguts els presumptes autors dels trets amb una escopeta.\nLa Policia Foral, que porta la instrucció de l’atestat juntament amb la Guàrdia Civil, ha indicat que la investigació "s’està fent a poc a poc, amb totes les garanties legals", com la inspecció aquest dimecres del vehicle en què van fugir els presumptes autors dels fets.\nHomenatge al menor a l’escola\nD’altra banda, l’institut Sierra de Leyre de Sangüesa (Navarra) ha retut aquest matí un homenatge al mort menor d’edat. El jove havia sigut alumne d’aquest centre fins al curs passat.\nL’homenatge privat, al qual no s’ha permès accedir als mitjans de comunicació, ha tingut lloc al pati de l’institut i ha reunit professors, alumnes i pares, segons ha explicat als mitjans de comunicació el director, Sergio Larrion.\nAmb la lectura d’unes frases i un minut de silenci, segons ha comentat, s’ha volgut retre un homenatge al que durant aquests anys ha sigut el seu company.


Opinió - Transversalidretes\nPublicat: el 29/gen/19\nLes dretes sempre utilitzen paraules eufemístiques perquè explicar que el seu projecte és el que blinda els privilegis a uns pocs no queda bé nivell electoral, almenys si vols que et votin més d’uns pocs. D’aquesta dèria del dissimular n’han deixat grans hits com 'el seny' o el 'sentit comú' del pujolisme, 'l’ordre' o, a àmbit municipal, la tronada 'eficiència', i val a dir que sovint se n’han sortit.\nA la nostra ciutat, però no només, darrerament sentim com ressona el mantra de la transversalitat. Fer llistes transversals, la transversalitat com a objectiu. I cal preguntar-se a quina transversalitat apel·len des d'una òptica única i exclusivament de dretes.\nPensava en transversalitat social la regidora d’Afers socials quan animava la gent de Sant Cugat que no es pogués pagar un lloguer aquí a marxar a Rubí o Cerdanyola? Com es decidiran les polítiques d'Urbanisme que tant ens afecten, o les d’Igualtat, o les d’Inclusió social, o les d’habitatge?\nDes dels municipis es poden construir societats, i és cert. Però no des d’una majoria en un ple, o per suposat no només, sinó amb una societat organitzada, amb debat públic en defensa dels drets democràtics. I aquí, repasso les vegades que al ple ha calgut una majoria per a la defensa del dret a l’autodeterminació. Totes les vegades que ha calgut, nosaltres, que practiquem una oposició fèrria en tota la resta, hi hem estat sense badar. Ni un segon. Perquè calia i perquè hi creiem. Perquè el que entenem és que fer electoralisme amb precisament això és d’una mesquinesa important. Perquè entendre que la pluralitat democràtica no està renyida amb els punts en comú i menys encara amb la defensa dels drets democràtics. No entendre això és no entendre la política local o voler-la posar al teu servei per mantenir-te la cadira. Ras i curt.\nQue poc que sumaria si ara ens censuréssim la possibilitat de presentar els nostres projectes, tant diferents, i poder-nos mesurar per tenir una correlació de forces que ens faci avançar de manera clara cap on vol tirar aquest poble. Que injust per tothom. Que avantatgista per la dreta, que té el consistori, 32 anys de govern. Esperem que qui demana i ostenta transversalitat, el nou 'palabro' de moda, estigui a l’alçada si és a l'oposició, de blindar-se amb els drets, com ho hem fet dignament nosaltres quan ha calgut.\nAltra cosa seria inacceptable, altra cosa seria el darrer insult a la gent 'made in' l’última campanya de màrqueting d’una dreta que s’enfonsa perquè ja no té res a oferir. El xantatge emocional a gran escala. Una paraula buida al servei d’un projecte buit.


'Trumpades' i a la casella de sortida\n"En el fons les nits electorals no deixen de ser un moment poètic en la llarga prosa que suposa la gestió d'una legislatura al Parlament i al Palau de la Generalitat"\nper Xavier Ginesta 24 de desembre de 2017 08:20\nParlar sense condicions. El títol d'una nova etapa, possiblement més calmada, de l'independentisme. D'aquesta manera, el president Carles Puigdemont es dirigeix a Mariano Rajoy una vegada reeditada la majoria independentista al Parlament, sabent que hi ha presos polítics, que possiblement ell també hi acabarà si entra a Espanya a buscar l'escó i que avui s'ha activat definitivament la causa general contra el procés. Tot molt normal, es clar. Generositat d'un personatge polític que ha demostrat un lideratge fora de cap dubte durant la campanya electoral, que s'ha imposat al seu propi partit i a les enquestes, i que sap controlar el relat molt millor que qualsevol altre líder republicà.\nNo obstant, la nit electoral sempre deixa instantànies per a la història: la d'Inés Arrimades (C's) celebrant la victòria en vots i escons, i la de Carles Puigdemont escortat per consellers d'ERC i del PDeCAT exultant amb la majoria independentista (70 diputats). Un pacte de govern fàcil? Segurament. Però, en el fons les nits electorals no deixen de ser un moment poètic en la llarga prosa que suposa la gestió d'una legislatura al Parlament i al Palau de la Generalitat. Algunes reflexions al respecte:\nPrimer. Ara sí, amb una participació del 81,95% ens hem comptat de veritat. Sense cap mena de dubte, es vegi des de l'independentisme o des del prisma dels partits constitucionalistes. Ens hem comptat i l'independentisme supera els dos milions de vots, com a l'1 d'octubre. Ens hem comptat i l'Estat sap que, si hi ha mai un referèndum acordat, el pot perdre. El, per alguns, temut increment de la participació no ha beneficiat exclusivament a les marques properes a la Moncloa i amb llistes per separat l'independentisme menys arrauxat sembla haver pogut captar part d'aquets nou votant: gairebé 250.000 vots més que el 2015 van anar a parar a les candidatures d'ERC i Junts per Catalunya.\nSegon. L'increment del vot constitucionalista l'ha capitalitzat Ciutadans. Un vot inconfusiblement espanyolista, al marge de l'eix social. Les propostes socials d'Arrimades vacil·laven en funció de qui hi havia a l'audiència. Ciutadans va néixer per lluitar en l'eix nacional i ha aconseguit alienar el sentiment de classe a bona part de l'àrea metropolitana per instaurar un relat dual (Catalunya contra Espanya); un relat sobre un únic eix apel·lant exclusivament a les emocions i l'herència familiar per reclamar el vot. Han criticat l'independentisme per excloent, però treballen per construir un frame de divisió que els posicioni electoralment. Paradoxalment, l'Ibex35 ha aconseguit que el seu artefacte polític sigui el majoritari als històrics feus de socialisme català.\nTercer. El socialisme català s'ha quedat, novament, descol·locat. L'aposta calmada d'Iceta no ha quallat. Donar suport al 155 i voler desinfectar Catalunya ha acabat desdibuixant l'ànima conciliadora que volien explotar. El socialisme ha de fer una reflexió del perquè ha perdut els seus feus històrics en mans del neoliberalisme de C's, perquè les classes obreres prefereixen lluitar primer per Espanya que pels seus drets socials. L'esquerra està en crisi, i de veritat, en la Catalunya post-procés.\nQuart. Xavier Domènech i l'elitisme neomarxista dels Comuns és l'altre cara d'una mateixa moneda. Domènech va voler posar en valor l'eix social, va voler trencar el relat imposat per un president a l'exili contra una candidata amb els diners i l'amor de l'Ibex35. Però no se n'ha sortit. Campanya carregada d'eufemismes, de poques concrecions. Domènech és massa acadèmic davant del faristol i està poc disposat a navegar mirant l'estat de la mar, si no és aquell que li va bé per a la seves conviccions ideològiques. El projecte de Podem es desdibuixa a Catalunya, per centralista, elitista i incapaç de llegir el context. Per a Xavier Domènech, Pablo Iglésias ha estat un mal company i conseller. Igual que Borrell ho ha estat pel sempre brillant orador Miquel Iceta. Un mapa metropolità pintat de taronja els farà molt mal.\nCinquè. De moment, Rajoy aguanta amb pany i forrellat a la Moncloa perquè l'independentisme va perdre el relat després de l'1O. Rajoy, malgrat viure hores complicades davant dels seus homòlegs després de les garrotades dels Piolín, va veure's beneficiat dels errors estratègics de l'independentisme entre el 10 i el 27 d'octubre. Europa va tancar files. I, ara Rajoy pot fer l'orni i negar-se a parlar. Pel líder del PP, qui dia passa any empeny. Rajoy guanya per cansament de l'adversari, malgrat que a Catalunya ha fet el ridícul més gran que es recorda a un líder del Partit Popular.\nI la política torna a la casella de sortida, la del 27 de setembre. Segurament, amb un independentisme menys hiperventilat que ha après dels seus errors, més disposat a dialogar per no generar anticossos a l'àrea metropolitana i que ha d'ensenyar al país que la República hauria de tenir un toc social. ERC, PDeCAT i la CUP faran bé de teixir consensos per a parar la marea taronja. La Catalunya vella continua essent un fortí, però els futurs independentistes només poden créixer en aquelles zones on ara l'obrerisme ha quedat alienat per les postveritats i les trumpades.


