L’home del calendari. Notes de l’autor. | Carles Bellver Torlà\nL’home del calendari. Notes de l’autor.\nPròleg: Frankfurt, Beauvoir, Tristero, etc.\nL’any 2007 va ser, per fi, el de la meva consagració com a escriptor… L’editorial on havia publicat els darrers llibres va saber treure, sens dubte, el màxim profit al metre quadrat d’estand de què va disposar a la Fira de Frankfurt.\nLa Fira del Llibre de Frankfurt (Frankfurter Buchmesse) és la fira comercial de llibres més gran del món. Cada any, l’organització sol convidar un país o una regió a presentar-hi la seva producció editorial. L’any 2007 aquest honor va correspondre a la cultura catalana. Pretendre haver-hi estat, entre la flor i nata dels nostres escriptors, em pareixia un acudit d’allò més graciós. (Evidentment, “la meva consagració com a escriptor” no ha arribat mai, ni hom l’espera.)\nJa s’ha explicat també en un altre lloc com em volgueren entrevistar per a una revista dedicada a l’entranyable món dels gats i els gossos…\nPel que fa a La vida canina, no em consta que el títol hagi donat lloc a aquesta confusió sobre el contingut o la classificació del llibre. Però no m’estranyaria gens que això passés. Crec que no he demostrat fins ara tenir molta traça a triar els títols dels meus llibres. Per a L’home del calendari vaig acceptar de bon grat el suggeriment del meu editor.\n…la meva editorial magiar m’enlairava des del text de la solapa…\nTampoc no és veritat que hagi estat traduït a l’hongarès. Però l’Istvan Örkeny que esmento tot seguit sí que és un autor real. En octubre de 2001 vaig tenir l’ocasió de comprar les seves One Minute Stories (traducció anglesa) en una llibreria de Budapest.\nMalgrat la funció acomplerta per Beauvoir en la gestació de La vida canina, aquesta era la primera vegada que ens posàvem directament en contacte.\nCharles Beauvoir: em vaig inventar aquest personatge, aquest altre jo, en un dels contes d’El llibre de tòpics, però llavors encara no sabia ben bé qui era. Vaig començar a perfilar-lo en el llibre següent, La vida canina, en el qual ja s’apuntava el seu caràcter demiürgic i una mica atrabiliari.\n…el típic símbol de tots els correus del món, amb una designació de reminiscències pynchonianes a sota.\n“Tristero” és, en la famosa novel·la de Thomas Pynchon The Crying of Lot 49 (La subhasta del lot 49) un sistema de correu clandestí, d’origen antic, que hauria sobreviscut misteriosament fins l’actualitat en cercles alternatius, marginals i contraculturals. En lloc de bústies, els seus usuaris o partidaris farien servir papereres marcades amb una corneta de carter i l’acrònim WASTE (“We Await Silent Tristero’s Empire”).\nOctubre: París, Bordúria, poetes i gegants\nRue de Dieu 13, 3r, ocasió… Em vaig quedar glaçat.\nLa Rue de Dieu, al 10ème arrondissement de París, existeix. Almenys a Google Maps.\n…que un deute insignificant… em fes anar a raure al Registre Nacional d’Esclaus de la Place Beauvau.\nEl Registre Nacional d’Esclaus me’l vaig inventar (crec: millor que sigui així). A la Place Beauvau de París hi ha la seu del Ministeri de l’Interior.\n…tot emulant Blaise Cendrars l’any mil nou cents poc, vaig comprar un bitllet per al primer tren.\nEn una entrevista amb The Paris Review (núm. 37, 1966), Blaise Cendrars explicava que en agafar el primer tren quan va fugir de casa als quinze anys, va deixar que l’atzar decidís el seu destí: Àsia en lloc d’Amèrica -via Lisboa-, per exemple. Però, de fet, igualment va viatjar a Amèrica deu o dotze anys més tard. (Una entrevista, per cert, realment interessant, on Cendrars es vantava de tenir guardat en un bagul des de 1917 un poema inèdit, “Au coeur du monde”, que hauria pogut canviar el rumb de la poesia moderna, i d’haver dipositat deu altres obres igualment inèdites i sorprenents en caixes fortes de bancs sud-americans, les quals “si Déu vol, seran descobertes per casualitat algun dia.”)\nNo fos cas que el nostre govern republicà hagués desenterrat també el codi negre de Lluís XVI i en enxampar-me em tallessin una orella.\nEl Codi negre era la normativa que regulava les condicions de vida dels esclaus en les colònies franceses. Tot i la Declaració dels Drets de l’Home i del Ciutadà de 1789, l’esclavatge no es va abolir efectivament fins 1848. Per a la fe d’errates: el Codi negre no va ser promulgat per Lluís XVI, sinó per Lluís XIV.\nEs va incorporar a l’Organisation Internationale de la Francophonie fa deu o dotze anys… Només per plantar cara als americans, que volien ficar-hi cullerada. En realitat no s’hi parla el francès.\nL’Organisation Internationale de la Francophonie acull setanta-cinc països. No tots són antics protectorats o colònies de França, ni són necessàriament de parla francesa, vg. p. ex. Àustria, Albània, Romania o Montenegro. L’any 2005, el president de la Generalitat Pasqual Maragall va anunciar que Catalunya s’hi adheriria.\nBordúria?, li vaig preguntar. A mi aquest nom em sonava vagament a tebeos de Tintín o de Spirou.\nDe Tintín, exactament dels àlbums El ceptre d’Ottokar i L’afer Tornassol. En aquelles històries, Bordúria fluctua entre el feixisme i el comunisme, mentre la seva antagonista Sildàvia fa una transició modèlica de la monarquia al constitucionalisme. Totes dues serien estats imaginaris d’Europa central, a més d’al·legories geopolítiques, és clar.