Illes – Escriptors de la generació literària dels 70: Miquel López Crespí (Revista l´Altra Mirada)\n6 d'octubre de 2020 General\n50 anys de literatura i compromís polític\nLa revista l´Altra Mirada (Fundacions Darder-Mascaró) entrevista l´escriptor MIQUEL LÓPEZ CRESPÍ\nPer Biel Pérez i Pep Valero\nM’interessa la cultura, la literatura… La política també m’ha interessat sempre i m’ha preocupat. El que a mi em preocupa ara a escala social és el creixement del feixisme a Espanya i dins Europa; i dins Mallorca. L’aparició de grups com Vox, que no han fet res mai ni han existit mai a Mallorca, i està dins totes les institucions, bloquejant iniciatives progressistes i d’avanç social i cultural. Això em té molt preocupat. Em pensava que Europa anava cap a més democràcia, i, si veus el panorama: no vull parlar de Polònia, en mans de l’extrema dreta; el que ha passat a Ucraïna, Bielorússia, Le Pen a França; a Itàlia en Salvini amb tota la desintegració d’un dels grans moviments comunistes europeus (el PCI, que tenia més de deu milions de vots i semblava que s’ho havia de menjar tot). Què passa? Cap a on anam? Aquesta Europa insolidària on ataquen els campaments d’immigrants. Recorda la persecució dels jueus en temps d’en Hitler! En preocupa molt la feblesa de l’esquerra. (Miquel López Crespí)\nLiteratura i compromís polític\nA l’hora convinguda en Miquel ens obri les portes de ca seva i, fidel al seu tarannà, ens obsequia amb dos llibres. Per a en Pep, que coneix bé la seva producció literària, el darrer que acaba de publicar: “Parets de foc”; per a en Biel una història d’amor: “Els crepuscles més pàl·lids”.\nDesprés de les presentacions (en Miquel i en Biel no es coneixien) i les fotos corresponents, ens acomodam perquè es gravi bé l’entrevista.\nEnviau-me les fotos per Facebook perquè no em maneig gaire bé amb les noves tecnologies; fins als anys noranta escrivia amb una màquina de cent anys, que encara és per allà…\nPotser vos n’hauria d’haver preparat un resum, però el podeu trobar a Internet. Jo som un al·lot de Sa Pobla, vaig néixer el 46… Som casat i tenc dues filles, de 37 i 25 anys.\nEl primer llinatge no és gaire pobler…\nNo; el López va venir de presoner republicà l’any 40 i va estar en els camps de concentració feixistes d’aquella zona (que n’hi havia) i a la presó de Sa Pobla. I es va casar, va tenir sort, amb una al·lota poblera de casa conservadora catòlica.\nDegué ser un escàndol…\nUn gran escàndol; el capellà no els volia casar. El capellà era família llunyana de ca nostra, de la part poblera; i això de casar-se amb un presoner republicà… Va ser molt sonat.\nAixí com de pare venim de rojos, de part de Sa Pobla venim de cacics. El tio de mumare era el cap d’Unió Patriòtica, partit fundat a l’època del dictador Primo de Rivera, i també era el Batle. I sempre ha tingut com a bons records a Sa Pobla, perquè va ser l’impulsor de la construcció de l’Escola Graduada (aquell edifici gran que encara hi és) i de la conducció de l’aigua potable al poble. I això s’ha mantingut. Es va exiliar amb la República.\nJo només vaig fer fins a quart, a l’Institut que hi havia a Sa Pobla, a la Plaça del Mercat; que abans havia estat lloc d’internament de republicans. Era un magatzem de garroves que després va ser reconvertit en institut. Quan ens mudàrem a viure a Palma, vaig anar al col·legi La Salle. De cara als estudis no hi havia problemes econòmics; una germana meva és metgessa i l’altra professora, però jo, ja a quart em vaig liar amb Ràdio Espanya Independent… Ja teníem un grup aquí, amb companys del Lluís Vives, que es deia “Nova Mallorca” i enviàvem cròniques. Encara me’n record de les adreces: a París era la seu de “L’Humanité”, Boulevard des Poissonniers, 9; i Roma era a la seu de “L’Unità”, Via delle Botteghe Oscure (es sorprèn de què nosaltres li endevinem aquesta adreça italiana). Hi havia una comunicació molt ràpida; això era anònim.\nQuants d’anys tenies?\nCatorze anys i ja enviaves cròniques…! Com neix això, com s’enganxa?\nAixò s’enganxa amb les històries familiars de la guerra. Jo, de menut, dins ca nostra, només he sentit històries de la República. Ràdio Pirenaica… jo era molt (pecero). D’adolescent era la meva malaltia infantil, que diríem…\nAquests (es refereix a en Pep, rient) ens deien que “el izquierdismo era la enfermedad infantil del comunismo” (rialla fresca).\nPep: “això deia en Lenin…”\nSí, però nosaltres ho dèiem a l’inrevés: “el derechismo enfermedad infantil del carrillismo” (rialles).\nQuines figures, quins models d’identificació han marcat el teu tarannà?\nIdentificació per part de la dreta poblera, no. Jo respect la família; i respect les coses positives que pogué fer el batle d’Unió Patriòtica, però la meva influència republicana des de jovenet és clara. Endemés, en el taller de pintura de mon pare s’hi reunien els expresoners; els horabaixes, quan acabaven la feina. Molts d’ells es varen casar amb pobleres i varen tenir una certa influència dins el poble. Què voleu que vos digui? Jo, amb la família, a aquesta edat ja coneixia tota la història de la República. Després ho vaig anar confirmant de forma autodidacta. Investigava les coses que jo sabia; ja comprava d’amagat en Thomas, Ruedo Ibérico, materials de París… tot el bròquil aquell.\nQuan pensares que podies dedicar-te exclusivament a l’escriptura?\nBé, jo he fet una senda de vida com molts d’autodidactes. He passat per diversos oficis. Ajudant a mon pare en el taller de pintura; no vol dir que fos una feina esclava, m’encarregava d’anar a cobrar factures, d’anar a cercar materials, de tornar els cotxes que ens havien duit…\nNo era allò d’estar esclau, esclau, esclau… no sé si ho hagués aguantat! Jo, amb el sis-cents, feia feines complementàries (ara necessitam cinc quilos de blau, ara necessitam aiguarràs…).\nPerò la vaig deixar quan vaig anar a la mili: dos anys a Cartagena, a Infanteria de Marina. Quan vaig tornar em vaig casar i, en aquell temps, es va produir el meu acostament a la literatura. Primer vaig estar una temporada fent de delineant a la Cooperativa d’Arquitectes Progressistes que hi havia per devora l’Estudi General: un germà de na Lila Thomàs, en Pere, Na Joana Roca, que era maoista en aquell temps, En Manolo Cabellos, En Carlos García Delgado, a vegades venia en Miquel Tugores, un arquitecte portugués que nomia Joan Vila, anarquista… A mi em tenien de delineant, un parell d’anys, però no pagaven molt; encara me’n recordo del preu. Quan ells presentaven un plànol eren 500.000 pts.; era el preu estipulat, legal, del Col·legi d’Arquitectes. Als delineants ens pagaven 60 pts. l’hora. De totes les maneres, la teoria d’aquesta Cooperativa d’Arquitectes Progressista era que tots havien de ser iguals, que tots havíem de ser treballadors, que no hi havia diferència entre arquitectes i delineants… I, fins i tot a l’època gloriosa del maoisme de na Joana, les empleades de neteja també havien de ser iguals que els delineants i els arquitectes!