\nDe dins d’una caixa han eixit trenta o quaranta exemplars de Les Guillotinés. Avez-vous eu un ancêtre decapité pendant la Révolution? Sic.\nSic: aquest inventari de decapitats es pot consultar en línia. Podeu comprovar-hi que les dades del parell de Beauvoir esmentats per mi (F. Auguste Renard i Charles Louis Ange, nobles, oficials i condemnats pel Tribunal Revolucionari de París) en són citacions literals.\n…els dono a triar una remembrança de King-Kong o una ficció sobre Lovecraft, que se salvava miraculosament del càncer…\nAmbdós textos existeixen. El primer (“La mida de Kong”) es va publicar originalment en l’antologia col·lectiva de proses poètiques Paté de pedra (Emboscall, 2002) i després en el meu ebook Encara he escrit massa.\nL’altre, “Lovecraft i la geganta”, resta al calaix: a l’últim moment el vaig treure de L’home del calendari, on estava destinat. La geganta del títol seria una infermera maternal i guaridora, fictícia, de l’Hospital Jane Brown Memorial de Providence, filla de dos gegants totalment reals: “el capità Martin van Buren Bates -«el gegant de Kentucky»- i la senyora Anna Haining Swan -«la geganta de Nova Escòcia»- que es conegueren com a artistes de circ i es casaren a Londres en mil vuit-cents setanta i tants.”\nNovembre: Boris Vian, André Breton, Castelló, cucs\n…decideix tallar el problema d’arrel: matar el filòsof, usant un instrument esbalaïdor denominat -molt gràficament- “arrencacors”.\n“L’arrencacors” va ser un dels primers episodis que vaig esbossar quan començava a concebre L’home del calendari. L’any 2007 explicava al meu blog que m’havia inspirat en un passatge truculent de L’escuma dels dies, de Boris Vian i que aquest exercici m’havia servit per a parodiar-me a mi mateix com a escriptor: per a burlar-me del meu sentimentalisme tan característic.\nL’Écume des jours, “L’escuma dels dies”, vaig confessar també en aquella ocasió, era -i és- “una novel·la força important per a mi. O per a mi força important.” Una d’aquelles lectures que m’acompanya i m’acompanyarà sempre.\nL’arrencacors és un conte cruel, una obra mestra de l’humor negre en el sentit, precís o imprecís, però profund, d’André Breton.\nEm refereixo, és clar, a L’arrencacors de Boris Vian (no al meu conte). I a l’Anthologie de l’humour noir d’André Breton, tan plena de joioses sorpreses i meravelles (Swift, Lichtenberg, Ferry, Carrington, etc.).\nAixò era un diumenge de novembre. Tres dies seguits de pluja gairebé ininterrompuda, acompanyada d’un fort vent tramuntanal…\nAixí comença “L’arrencacors” (el meu). El 22 de novembre passat, quan es va presentar a la llibreria Babel de Castelló L’home del calendari, no era diumenge sinó dimarts, i no bufava molt de vent, però us asseguro que va ploure sense parar des de les set del matí fins a les deu de la nit. Ací on diuen que no plou mai.\n…la pluja va refermar una altra vegada i em vaig haver de refugiar a l’únic lloc que vaig veure obert: la cafeteria del Casino Antic.\n“L’arrencacors” (el meu) és formalment una ucronia, situada en un moment imprecís després d’una “quarta guerra mundial”, però no una utopia, ja que s’esdevé en un Castelló que no sembla que hagi canviat gaire malgrat el pas del temps. De fet, el Casino Antic és una de tantes localitzacions del llibre, camuflades unes vegades com a bordurianes i altres no, que es poden trobar fàcilment en un mapa de Castelló.\nL’escenografia… m’ha fet recordar un muntatge buf d’Offenbach en el qual els personatges anaven disfressats de mosques, cucs i bestioles per l’estil. En vaig veure fotografies una vegada, en una exposició del Museu d’Orsay.\nÉs cert que les vaig veure. Va ser l’any 1996, al maig (durant la celebració de la Fifth International World Wide Web Conference). Al web del Musée d’Orsay hi ha constància d’aquella exposició dedicada a Jacques Offenbach. I l’òpera en qüestió sembla que era Orphée aux Enfers. Vegeu la imatge de “Désiré dans le rôle de Jupiter, en costume de mouche”:\nDesembre: àngels enfiladissos i telèfons màgics dels indis\nWilliam Blake… va veure un dia un arbre ple d’àngels, quan era un infant.\nAixò, segons els seus biògrafs, és el que va explicar William Blake als seus pares: “…a tree filled with angels, bright angelic wings bespangling every bough like stars.” Son pare volia castigar-lo per contar mentides, però sa mare el va defendre. Així va començar una llarga carrera de visionari.\n-Jo -va intervenir l’Heléna- vaig veure una vegada un àngel a Istanbul… allà dalt, agotzonat al capdamunt de la columna de Constantí.\nLa Columna de Constantí commemorava la declaració de Bizanci (Nova Roma) como a capital de l’Imperi Romà. En una versió anterior, aquesta escena tenia lloc a Roma, al Fòrum.\n…un relat d’un d’aquells escriptors anglesos del segle XIX. Potser era Chesterton, o potser Arthur Machen… Al protagonista de la història, els àngels que se li apareixien en un camp li manaven fer coses terribles.\nNi Chesterton, ni Machen. “L’estil de la dinamita” era un conte meu, tan poc reeixit que em vaig veure incapaç d’arreglar-lo i vaig optar per la solució fàcil: fer veure que ja existia, explicar-lo i parlar-ne com si l’hagués escrit algú amb molt més talent que jo.