\nAixò es va dur durant un temps a la pràctica; però la pràctica va ser més fotuda que la no pràctica. Perquè, com que tots aquests arquitectes no sabien fer les feines de la casa, a l’hora que tocava fer net el pis, ells no en sabien, tiraven l’aigua i duia més feina replegar l’aigua escampada pertot… Ja em veus a mi llevant plànols i salvant llibres… un merder impressionant! Però això era el poder de na Joana. Era una persona molt important; va ser el cervell de tots els fets del Puig de Sant Pere. Nosaltres la vàrem ajudar a fer enquestes; era un moviment veïnal. Ella havia estat a la Xina durant la Revolució Cultural i va venir vestida de guàrdia roja; no vos penseu que no fos impressionant l’assumpte. Tota la tropa de la Cooperativa la vàrem ajudar a fer l’exposició de la Xina en el Col·legi d’Arquitectes, que va estar molt ben muntada, a part del que hi hagués d’ideologia. Com a fet cultural.\nTu aleshores ja escrivies?\nSí. Vaig començar perquè, una vegada acabat el periple aquest de delineant, anys 72, 73… També vaig fer els meus “pinitos” a “L’ull de vidre”, que va ser una llibreria rupturista dels anys setanta, en el carrer de Sant Sebastià, que la vàrem dur amb en Frederic Suau. Però, amb en Frederic o jo o d’altres que ajudaven, no teníem… per dur un negoci n’has de saber! I nosaltres érem uns activistes culturals, ens agradava anar a fer conferències, dur gent (Montserrat Roig, Maria Aurèlia Capmany…), però el tinglado que suposa dur un negoci, no en sabíem. Però això ens ho va ensenyar la pràctica; que no en sabíem.\nI va anar malament…\nSí, va anar malament. I, a partir de què anàs malament “L’ull de vidre”, i aquí va ser quan en vaig tirar cap a la literatura, vaig connectar amb en Domingo Perelló de “Logos”; i hi vagi estar un parell d’anys abans de dedicar-me totalment al periodisme i la literatura. Jo sempre he dit que aquest “Logos” dels 72, 73, 74, venia a ser com una espècie de petita universitat. Per la gent que hi venia. No hi havia ningú d’esquerres de Palma que no hi vingués a comprar llibres; i alguns a “mangar-los”; això va ser un problema.\nEn aquell temps es teoritzava que no passava res…\nAixò estava súper teoritzat! I, clar, tu estaves fent feina allà, coneixes el brou (perquè n’havia après a “L’ull de vidre”), i veies exactament el tipus de material que duien per a ficar-hi un o dos o tres llibres. Quan el veies entrar ja deies: en ve a cercar un! Si anava vestit amb un abric, ja sabies que se’l ficaria darrere; si el cinturó, aquí; si amb aquelles seria notes de butxaques, deies: aquest només s’endurà d’aquests petitets de seixanta pessetes… Un dia em vaig haver d’enfrontar amb un progre que va venir. Un d’aquells marxistes leninistes progres d’aquell temps; s’animal ja em ve amb una bossa de viatge i la posa darrere una estanteria per anar carregant la bossa… Li vaig haver de dir, sense que en Domingo se’n temés: “Mem, Joan., això no pot ser; perquè aquí ens desmuntes el negoci en dos dies. Hi ha novetats que han arribat i són per als clients!”. Aquell dia no se’n va dur cap, però un dia que jo lliurava vés a saber què se’n va dur.\nQuan te’n tems de què tu pots viure de la literatura?\nAquí, a “Logos”, va ser l’interessant. Hi compareixia tothom: personatges tipus Llompart, Damià Huguet, el castellanista Tòfol Serra… Aquest era molt castellanista i anticatalà. Venien a fer les tertúlies en Díaz de Castro, en Perfecto Cuadrado, n’Isidre Forteza… En el pis de damunt, de na Clara, hi teníem amagat en Cámara; aquests del PCE el tenien amagat. Era l’obrer del Partit, i de tant en tant hi havia expedicions de dos o tres que li anaven a fer “Rendez-vous” i mostraven “un dirigente obrero”. Era el “santón” d’aquesta petita burgesia progre ciutadana… això de veure un “obrero”, que no l’havien vis mai (ha, ha, ha ha…!). Jo m’esbutzava de riure!\nUn obrer que teoritzava i que xerrava molt.\nUn obrer “leído”! I agosarat; jo sempre he dit que sense en Manolo aquí les bollidures…\nAquest duia la bandera més alta que tu…\nSí, perquè era més fort, i pegava colzades, i cridava…\nI qualsevol s’enfrontava amb aquesta fera!\nLa Llibreria“Logos” és una peça clau? ( La llibreria Logos estava en el carrer de galeries entre la plaça dels Patins i el carrer dels Oms)\nSí. Primer per la universitat que va significar. Allà ens arribaven les novetats de tots els llibres. Per a les clandestines teníem el cotxe d’en Domingo aparcat a la pista dels patins, perquè ens venia a vigilar la brigada política. Hi teníem els llibres eròtics i els polítics dins dues capses separades. I jo era l’encarregat de, quan venien els clients de confiança (en Domingo no es movia de la llibreria), agafar la clau del maleter… Record una vegada que vaig acompanyar n’Isidre… uhhhh, déu meu, era dels que més compraven! N’hi havia que s’enduien les dues coses: compraven en Marx, però també s’enduien en Sade i novel·les eròtiques angleses i nord-americanes. I tot aquest material, que en aquell temps venia de França o de l’estranger, costava. En Domingo, durant una època, ho va passar molt malament, però va fer el negoci amb els llibres de text: anglès i francès pels instituts. Molts d’aquests llibres prohibits aquí, arribaven amagat dins els paquetots de manuals d’anglès o francès. Sabies que, dins cada paquet, hi trobaries tres o quatre llibres.\nAixò et va marcar…\nEs clar…! Jo, de ben jovenet, jovenet, jovenet, escoltava molt. Llegia “El único camino” de na Dolores Ibárruri, les memòries de n’Hidalgo Álvarez de Cisneros, que havia estat cap de l’aviació republicana… I, a partir d’aquí ja vaig anar cercant tot el que vaig trobar sobre la guerra. Autors? Tot d’una vaig conèixer molt tot el material que arribava de França. La part dissident del comunisme. Malgrat que jo enviàs articles a l’emissora del Partit, jo anava tenint una formació més anarco comunista; pensau que el meu pare havia estat amb els anarquistes durant la guerra; i el meu tio, que vivíem junts, amb els comunistes. Aleshores jo combinava molt el material anarco (Durruti, POUM, Andreu Nin), aquestes dues històries paral·leles i enfrontades han estat l’a,e i,o u, de la meva joventut. Després tot aquest historial s’ha concretat amb tot els materials que tenc per aquí (el seu pis) i els quatre o cinc mil llibres que vaig enviar a la biblioteca de Sa Pobla; perquè ja he fet hereus els poblers.