\n…el fardell contenia uns fulls manuscrits i una talla de fusta, un fetitxe primitiu: una figureta antropomòrfica, amb cames i braços curts i una mena de capell estrafolari damunt de la testa.\nNo hi ha dubte que el fetitxe arumbaia de “L’orella escapçada” és, novament, d’inspiració clarament tintinesca: vegeu-ne l’àlbum L’Oreille cassée.\nUna mica abans de les sis érem a València, al carrer de Jesús, davant del pis d’Adela. Justament a l’edifici conegut com la Finca Roja…\nLa Finca Roja de València és un edifici històricament i arquitectònicament notable, un bloc d’habitatges socials emparentat tant amb el Pla Cerdà de Barcelona com amb les Gemeindebauten austromarxistes de Viena. Jo n’he sentit parlar des de menut. La meva àvia materna, de Vilafamés, es va haver de desplaçar diverses vegades a València per circumstàncies familiars. Deu fer d’això setanta anys o més. En aquelles ocasions, venia a peu a Castelló -vint i tants quilòmetres, un camí per moments difícil a través de la Serra de Borriol- i a continuació en tren fins la capital de l’Antic Regne. Allí, el seu trajecte urbà discorria al llarg del carrer de Jesús. Les altes façanes de maó roig, les torretes, la decoració, degueren impressionar-la i durant anys en parlava sovint a la seva filla petita, ma mare, que després m’ho va contar a mi.\nEn Joan Ramon donava instruccions precises per a utilitzar dues figuretes d’aquestes com a aparells de comunicació a distància: una mena de telèfon màgic dels indis.\nAquesta idea d’un telèfon de fusta dels indis, la vaig treure d’Le Matin des magiciens, on Bergier o Pauwels (no se sap mai) l’atribuïen a Jean Cocteau.\nL’espia i empresari català Alfred Darnell en veié un a Bulacà, al nord de Manila, el 1860.\nPerò més enllà de tebeos i d’esoterisme, la inspiració literària d’aquest relat s’hauria de buscar també segurament en La guerra de la Cotxinxina de Joan Perucho.\n(L’any 2007 vaig escriure que, així com Yves Chaland va ser un Hergé proletari, jo voldria arribar a ser un Perucho de classe popular. Amb un sentit de la fantasia no gaire diferent del seu, però menys catolicista i menys tradicionalista que ell.)\nLondres, la Bagdad d’Occident: la capital dels encontres i les aventures.\nAquesta frase és una citació quasi literal, però no de Wells, que és la referència principal en “La llauna d’ambrosia”, sinó de R. L. Stevenson.\nGener: arsènic, optalidons, memòria i literatura\n-És arsènic… Ara això és il·legal, però era un remei tradicional i es continua tolerant, què hi farem. Se suposava que en dosis reduïdes millorava la resistència de l’organisme.\nDe l’ús de l’arsènic com a medicament, en vaig llegir alguna cosa en un llibret sobre la història dels verins que em va prestar un amic. La wikipedia hi fa una referència sumària: “In subtoxic doses, soluble arsenic compounds act as stimulants, and were once popular in small doses as medicine by people in the mid-18th century.”\nDes de sempre el recordo traient el cap per damunt de la tàpia de la Beneficència.\nEl misteriós mur de la Beneficència encara existia quan jo era menut, abans que s’enderroqués per construir-hi l’actual Conservatori i Escola d’Art i Disseny de Castelló. A poc a poc, és clar, ha anat desapareixent la ciutat on jo vaig créixer. S’ha anat omplint d’espais on abans hi havia… Presències una mica fantasmals, justament com en aquest episodi. Un dels temes del llibre és la memòria. Un altre és la transformació de la memòria en literatura.\nEm va donar dos optalidons. “Pren-te això”, em digué, “t’anirà bé”. Era un analgèsic molt popular, llavors.\nUn altre remei que va ser prohibit, o si més no aigualit, què hi farem.\nEm vaig disculpar amb la noia, que es deia Càndida i era jove i amable, no gaire agraciada…\nAlgú sap quin personatge de quin famós novel·lista tenia una germana que es deia així i exercia tal ofici a Barcelona?\nM’hi vaig endinsar i em vaig adonar que el carreró no s’acabava allí, sinó que continuava en angle recte. Al final, a l’altre extrem, enfrontava una de les portes laterals de l’arxiprestal.\nEl carreró de l’Ecce Homo de Castelló, abans “del Pes de la farina”, va ser l’escenari d’un fet tràgic l’any 1672: un capellà hi va ser assassinat d’un tret de trabuc. Segons les males llengües, qui el va matar era l’amo de la casa d’on eixia, i a més a més marit enganyat. El cas és que el bisbe de Tortosa, a manera de castic, va emetre un interdicte que impedia celebrar a la ciutat cap cerimònia religiosa. En passar els dies, amb l’enterrament d’un infant pendent, el bisbe va alçar la prohibició a canvi que el carreró es dediqués a la figura de l’Ecce homo (pronunciat “eix homo” en valencià clàssic).\n-Vegeu per on -em digué amb una veu dolça i musical que m’atorrollava- que avui mateix ens ha arribat la vostra comanda.\nL’embrió d’aquest relat -“L’automàtica”, on la memòria es vol transformar en literatura, els fets en ficció- és un apunt de 2004 que ja conté sintèticament tota la història en poc més de cent paraules, 579 caràcters.\nFebrer: el calendari, Brown Jenkin, 1992\nEl primer full, el de gener, resultava enganyosament calmós: la façana d’una església gòtica jaspiada per la neu.\nLes imatges que inspiren els dotze fulls del calendari es poden veure en aquest tauler.\nHi podreu comprovar que jo em representava Brown Jenkin amb la cara de Vincent Van Gogh. A l’artista abans conegut com Oriol Malet -ara multiplicat en Malet&co-, autor de la portada del llibre, no li’n vaig dir res, d’això. Jutgeu vosaltres el resultat, si hi ha o no un aire de família entre aquest parell de dimonis:\nPer mitjà de Chambers, segons l’article, el cas Jenkin podria haver inspirat la invenció lovecraftiana del Necronomicon, un llibre maligne que feia tornar bojos els qui el llegien.\nL’assumpte aquest del calendari, i particularment la figura de Brown Jenkin, constitueixen sens dubte la mena d’engany -en anglès hoax- que em plau imaginar (molt més que executar-lo). En “Els somnis de la casa de la bruixa” d’H. P. Lovecraft, Brown Jenkin era una rata diabòlica amb cara i manetes humanes. Jo m’invento que va ser un -odiós- personatge real i que Lovecraft, amb aquella imatge -“invertida però exacta, com en un espill màgic”- feia broma. Sóc jo que faig broma, és clar. Barrejo dades històriques amb referències literàries, hi afegeixo les meves gotes d’estricta ficció, ho combino tot plegat segons la fòrmula conspiratòria que Lovecraft atribuïa a Charles Fort, i frueixo del còctel. Del pastitx.\n…maquetat i imprès a imitació de les fotocòpies d’una revista, per a la qual em vaig empescar un títol improbable: “Lovecraft Magazine”.\nImprobable potser, però molt real. Lovecraft Magazine va arribar a tirar una dotzena de números, molt ben editats, de 2000 a 2003, i jo vaig tenir l’honor de col·laborar-hi regularment. (Posteriorment vaig recollir aquells articles, juntament amb altres textos, en un llibret titulat Lovecraft y cía.)\nPerò en aixecar-se es va adonar que fins l’endemà no podria passar full: era any bixest i al febrer encara li restava un dia de més.\nDissabte i 29 de febrer… Això vol dir que aquests fets transcorren exactament l’any 1992. Es tracta doncs d’un salt enrere o flashback, cosa que no amaga el narrador.\nMarç: Giorgio de Chirico, Baedeker i elefants de color rosa, o camells blaus\nLa torre roja. Misteri i malenconia d’un carrer. Ombres enigmàtiques, un tren que passa. Arquitectures de grans blocs, de buits, d’absències, perspectives impossibles.\nEl període de “pintura metafísica” de Giorgio de Chirico, de 1909 a 1919, va influir decisivament en els surrealistes a través de Guillaume Apollinaire. Després, però, de Chirico va proclamar el “retorn a l’ofici” i els seus quadres es van fer més i més convencionals. Hi ha qui diu que va ser quan va aprendre a dibuixar correctament, tot respectant la perspectiva, que la seva obra va perdre l’encant original.\nLa segona muller de de Chirico, a qui faig referència al conte “Nostàlgia de l’infinit” -titulat així per un dels seus quadres més famosos-, es deia efectivament Isabella Pakszwer i era, com hi afirmo, “russa de naixement”. Però no podia tenir òbviament “arrels familiars en aquestes contrades” bordurianes, ja que Bordúria no existeix.\nM’han tret del seu meu somni abismat, al davant de La nostalgia dell’Infinito, tres noies italianes gesticuladores i cridaires.\nAugusto Monterroso va dir que “Los cuentos que uno escribe no pueden ser muchos. Existen tres, cuatro o cinco temas; algunos dicen que siete. Con ésos debe trabajarse”. Almenys en alguns casos, en alguns escriptors, això és cert i implica que continuem (re)escrivint una vegada i una altra els mateixos contes. Quan vaig emprendre aquest, no em podia treure la sensació que estava repetint -esmenant?- un dels relats del meu primer llibre, ja llunyà (de 1993). En realitat, no crec que el resultat s’hi assembli gens, segurament perquè jo mateix he canviat, m’he fet gran, potser he après a escriure ni que sigui una miqueta millor. (O potser, en el fons, sí que és exactament el mateix conte, un dels meus pocs temes, que em persegueix.)\n-Doncs ho lamento -he replicat-. Jo treballo per a Baedeker.\nVerlag Karl Baedeker és l’editorial alemanya que va inventar les guies de viatge, cap a 1872 (després que els anglesos haguessin inventat el turisme). Diu la wikipedia que en anglès el verb “baedekering” vol dir fer un viatge a fi d’escriure una guia o un diari.\nL’acaçaria de bon matí, un matí fred d’hivern del Piemont, per la vora del Po o sota l’ombra monstruosa de la gran Mole Antonelliana?\nLa Mole Antonelliana, a Torí, 167 metres d’alçada. L’edifici de maçoneria més alt d’Europa. Originalment havia de ser una sinagoga, encarregada per la comunitat hebrea, però els somnis de grandesa de l’arquitecte van ultrapassar aviat les dimensions, els terminis i els costos pactats. L’ajuntament es va fer càrrec llavors del finançament de l’edifici, que posteriorment seria dedicat al rei Víctor Manuel II, i va proporcionar a canvi un altre terreny on es va construir un temple més modest.\nSe suposa que la Mole Antonelliana degué inspirar La nostalgia dell’Infinito de de Chirico. El descobriment de l’arquitectura de Torí en general, l’“aspecte metafísic” de les seves places i arcades, va constituir per a ell una experiència iniciàtica l’any 1911.\nBec massa. No tant potser com Malcolm Lowry, però a mi em fa efecte més aviat… Eixint d’un cafè al Traketo, passaven dos camells allà davant de mi, per l’embocadura del carrer.