\nEt sents valorat a Sa Pobla?\nSí!! A Sa Pobla sí!! M’hi sent molt. No sé per què, però ens han fet molt de cas els Ajuntaments. Els de dretes més que els d’esquerra. Darrerament ha canviat això, des que hi ha la nova gent de MÉS tenim una relació molt forta. Hi ha hagut uns anys de predomini cultural pesemero a Sa Pobla en què no hi havia manera; no hi havia manera de presentar un llibre, no hi havia manera de què es fes res que ajudàs a la promoció.\nI la dreta, representada per en Jaume Font, va crear la Trobada Anual d’Escriptors Mallorquins (encara ara ho fem, des dels anys noranta). Mesclam, perquè en vénen dels Països Catalans, malgrat que al començament fos la trobada dels autors poblers. I això ens va animar. Però no es tractava sols d’un dia, del Dia del Llibre; en Jaume, i l’Equip Cultural on hi era n’Alexandre Ballester, va crear una infraestructura. A la Casa de Cultura de Sa Pobla ja hi varen posar una al·lota; i una sala pels escriptors poblers. Aquesta al·lota estava encarregada de cercar totes les novetats de l’any de tots els escriptors de Sa Pobla. I no sols això, tots els articles dels diaris que ens parlaven. Feren uns arxius amb tot el que hem escrit, tots els llibres. I cada mes passava un informe als Instituts per si volien que anéssim a fer una xerrada… Mai ens ho havia fet ningú!\nQuants de premis tens?\nPerquè has de dir cinquanta, seixanta? Per què? Quin sentit té? No pots subsistir sols amb els drets d’autor; has de tenir un mínim d’entrades fixes, que és el que ha representat escriure en els diaris. Articles d’opinió o de literatura… i això, combinat amb què he guanyat molts de premis, per sort, vaig arribar a guanyar, sense enriquir-me mai! El que podria cobrar un funcionariet. Mem si ens entenem, un jornal per anar tirant! Jo tampoc he tingut mai aspiracions a fer xalets i piscines ni coses de tot això. Per mi amb quatre llibres ja em basta. Llibres i cine són les meves despeses, això és bo de cobrir.\nÉrem a la Llibreria Logos, on venien, per exemple, entre moltes altres persones, tota la redacció de Cultura del Diario de Mallorca. En Xim Rada i tots els col·laboradors, en Cocó Meneses, en Llompart… una tropa mala de recordar; una llista immensa. Aleshores en Xim Rada em diu: “Per què no escrius cada setmana en el Suplement de Cultura?” El miracle més gran del món! Perquè, què et costava fer una ressenya setmanal tenint tu les novetats que t’arribaven a la llibreria? I, endemés, les havíem comentat amb en Llompart, en Tòfol Serra o en Díaz de Castro. Eren dues hores per escriure-la. Aquí ja me’n vaig adonar, cobràvem poc en aquell temps, però cobrava per un article l’equivalent al cap de sis hores de feina de delineant (a 60). Si jo acabava un article de 300 pts.,en 2 hores, calculau! Això de la premsa em va millor! Aquí ja m’hi vaig dedicar; vaig entrar en contacte amb aquest món cultural de la Mallorca d’aquells anys.\nLa literatura és una arma de transformació?\nJo sempre ho he pensat, malgrat que no ho diuen o diuen que no és vera! Sempre he pensat que ajuda. Ara mateix, la nostra formació sense haver sentit en Raimon, llegit en Pablo Neruda, conèixer tot el món cultural que donava Ràdio Espanya Independent en la seva època, com haguéssim canviat la mentalitat? Has llegit en Blas de Otero, en Celaya, en Salvador Espriu, tota la tropa; això ha conformat una manera de ser. N’hi ha que diuen: «No! La literatura no serveix de res!» No ho crec, si llegeixes els escrits de la presó d’en Gramsci, veus com va una passa endavant al que era el marxisme vulgar. El marxisme vulgar, escampat després de la Revolució d’Octubre, xerrava d’un enfrontament directe de la societat civil amb l’estat capitalista. La presa del palau d’hivern… En Gramsci va teoritzar molt bé que s’havien de tenir en compte les circumstàncies socioculturals d’una societat. L’hegemonia política de determinades classes; va analitzar el paper de l’Església Catòlica, els condicionaments dels pagesos i treballadors… Tot això, és clar, ens condiciona! La cultura no és aliena a la lluita política. Maldament s’ho pensin els que diuen: “No, jo no faig literatura política!” És que em fas molta! En una situació en què hi ha oprimits i opressors, nacions oprimides i nacions opressores, si no prens partit per la justícia, estàs fent política també! Això no ho volen entendre!\nEn quins gèneres literaris et trobes més còmode?\nAixò dels gèneres literaris és un debat que tenim des de fa molt antic dins el món cultural. Jo he fet teatre, poesia i novel·la, essencialment (si voleu una informació més exhaustiva, podeu trobar-la a Internet). Cap als anys setanta, quan aquí encara no havia sortit l’onada d’escriptors que els dèiem “de la generació del setanta”, encara just començaven en Toni Serra, en Llorenç Capellà, en Toni Vidal Ferrando, jo encara només tenia un llibre de narracions… del que ja estàvem cansats era de la literatura de capellans. Hi ha una ruptura generacional dins el món cultural mallorquí, molt important i que a vegades no es té en compte: de passar d’una literatura d’abans de la guerra, de terratinents i capellans (en referesc a na Maria Antònia Salvà, Costa i Llobera, Riber), tots de dretes militant, passam a una literatura de fills de pagesos i de perdedors de la guerra. És un canvi estructural important dins el món cultural. Tota aquesta generació, malgrat que un hagi estat de dretes o d’esquerres o de tal o de qual. Jo em fix en l’extracció social de cada autor: hi ha una ruptura generacional.\nPer primera vegada escriuen els fills dels treballadors. I, sobretot, fills de perdedors; com en Llorenç Capellà, per posar un exemple: son pare era un oficial, a Madrid, i va estar tancat. I quanta gent ha estat represaliada! La família d’en Toni Vidal Ferrando… molta gent. Aleshores, què plantejàvem als vint i escaig anys? Estàvem molt influenciats pel “boom” llatinoamericà. Va arribar a Mallorca entre els setanta i els vuitanta. Ens va dur en García Márquez, ens va dur n’Alejo Carpentier… tota la literatura moderna que feien en aquell temps que no tenia res a veure amb l’Escola Mallorquina. Això es combinava amb tota la literatura experimental francesa, de la Nouvelle Vague literària i cinematogràfica, i ens feia uns joves una mica separats d’aquella societat rural, estantissa, nacional-catòlica.