\nSeeing pink elephants, “veure elefants de color rosa”, en anglès és sinònim de patir una al·lucinació alcohòlica. El protagonista d’Under the Volcano de Malcolm Lowry en veu algun. Beauvoir veu passar uns camells que blavegen, però potser no s’ho imaginava exactament. La realitat és més complexa i no defuig la psicodèlia, ni el psicodrama.\nAbril: esoterisme, memòria i literatura fantàstica\nUn cartell groc entre molts altres cartells de tots colors, en una cantonada prop del pont de la Mar… L’he vist passant avui de matí i he reculat.\nLa porta de la Mar, al Castelló medieval, es trobava on ara comença l’avinguda dels Germans Bou (l’antic camí del Grau). Porta, no pont, perquè malauradament Castelló no té riu. Però vegeu que justament per allí mateix, al llarg del carrer del Governador Bermúdez de Castro, discorre -ara soterrada- la Séquia Major. Semblava doncs el millor traçat possible per a un riu al gran Castelló bordurià que he anomenat Szohôd. (Ray Bradbury: “Si no pots tenir la realitat, ja va bé un somni”.)\nComença en tot cas així, amb la troballa casual d’un cartell groc, una nova incursió (o excursió: excurs) de Beauvoir en l’esoterisme, que ens servirà per acabar de lligar fort la trama amb doble nus. Heléna s’autodeclararà “rebesnéta” de Madame Blavatsky, la cèlebre fundadora de la Societat Teosòfica, i Beauvoir veurà i recordarà coses. Augmentarà el radi de la seva visió i per tant també la superfície de contacte amb la boira del desconegut. Augmentaran més els dubtes que les certeses: trobarà més preguntes que respostes. És -pot ser- Seraphim Karelly la mateixa persona que el Gran Serafí que ell va conèixer? Ha levitat davant d’ell i d’un nombrós públic o no? Què va passar una vesprada de 1967 en una alqueria del Caminàs de Castelló? I què coi hi té a veure l’altre, el de sempre? (Calvin tenia un amic tigre o només era un ninot de peluix?)\nTenen la seu a vora riu, enfront del barri de Khadrell… Entre ell i jo, un aparador amb uns pocs llibres i una col·lecció de rèpliques arqueològiques. Figuretes precolombines, egípcies, etc.\nAcí hi hagué de fet durant uns anys la seu d’una “associació cultural” que acostumava a penjar cartells de propaganda de color groc i exhibia les rèpliques arqueològiques modelades pels seus membres.\nLes parets estaven decorades amb imatges -gravats- de mohais de l’Illa de Pasqua. Just darrere seu, una fotografia en blanc i negre de la senyora Blavatsky amb un ancià barbut…\nI que va estar present en una cèlebre assemblea, al carrer 47 de Nova York, el vespre del 7 de setembre de 1875. Podríem pensar que posseeixi el secret de la immortalitat.\nL’Illa de Pasqua, el Tibet, les piràmides d’Egipte, la reunió fundacional de la Societat Teosòfica, mags immortals… L’abundosa literatura ocultista constitueix sens dubte una font d’inspiració inesgotable per a la literatura fantàstica. O era a l’inrevés?\nEns va fer anar darrere de l’alqueria, una mena de torreta de planta hexagonal…\nAquesta alqueria efectivament va existir. Els seus amos ho eren també de l’empresa on treballava el meu pare. Quan tenia vuit o nou anys, hi anàvem de vegades a passar una vesprada. Un altre de tants espais que s’han esvaït. Però el recordo com era, o com vull o com puc recordar-lo?\nMaig: equacions i llistes de pics\nAlguna equació deu governar la caiguda de les bombes. Coneguts el pes de la bomba, la posició inicial, la velocitat i l’acceleració del bombarder, l’angle de l’escotilla i la mida exacta del fanatisme dels generals…\nConcloure la setena revisió de L’home del calendari m’estava consumint l’escassa reserva d’energia creativa que em quedava. M’estava alçant molts dies a les cinc i mitja del matí per treballar-hi, abans d’anar a treballar on em guanye les garrofes. Només mentiria a mitges si digués que esquematitzar el darrer capítol en forma de llista de pics va ser una manera d’estalviar esforços. L’altra meitat de la qüestió és que Beauvoir mateix es trobava en un tràngol molt més fotut que el meu i ell també havia d’economitzar l’escriptura. No estava per literatures, enmig del fum de la guerra.\nEpíleg: Goethe, Wittgenstein, Haddock\n“En el començament va ser l’acció.” – Goethe, Faust.\nCom desfer el doble nus d’abril passat? Alguns problemes vitals poden no tenir una solució teòrica, sinó només una resolució pràctica. L’impuls que porta a l’acció, que es feia eròtic dos capítols abans, ací és més aviat tanàtic, a la manera que s’apuntava al gener. D’una de les dues maneres possibles que s’hi apuntaven, de fet.\n(Beauvoir sens dubte coneix la citació de Goethe a través de Wittgenstein, que la va usar en els apunts publicats sota l’epígraf De la certesa, Über Gewißheit en l’original. Recordem ací que la tesi de llicenciatura de Beauvoir versava justament sobre aquella obra. El títol complet n’era Lògica i deliri en Über Gewißheit de Ludwig Wittgenstein.)\nCapità Archibald Haddock, al vostre servei.\nEn un llibre d’inspiració parcialment tintinesca com aquest segurament no podia faltar a la festa el famós capità buidaampolles. Però tampoc no hauria calgut potser abordar el seu destí des de l’adversitat i la malastrugrança, ho reconec.