\nAra publicaré, ha sortit el primer tom, de narracions dels anys setanta i vuitanta, que nosaltres li dèiem “Narrativa Experimental”, on s’hi mescla tot; aquí no hi ha gèneres que hi valguin. Una narració pot ser un tractat poètic, una altra pot ser una carta d’amor, una altra pot ser un “collage” amb notícies literàries i polítiques, una altra pot ser una conya marinera de la Transició… Volíem rompre.\nI del teu pas pels partits polítics?\nPocs, en el PCE no hi vaig estar mai. Es pot dir que, en aquell temps, no existien ni tan sols les Joventuts Comunistes de les Illes, però jo anava a Mallorca, sense esser el Partit Comunista, i es podria dir que és el primer rebrot de les Joventuts Comunistes de les Illes, abans d’existir! Jo només he passat per l’Organització d’Esquerra Comunista, els anys setanta, i, posteriorment pel PSM, quan tot un grup vàrem deixar la OEC i ens vàrem integrar al Partit Socialista de Mallorca en un congrés que vàrem fer a Inca el desembre de l’any 78. Hi vaig estar un parell d’anys, fins que ho vaig deixar i em vaig dedicar més a la literatura. Perquè, amb tot aquest brou polític, vaig estar molts d’anys sense escriure! Tots aquests anys era fer articles per a les nostres revistes (en Pep ho coneix); nosaltres teníem set o vuit revistes d’àmbit estatal, i escrivíem gratis a totes! I no vos vull dir el que significava…si ho haguessin pagat ens podríem haver fet milionaris! (rialles). Quan ho pens; havíem de quadrar la retxa (te’n recordes, Pep?), amb el tipex… t’hi posaves a les vuit i a la una no havies acabat! I això per fer només un parell de pàgines. Tot això et llevava temps de creació.\nTu et consideres més un literat que un polític?\nSíiiii! De sempre. Pensau que vaig estar un any (els anys 60 tota la família venim a viure a Palma) a La Salle (no sé si feia tercer o quart) i vaig escriure redaccions a la revista de La Salle, “Vínculo”. Ja tenien un parell de pàgines pels alumnes lletraferits.\nI ja mostraves el teu color?\nNooo! Paisatge, Sa Pobla… Els agradava molt als capellans tot això.\nVares acabar els estudis a La Salle?\nNo, al Lluís Vives, amb n’Estarellas, que era un progre d’aquella època. I amb son pare de n’Eusebi Riera, que era el Director i també nomia Eusebi. Les primeres classes les vàrem tenir devora La Salle.\nCom és un dia normal d’en Miquel?\nAra estic jubilat, fa devers deu anys, i es pot dir que no duc el ritme dels quaranta anys anteriors, ni molt manco. Però es pot dir que tot el dia estàs en marxa. (Agafa el llibre d’en Pep) Malgrat això són narracions de fa quaranta anys, no es fa tot sol. Hi poses tantes hores com un oficinista. Això de la inspiració és un mite romàntic de quatre desenfeinats; l’única inspiració és la feina. Posar-t’hi de bon matí i fins a migdia; i en acabar de dinar, tornar-t’hi posar. I el vespre, quan te’n vas a dormir, prepara coses que has de llegir per l’endemà començar altra vegada. I, a vegades, quan està mig dormit, et vénen idees. I, després de la feina de creació, hi ha la feina material de correcció (que és molt pesada), fer fotocòpies si ho has d’enviar a un concurs, anar a Correus, empaquetar, relació amb les editorials… Estaves les vint-i-quatre hores en marxa! El que ens ha salvat ha estat l’aparició dels ordinadors i d’Internet. Abans d’això, pensau les vegades que ho havíem de repassar perquè quedàs net; no podies enviar la novel·la amb tìpex, amb correccions. L’original havia d’estar incòlume. Si et demanen cinc còpies, les havies de fer amb paper carbó i només podies fer-ne de tres en tres perquè si no, no quedaven bé… Amb calor i sense aire condicionat feies les primeres còpies; i, quan ja estaves avorrit d’aquella novel·la, havies de fer dues còpies més!\nLlums i ombres del moment present?\nM’interessa la cultura, la literatura… La política també m’ha interessat sempre i m’ha preocupat. El que a mi em preocupa ara a escala social és el creixement del feixisme a Espanya i dins Europa; i dins Mallorca. L’aparició de grups com Vox, que no han fet res mai ni han existit mai a Mallorca, i està dins totes les institucions, bloquejant iniciatives progressistes i d’avanç social i cultural. Això em té molt preocupat. Em pensava que Europa anava cap a més democràcia, i, si veus el panorama: no vull parlar de Polònia, en mans de l’extrema dreta; Le Pen a França; a Itàlia en Salvini amb tota la desintegració d’un dels grans moviments comunistes europeus (el PCI, que tenia més de deu milions de vots i semblava que s’ho havia de menjar tot). Què passa? Cap a on anam? Aquesta Europa insolidària on ataquen els campaments d’immigrants. Recorda la persecució dels jueus en temps d’en Hitler! En preocupa molt la feblesa de l’esquerra.\nA Mallorca sempre he confiat i he donat el meu vot crític a les forces progressistes i als governs progressistes; sempre he votat al PSM i després a MÉS, vaig esser a la seva assemblea fundacional, en el teatre de CCOO. És l’esperança; però em rebenta molt que gent que fa més de quaranta anys que lluita activament per salvar recursos i territori i la cultura nostrada, es trobi desemparada davant aquesta allau de dretanisme i neofeixisme que ho invadeix tot. Tot això em preocupa molt.\nAra es parla de la crisi del Règim del 78: La qüestió nacional; el model d’estat. Com ho veus des de l’òptica de les nostres Illes?\nDes de fa un parell d’anys està molt de moda la lluita contra el Règim del 78. Sols fa un parell d’anys, perquè, abans, tota l’esquerra oficial eren els màxims defensors d’aquest Règim del 78 i de la Constitució pactada entre l’esquerra i els franquistes. Jo vaig tenir molta esperança, reconec la meva utopia i la meva innocència política, malgrat que ja sigui tan vellet, en el Procés independentista del Principat. Però, també m’ha decebut molt perquè aquests polítics no sabien en quina aventura s’embarcaven. Sentint-los, jo estava convençut de què tot estava organitzat: hi havia un procés; hi havia unes ponències; per canviar l’economia; per canviar la justícia; per fer complir als funcionaris les ordres de la nova Generalitat Independent. I ens ho predicaven, tots els polítics que avui estan exiliats o a la presó, cosa que em sap molt de greu, evidentment. Jo m’ho vaig arribar a creure! Que ho tenien estudiat; que, com a gent assenyada, amb carrera i professionals de la política, sabien mínimament el que és un estat capitalista; el que és un estat. Bastava que haguessin llegit “L’estat i la revolució” d’en Lenin per a saber que no és tan senzill això d’independitzar-se. Quan hi ha unes lleis, una Constitució, un Exèrcit, una Guàrdia Civil, un Sistema Judicial… Jo em pensava que tot això ho tenien estudiat… I no sabien què era un Estat, no sabien què era un Estat! I un queda al·lucinat. On ens heu embarcat amb aquesta història sense conèixer els poders d’un Estat? Això és l’abc, abans d’embarcar-te en aquesta història has de saber cap a on vas. Jo he xerrat amb independentistes del Principat, abans del 1 d’octubre, que en deien: “Això està fet; no hi ha cap problema; guanyam!” Però aquí hi ha les forces d’ocupació; hi ha la Guàrdia Civil, en el port teniu quatre mil piolins…\nResposta de polítics: “Però nosaltres tenim 17.000 Mossos d’Esquadra! Contra 4.000, nosaltres podem ocupar el territori en 24 hores amb 17.000 Mossos d’Esquadra!” Vosaltres vos imaginau, en ple segle XXI, tirs entre els Mossos d’Esquadra i la Guàrdia Civil a la Plaça de Catalunya, com en el 36? Jo no m’ho imagin! I el funcionariat, què fareu amb el funcionariat? “Els que no compleixin, al carrer! Nosaltres som el Govern Independent i farem una llei; i el que no compleixi, fora!” No és tan senzill això… No els vaig poder convèncer! S’ha demostrat que no era tan senzill. De totes les maneres, a nivell positiu, cal dir que aquest moviment popular, democràtic, serà mal de vèncer per l’Estat; s’haurà d’arribar a un determinat tipus de solucions. Poden haver fallat els dirigents independentistes; no han sabut a on duien la nació, però que hi ha un sentiment popular democràtic, no es pot obviar, durarà sempre.\nEn poden tancar mil o dos mil a la presó, però, com tanques dos o tres milions de votants? Dins Catalunya el nacionalisme i la cultura no és com a Mallorca, té un fort arrelament social. Està ple de centenars d’institucions, no sols Omnium o Assemblea Nacional Catalana; és una xarxa cultural que arriba a tots els pobles. Això, governi qui governi, PP o PSOE, és igual; això existeix! A més, quan sembla que està més mort aquest grans partits l’alimenten; són una fàbrica d’independentistes aquests polítics! Jo ho veig amb optimisme a llarg termini.\nI Podem, creus que pot jugar un paper?\nVa néixer amb tota aquella esperança del 15M. Va despertar moltes expectatives; els carrers i les places estaven plens. Semblava el Maig del 68, però jo veig que es van desgastant molt. No sé per què, però van perdent una influència política molt grossa; mirau les darreres eleccions: zero a Galícia (de devers 13 abans); la meitat a Euskadi… No hi ha hagut cap elecció, ni estatal ni autonòmica, en què la corba no hagi descendit progressivament. En cap moment aixequen el cap. Està per veure si aquests anys de col·laboració en el Govern els serveix per remuntar o per enterrar-los definitivament. Si no remunten ara, això és mort; haurà estat una esperança fallida.\nAmb en Miquel no acabaríem mai de conversar, tant evocant records del passat com d’anàlisi del present, però n’hem de deixar per a una altra vegada. Gràcies, Miquel, i que els deus et conservin la memòria i el bon humor.


Casa-Museu de Miguel Hernández a Orihuela - Comunitat Valenciana\nCasa-Museu de Miguel Hernández a Orihuela\nCasa Museu de Miguel Hernández a Orihuela\nInspira't orihuela turismo-de-orihuela que-ver-en-orihuela miguel-hernandez casa-museo-de-miguel-hernandez\nProbablement un dels majors orgulls de la província alacantina és la figura d'un dels poetes més importants del segle XX: Miguel Hernández.\nTot i que va morir prompte, aquest geni de la literatura va cultivar una obra bastant rica i profunda al llarg dels seus 31 anys de vida. Alguns crítics situen els seus poemes dins de la Generació del 36, encara que d’altres asseguren que la seua influència té més afinitat amb la Generació del 27.\nA més de la seua passió pel vers, Miguel Hernández també va escriure obres de teatre, entre les quals es troben El torero más valiente, Los hijos de la piedra i El labrador de más aire. Quant a la Casa-Museu de Miguel Hernández a Orihuela, la vivenda del poeta es manté oberta com a recordatori de la seua vida i obra.\nQuè trobaràs a la Casa Museu Miguel Hernández\nAquesta vivenda es troba al número 73 del carrer de Dalt. Es considera una casa d'explotació ramadera de principis del segle XX que encara en conserva l’essència, com les altres set que hi ha al mateix carrer.\nEs tracta d'una casa elaborada amb maçoneria, que té un sòcol de façana. La coberta de la casa es va construir amb teula àrab, i respon a un disseny de tres aigües. L'enrajolat és de color terracota, amb un disseny que data de la mateixa època en què es va construir.\nL'espai de la casa té diverses dependències. La part principal de la casa es troba a la part superior, i dóna al carrer. A la part inferior, baixant de nivell en nivell, es troba el pati, el rafal i l'hort. Al rafal, la família Hernández acostumava a criar cabres.\nViatjant fins a l’interior\nA l'entrada de la casa, és a dir, la part situada a la zona alta, hi ha una habitació. Tot seguit es poden veure les habitacions i la cuina i, més endavant, el menjador i una xicoteta sala d'estar. A través de la cuina tens accés al pati, on trobaràs un pou, al costat d'un dipòsit de pedra, que emmagatzema l'aigua. A més, en una de les cantonades descobriràs un rafal pensat per a emmagatzemar llenya, i al costat un bany tradicional de l'època. La resta del pati té un disseny enjardinat amb flors i plantes que creixen sobre la terra adobada.\nAquest mateix pati comunica amb una altra estada, el rafal per a les cabres que, al seu torn, comunica amb l'hort i, darrere d’aquest, es pot observar la paret de roca que representa la serra.\nUn recorregut que et permet viatjar en el temps\nLa màgia predomina a la Casa Museu Miguel Hernández gràcies als mobles antics, retrats i elements tradicionals de l'època que es mantenen als espais. A la cuina, per exemple, pots trobar el fogó de llenya, atifells de ceràmica, pinces metàl·liques envellides i, fins i tot, una planxa de carbó.\nEn canvi, als dormitoris, els llits ofereixen la tranquil·litat i calma amb què el poeta Miguel Hernández s'inspirava quan arribava la nit. A la sala, pots descobrir un elegant escriptori i un prestatge amb la vaixella de la casa.\nTot el que necessites per a traslladar-te a l'univers de Miguel Hernández i conéixer de primera mà com va ser la vida de l'il·lustre poeta.