El cadàver d'un indigent porta vuit dies en una nevera de l'hospital La Paz\nEl cadàver d'un sense sostre porta vuit dies en una nevera del mortuori de l'hospital La Paz de Madrid en espera de rebre sepultura, segons ha denunciat l'ONG Bokatas, que critica a l'Empresa Municipal de Serveis Funeraris per "no voler fer-se càrrec" de l'enterrament i demana "humanitat amb les persones sense llar".\nL'home va morir el passat 30 d'octubre i l'hospital, coneixent el cas, ha posat en marxa a través de les treballadors socials els mecanismes per demanar a l'Empresa Municipal que l'enterri, segons han confirmat fonts de La Paz.\n"No volen fer-se càrrec de l'enterrament"\nDes de l'associació Bokatas expliquen que l'indigent, que va arribar a Espanya fa uns deu anys i tenia NIE, "portava dos anys vivint en una pensió del Samur Social", per la qual cosa estava integrat a la xarxa municipal per a persones sense llar, segons explica la seva presidenta, Esperanza Vera. En un comunicat, l'ONG assegura que "l'Empresa Municipal de Serveis Funeraris no vol fer-se càrrec" de donar-li una sepultura digna.\nL'Empresa Municipal de Serveis Funeraris de Madrid deixa una persona sense llar|casa en el mortuori de la Pau des de fa una setmana. Continuem esperant respostes i només trobem evasives. @MADRID\n— Associació Bokatas (@bokatas) 5 de novembre de 2019\n"L'associació va contactar amb el Manuel l'any 2011 quan es va quedar al carrer després de perdre la feina i d'una ruptura familiar"\nFa menys d'un mes, Manuel (nom fictici) va ingressar a La Paz amb un problema de fetge terminal. "Avui fa exactament vuit dies que va morir i el seu cos continua en una nevera de l'hospital perquè ningú no es fa càrrec de la situació. És això una mort digna?", es pregunta Vora. Els voluntaris de l'associació, que fan rutes per la ciutat repartint entrepans als indigents, van contactar amb el Manuel l'any 2011 quan es va quedar al carrer després de "perdre la feina i d'una ruptura familiar"\nL'any 2013 va ser ingressat després de patir una tuberculosi i en ser donat d'alta va entrar en un centre de la xarxa municipal de persones sense llar. A mitjans del passat mes d'octubre va ser acompanyat pel Samur Social a La Paz on va quedar ingressat, segons afirma l'ONG.\nJa són 8 dias en el mortuori de l'Hospital La Paz. Lluitem també per una mort digna per a les persones sense llar|casa. Seguim sense respostes. @MADRID\n— Associació Bokatas (@bokatas) 6 de novembre de 2019\n"Falta un certificat dels familiars"\nEls voluntaris de Bokatas que el visitaven cada dia van ser informats que el seu fetge havia deixat de funcionar, causant-li la mort el passat dia 30 d'octubre. Segons l'associació, "el Samur Social i Treball Social de La Paz van preparar tota la documentació per procedir a l'enterrament per part de l'Empresa Municipal de Serveis Funeraris (EMSF) l'endemà". Tanmateix, el dia 31, l'EMSF "va arribar a l'hospital i va dir que no s'emportava el cos perquè faltava un certificat dels familiars".\n"No se'n fan càrrec si hi ha familiars encara que es desconegui el seu parador"\nEls dies posteriors, Bokatas es va mobilitzar davant del Samur Social, assegurant que "estan tots els papers presentats i que és la primera vegada que es troben amb una situació com aquesta".\nMentrestant, des de Treball Social de La Paz "remeten un certificat corroborant que Manuel no tenia contacte amb els seus germans des de fa més de vuit anys", però l'EMSF reitera que "ells se'n fan càrrec si hi ha familiars", encara que es desconegui el seu parador, continua l'associació. "Mentrestant, el cos de Manuel segueix a la nevera de La Paz. L'Associació Bokatas reclama humanitat amb les persones sense llar".