Pèrits informàtics neguen manipulació en la comptabilitat b que Bárcenas va entregar al jutge\nAl judici de la caixa b del PP\nAfirmen que els arxius van ser creats i modificats a la dècada dels 90 i que posteriorment no van ser alterats\n21 de d’abril del 2021. 18:12\nDos pèrits de la Unitat Central de Criminalística de la Policia Nacional han declarat davant el tribunal de l’Audiència Nacional, que jutja si el PP va pagar part de la reforma de la seva seu nacional amb diners de la caixa b, que els arxius que l’extresorer del PP Luis Bárcenas va entregar al llavors jutge d’instrucció del cas, Pablo Ruz, en un ‘pendrive’ amb la suposada comptabilitat b de la formació política no estaven manipulats.\nEls experts informàtics han comparegut aquest dimecres en la vista oral en qualitat de testimoni-pèrits –un d’ells per videoconferència– i han ratificat davant el tribunal els dos informes que van elaborar el 2013 sobre els dispositius electrònics que Bárcenas va entregar al Jutjat Central d’Instrucció número 5 en la declaració que va fer el juliol d’aquell any, en què va explicar la comptabilitat b del partit, segons informa Europa Press.\nUn d’aquests era una memòria USB d’on es van analitzar 13 arxius, entre els quals es trobava la presumpta comptabilitat paral·lela del PP entre els anys 1993 i 1996. Els pèrits van concloure al seu informe que els fulls de càlcul en què Bárcenas va anotar entrades i sortides de la caixa b havien sigut creats i modificats en aquestes dates. I això mateix han manifestat davant el tribunal de la Secció Segona Penal: que «no surten manipulats posteriorment».\nHan apuntat que el «sistema operatiu amb què es van realitzar (els documents) correspon amb la versió vigent a l’època» i a preguntes del fiscal Anticorrupció Antonio Romeral sobre si els fitxers corresponen a la «realitat del que s’esdevé en el temps» que apareix registrat, els experts han indicat que no han trobat «cap discrepància» que confirmi una «situació diferent».\nNo obstant, han assenyalat que tres dels arxius analitzats sí contenen assentaments comptables que corresponen a mesos posteriors a la data de la seva última modificació, si bé no consideren que això sigui un senyal d’alteració. A la pregunta de l’advocat del PP, Jesús Santos, que mira de desacreditar la veracitat de les anotacions de Bárcenas sobre la comptabilitat opaca del partit, sobre si aquests documents poden «posar de manifest que el ‘pendrive’ estava manipulat», el pèrit que ha pres la paraula per explicar a la Sala les conclusions dels seus informes ha afirmat rotundament que «no, en absolut».\n«Ens sembla cridaner que algú dati un document en un determinat moment i que en ell es refereixi a mesos posteriors. No sé si és una previsió d’alguna cosa», ha explicat aquest expert informàtic, que ha afegit que «desconeix» la interpretació d’aquestes anotacions i que seria el seu autor el qui en podria donar una explicació.\nTambé ha comparegut el que va ser el cap de la Unitat Central d’Auditoria Informàtica que va prestar serveis al Ministeri Públic, que ha exposat al tribunal unes conclusions similars. Ha relatat que ell va fer un llistat dels fitxers que contenia el ‘pendrive’ de Bárcenas i que va comprovar, a través de les metadades i sense entrar a analitzar els arxius, que existia una concordança entre les dates de creació dels documents i les que s’hi indiquen.\nD’altra banda, bona part de la sessió d’aquest dimecres s’ha centrat en el debat que han mantingut els inspectors de l’Agència Tributària i els pèrits de part sobre la suposada defraudació fiscal comesa per Unifica, empresa que va realitzar les obres de la seu del PP. Una de les representants d’Hisenda ha explicat que de l’anàlisi de la facturació per part d’Unifica, de la documentació requerida al PP per les obres i dels coneguts com a ‘papers de Bárcenas’, on apareixen comptabilitzades entregues a un dels socis d’aquesta empresa, Gonzalo Urquijo, s’ha comprovat que existeixen ingressos que no han sigut tributats correctament.\nHa remarcat que, per exemple, es va constatar el 2006 –exercici pel qual Anticorrupció no acusa Unifica al considerar que està prescrit, a diferència d’algunes acusacions populars– que van aflorar uns 750.000 euros que corresponen a la diferència entre dues certificacions finals d’obra –document que serveix de base per facturar les feines realitzades– que corresponen a la reforma de la planta baixa de la seu al carrer Génova de Madrid.\nEls investigadors de la UDEF que han analitzat la presumpta caixa b del PP, encapçalats per l’inspector Manuel Morocho, van afirmar davant el tribunal que Unifica va facturar al PP per l’import inferior contemplat en les dues certificacions i que el partit va abonar la diferència en negre.\nAixí mateix, la inspectora d’Hisenda ha destacat també que Unifica no va imputar correctament els ingressos obtinguts per la remodelació de la seu del PP. Ha recordat que la Llei General de Tributs estableix que la meritació s’ha de realitzar en el moment que es posa l’obra a disposició del seu propietari i que per això considera que Unifica ha defraudat Hisenda per tributar certs ingressos en exercicis posteriors a la seva comptabilització.\nLuis Bárcenas Caixa b del PP


Corey Robin. La mente reaccionaria – Josep Burgaya\nCorey Robin. La mente reaccionaria\n09/04/2020 per Josep Burgaya, posted in Recomanacions\nEl conservadorisme és bàsica i fonamentalment reaccionari al llarg de la seva història. Encara que a dia d’avui vivim i patim la versió més radical en forma de dreta desacomplexada donada a pulsions xenòfobes, individualistes, insolidàries i populistes, la realitat és que en versions més dures o més toves segons les circumstàncies històriques, el conservadorisme resulta reactiu des dels seus orígens cap a qualsevol noció emancipadora dels sectors populars. Neix contra la Revolució Francesa per demostrar resistència i hostilitat cap a la possibilitat de que es trenqués l’antic ordre social, la possibilitat de revertir la submissió de les classes subalternes. Per l’autor del llibre, el conservadorisme és la reacció teòrica contra la capacitat d’acció de les classes baixes, tal i com va veure clarament el primer i principal referent d’aquesta ideologia, com va ser l’irlandès Edmund Burke. Per aquest, la Revolució Francesa era una gran amenaça perquè no només significava una expropiació de la propietat o una explosió de violència, sinó una inversió en les obligacions de la deferència, la jerarquia i l’ordre. “Els igualadors”, afirmava, “canvien i perverteixen l’ordre natural de les coses”. Alguns conservadors avalen el lliure mercat més estricte, mentre que altres defensen un estricte proteccionisme en nom de la protecció d’interessos de la comunitat nacional. Alguns són radicalment proestatistes, mentre que altres volen la pràctica desaparició de l’Estat. Resulten formes diferents de defensa del poder i el privilegi contra aquells moviments que exigeixen llibertat, igualtat i major cohesió social. Si alguna cosa distingeix el conservadorisme és justament la seva capacitat d’adaptar-se, d’autotransformar-se segons les circumstàncies i el moment.