La noia de 25 anys segrestada i violada tres dies a Bilbao s'ha intentat suïcidar\nLa noia de 25 anys que va ser retinguda durant tres dies i violada en un pis de Bilbao la setmana passada s’hauria intentat suïcidar. La noia ha estat hospitalitzada després que ingerís una barreja d’alcohol i pastilles.\nSegons sembla, la seva vida està fora de perill, però l’entorn de la noia, de nacionalitat brasilera, està vivint “un calvari”.\nDrogada, segrestada i violada\nLa noia va denunciar el cap de setmana passat que diversos homes a qui no coneixia l’havien convidat, dijous 19, a una festa al seu pis i que l’havien drogat ficant-li una substància blanca a la beguda. Després, l’haurien retingut durant tres dies durant els quals l’haurien violat repetidament.\nDesprés de la denúncia de la jove, l’Ertzaintza va detenir quatre individus d’entre 33 i 36 anys. Dimarts, el jutge va enviar-ne dos, de nacionalitat georgiana, a la presó, i va deixar-ne un altre més en llibertat amb càrrecs, amb l’obligació de presentar-se cada dia als jutjats i amb una ordre d’allunyament envers la noia.\nSegresta, tortura i viola durant diversos dies la seva exnòvia a Bilbao


POLÍTICA DE COOKIES - Medicina Lliure\nPOLÍTICA DE COOKIEScristina2018-06-04T13:54:43+00:00\nNoms de les cookies i les seves funcions:\nobtga_paso: cookie tècnica que serveix per emmagatzemar l’estat del quadre d’avís sobre l’ús de cookies. Caduca en finalitzar la sessió.\nobtga_valid: cookie tècnica que serveix per emmagatzemar l’acceptació per part de l’usuari de les polítiques sobre l’ús de cookies. Caduca en 1 any des de l’última actualització.\npll_language: cookie pròpia de les eines amb que s’ha desenvolupat la web, guarda l’idioma escollit en la navegació. Caduca en 1 any des de l’última actualització.\nwplc_chat_status: cookie tècnica de wplc per gestionar el servei de xat. Recull les dades de contacte de l’usuaris. nom, correu, estat. Caduca en 1 dia.\nwplc_cid: cookie tècnica de wplc per gestionar el servei de xat. Recull les dades de contacte de l’usuaris. nom, correu, estat. Caduca en 1 dia.\nwplc_email: cookie tècnica de wplc per gestionar el servei de xat. Recull les dades de contacte de l’usuaris. nom, correu, estat. Caduca en 1 dia.\nwplc_name: cookie tècnica de wplc per gestionar el servei de xat. Recull les dades de contacte de l’usuaris. nom, correu, estat. Caduca en 1 dia.\nwoocommerce_cart_hash: cookie que permet la funcionalitat de la cistella de la compra. Caduca en finalitzar la sessió.\nwoocommerce_items_in_cart: cookie que recull si s’han afegit productes a la cistella. Caduca en finalitzar la sessió.\nwp_woocommerce_session_: cookie que conté un codi únic per a cada client perquè sàpiga on trobar les dades de la cistella en la base de dades per a cada client. Caduca en finalitzar la sessió.


Sol Solet: d’abril 2011\nUna de les coses que m'agrada molt és escoltar música, m'encanta. Menys la música màquina m'agrada la resta: rock català, pop, clàssica... .I el que encara m'agrada més és cantar les cançons que escolto, tot i que quan repartien el sentit musical i la entonació jo no estava a la cua!\nQuan estava embarassada, vaig fer un recull de cançons que parlen de l'embaràs, el sentiment de ser pare o mare...aquí us les deixo:\n· Alejandro Sanz: Y solo se me ocurre amarte.\nAquesta cançó li va dedicar a la seva primera filla.\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=cf8TQQDcz2E\n· Rosario Flores: Que bonito.\nDedicada a la relació pare/mare-fill/a\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=qx7zYxloXm8\n· Presuntos implicados: mi pequeño tesoro\nLa cantant la va escriure quan estava embarassada de la seva filla\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=LhPrNygTqLg\n· Juanes: Tu guardian\nDedicada al seu primer fill\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=8AntF6WpGXY\n· Simply Red: For you babies\nEl cantant la va escriure quinze anys abans de ser pare i la va dedicar als fills dels seus amics\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=xv4HOh9uwLc\n· Gloria Estefan: Milagro\nCom ja sabeu a la cantant li va costar molt quedar-se embarassada i aquesta és la cançó que va dedicar a la maternitat.\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=Pm9yIAoWKTQ\n· Antonio Orozco: Tres corazones\nParla de sentiment de ser pare de la felicitat i l'angoixa que se sent.\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=bnWUy5OzvMc\n· Mikel Erentxun: Solo tu\nParla del amor que se sent vers a un fill i de la nova vida que se li ha presentat a arrel de la paternitat.\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=aMQx_BoGT0A\n· Noa y Miguel Bosé: La vida es bell\nTots ja la coneixeu, és la cancó de la pel·licula La vida és bella, simplement, genial.\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=2RAsJ7l5CdE\n· Pedro Guerra: Cuando Pedró llegó\nParla de les sensacions que es tenen durant l'embaràs i quan veus al teu fill per primera vegada\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=yRg2T9gc9tY\n· Antonio Flores: Alba\nTambé és una cancço molt coneguda que el cantant va dedicar a la seva filla\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=t2KfF47rO_g\n· La Oreja de Van Gogh: Palabras para Paula\nÉs la carta d'una mare a una filla on li explica què va sentir quan la va tenir i com és la vida\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=jomgVdwu-m8\n· Mclan: Mario\nParla del món de fantasia que tenen els nens\nEnllaç Youtube: http://www.youtube.com/watch?v=9Uzq28qMq3M\n· Gabinete Galigari: Amor de madre\nTé molts anys però el que diu no canvia amb el pas dels anys\nSegur que n'hi ha moltes més i prometo buscar-les per fer un segon post.