\nA La mente reaccionaria. El conservadurismo desde Edmund Burke a Donald Trump (Capitán Swing, 2019), el professor americà de ciència política, Corey Robin, fa un recorregut pels principals autors del conservadorisme més reaccionari als Estats Units, de cara a establir les bases sobre les que se sustenta el moviment i la cultura política que va portar Trump a la presidència. Tot i tenir els orígens el pensament més reaccionari a Europa -Hobbes, Burke, Maistre, De Bonald, Nietzsche, Schmitt, Oakeshott…-, hi haurà un fort desenvolupament als Estats Units, establint-se una via pròpia sobre la que treballarà l’anàlisi de Robin. És Frederic Hayek qui porta als Estats Units un pensament conservador a partir del qual es desenvoluparà i radicalitzarà, ja sigui en la seva versió economicista ultraliberal amb Milton Freadman i l’Escola de Chicago, com en un aspecte polític amb personatges tan pintorescos i sobrevalorats com Ayn Rand, o bé amb Irving Kristol, Teddy Roosevelt, Barry Goldwater, Francis Fukuyama o Steve Bannon. Per l’autor el conservadorisme té les mateixes pulsions ja sigui en la seva versió tova o en la seva forma més reaccionaria, tot conformant moviments poderosos a partir no tant de la “conservació” sinó de la noció de pèrdua real o imaginaria. Com va escriure Karl Mannheim, als conservadors mai els ha entusiasmat la idea de la llibertat. Han fet de la llibertat tapadora de la desigualtat y de la desigualtat tapadora de la submissió.\nPrevious postCaldria assegurar la producció estratègica\nNext postEl negoci dels serveis socio-sanitaris


Les renovables, contra les cordes – Think like a mountain\nPublicat per Sandra Ricart Casadevall on 11/02/2012\nNotícia publicada a l’edició digital del diari Ara d’avui dissabte 11 de febrer, per Auri Garcia Morera.\nLa suspensió de les primes per a noves instal·lacions d’energies renovables posa aquest sector contra les cordes. Les explicacions de dijous del ministre José Manuel Soria no convencen els afectats.\nEl sector de les energies renovables ha rebut aquesta setmana una estocada que, segons diversos representats d’entitats i empreses implicades, el deixa en una situació delicada. Dues setmanes després que ho aprovés el consell de ministres, el Congrés va convalidar aquest dijous el reial decret que suspèn les primes per a les noves instal·lacions. Els afectats denuncien que la urgència en l’aplicació comportarà greus perjudicis a curt termini, i que el caràcter indefinit de la mesura pot posar en perill el futur del sector.\nL’Associació de Professionals de les Energies Renovables a Catalunya ja ha començat a estudiar la manera de minimitzar els danys a curt termini. “A alguns associats nostres amb instal·lacions a punt d’acabar, que estaven esperant la primera i segona convocatòries del 2012, ja els han dit que no tindran les primes”, lamenta Isidre Puiggròs, secretari de l’associació. “Ara no saben què fer, ja que tenen contractes signats i material comprat, els seus projectes estan en un estat de planificació molt avançat”, afegeix Puiggròs.\nJaume Morrón, gerent d’EolicCat, l’Associació Eòlica de Catalunya, recorda que “hi ha un esforç, que fa molts anys que s’està fent, d’intentar buscar un grau d’autosuficiència energètica més gran del que tenim”. I afegeix: “Aquesta suspensió de les primes frenarà el procés”. Morrón adverteix que, si s’allarga durant molt temps, aquesta mesura pot provocar “un desgavell” en el sector. Sobre l’impacte econòmic, es resisteix a donar xifres concretes perquè l’associació encara ho està analitzant, però avança que provocarà acomiadaments i fins i tot tancaments d’empreses.\nJaume Sués, impulsor d’un projecte per construir quatre plantes de biomassa a les Gavarres, detalla que la suspensió afectarà especialment les petites i mitjanes empreses. “El desenvolupament del sector, que és estratègic a 20 anys vista, s’havia produït per una xarxa de pimes a les quals la suspensió indefinida aboca al tancament”, explica. “Nosaltres tenim altres vies d’ingressos, però les grans seran les úniques que sobreviuran”, afegeix Sués. “Les pimes poden morir, i aquest és el gran desastre”, sentencia.\nTot i això, les empreses especialitzades en biomassa poden ser les primeres a recuperar les primes. Sués explica que el mateix reial decret planteja la possibilitat d’establir règims especials per a aquest tipus d’instal·lacions, ja que generen més activitat econòmica que els altres tipus d’energies renovables: “A diferència de l’eòlica i la fotovoltaica, en què es posa una màquina que genera energia i la font d’energia ja ve donada, la biomassa genera més llocs de treball”.\nSegons els càlculs del responsable de Sudsues, per cada megawatt de biomassa es creen entre 12 i 13 llocs de treball, mentre que per cada megawatt d’eòlica o fotovoltaica només se’n creen entre 0,10 i 0,15.\nEls representants del sector consideren que la mesura no servirà per reduir el dèficit tarifari de l’energia elèctrica, teòric objectiu del govern espanyol. “No compartim que el dèficit tarifari sigui culpa de les renovables”, diu Isidre Puiggròs. “Hi ha altres tecnologies que en són molt més responsables. S’estan retribuint instal·lacions completament amortitzades al mateix preu que les modernes”, afegeix Jaume Morrón.\nEl portaveu d’Ecologistes en Acció, Miquel Llop, va més enllà i hi veu un objectiu ocult: “Interpretem que s’està intentant mantenir la posició de privilegi de les grans companyies elèctriques i que al nou govern espanyol li fa nosa que hi hagi nous actors en el sector de l’energia”. Aquesta organització ecologista considera que la suspensió de les primes a les noves instal·lacions és només una primera mesura que s’emmarca en un pla més ampli. Segons Llop, el nou govern espanyol seguirà els arguments contra les renovables de la Fundació FAES, i que això significarà un inequívoc pas enrere per al sector: “Hi ha un retrocés clar”.\nEntrada prèvia Cañete diseñará un nuevo plan de regadíos y planteará a las eléctricas tarifas especiales para riego\nEntrada següent La Fundación Nueva Cultura del Agua lamenta el nuevo rumbo que podría tomar la política de aguas en España