\nPublicat per Sol Solet a 16:18 4 comentaris:\nAquest Sant Jordi ha estat el primer de la Marina i l'hem gaudit moltíssim. Aquí us deixo el llibre que li vam comprar:\nÉs un Pingüí que té diferents teles, cascabells i sorollets i que es pot manipular amb molta facilitat, a més, a l'esquena hi porta un conte incorporat.\nLa veritat és que ha estat tot un èxit, li encanta! I la li hem posat nom, el Pingüí Valentí!!\nPublicat per Sol Solet a 10:54 Cap comentari:\nPublicat per Sol Solet a 16:44 Cap comentari:\nLa Marina va néixer amb 3.270gr i 52cm, que està prou bé. El problema va ser que no volia menjar, s'enganxava bé al pit i sabia la tècnica però a la que portava dos minuts s'adormia i no hi havia manera de despertar-la tot i pessigar-li el peu, despullar-la, passar-li una gassa molla per la cara.... Tan adormida estava que a l'hospital va perdre el 15% del pes (lo normal és perdre el 10%) i em van dir que la meva llet no era prou bona i que segurament no li podria donar el pit. La primera setmana que vam estar a casa només es va engreixar 60gr (lo normal és de 150 a 200gr).\nDavant d'aquesta situació no va quedar cap més remei que donar-li un suplement, únicament fèiem 60ml al matí i 60ml a la nit, però jo no m'ho vaig prendre massa bé. Tot i que sabia que era el millor per a ella i que així s'engreixaria, agafaria força, estaria més desperta i, per tant, faria millor la popa, tenia por que s'acostumés al bibi i no volgués prendre més pit.\nPer intentar evitar això, el que vam fer és que era el seu pare qui li donava el biberó i jo la popa, de manera que la nena relacionés papa-bibi, mama-popa.\nPoc a poc es va anar engreixant i al mes i mig ja vam poder treure aquest suplement i fer popa exclusivament.\nAra, quan ja té tres mesos i mig la Marina està perfecte de pes i talla (està en percentil 50) a tal punt que us reprodueixo els comentaris que em fa la gent que ens trobem pel carrer:\nGent: Oh! Quina nena!! que gran que està! Què li dones biberó?.\nJo: No, només fa pit.\nGent: Només pit? Doncs està preciosa!\nI jo marxo més orgullosa i inflada que ningú, pensant: què no era bona la meva llet? Doncs mira ara!!\nPublicat per Sol Solet a 12:42 2 comentaris:\nFa cosa de quatre o cinc dies vaig veure una embarassada fumant, feia molt temps que no veia una imatge d'aquest tipus pel que em va soptar moltíssim.\nDesprés de la multitud i multitud de campanyes que s'han fet explicant el perill que hi ha per la mare i el nadó no entenc com hi ha gent que encara fuma durant l'embaràs.\nA arrel d'això em va venir al cap una reflexió: Aquesta futura mare no s'estima prou al seu nadó que no és capaç de deixar de fumar durant un temps? Sé que és una reflexió molt dura però és que no ho aconsegueixo entendre.\nBé, després d'estar una dies impactada per la imatge i quan ja m'ho treia del cap, vaig tenir una altre visió: una mare que després de fumar i tirar la cigarreta es posava a donar al pit al seu nadó. El que em va portar a pensar: quan s'està donanat el pit les cares de la mare i el nadó estàn a un pam, així doncs, aquest nen està prenenet el pit o nicotina?\nJo no sóc fumadora ni ho he estat mai, pel que, segurament, em costa entendre la dependència que pot generar el tabac en una persona. Tampoc sóc ningú per jutjar als altres però el que sí que està clar és que quan una és mare ha de fer certs sacrificis i deixar el tabac n'es un.\nPublicat per Sol Solet a 19:09 1 comentari:\nIgual que li passa a tothom quan té un nadó, cada vegada que surts a passejar et paren unes quantes vegades per veure la criatura, però el que m'he adonat en aquest temps és que hi ha molt poca gent que respecti als nens, les seves necessitats i les observacions que, discretament, li fant els pares. Aquí teniu algunes de les situacions que més em trobo:\n1. La nena dorm al cotxet: quan estem en aquesta situació i ens trobem a gent pel carrer, podria dir que el 80% no els importa que la nena dormi i la toquen fins que es desperta malgrat que tu vagis repetint, la nena està dormirnt! I després, quan aconsegueixen despertar-la et diuen: veus com no dormia, està amb els ulls oberts!!\nAu, i tu o agafes i contestes malament o calles i aguantes! (acostumo a fer la segona opció)\nO hi ha una altre versió que és, com és que dorm? aquesta nena tot el dia dorm! això no és bo que dormi tant!\n2. La nena s'està despertant després de dormir una estoneta: quan la Marina es desperta ho fa lentament va obrint els ulls poc a poc, mira el paissatge i, suposo jo, que es situa una mica dient, ah! estic passejant!. Doncs quan estem en aquesta situació la gent diu, que no riu? que no es mou? que no fa res? Doncs no! tu quan et lleves al matí tampoc rius, et mous i procures el fer mínim.\n3. La nena està amb el xumet agafat amb molta afició (cosa que passa molt poc sovint): doncs no t'apuris que sempre trobes al simpàtic/a que li treu el xumet per veure-li millor la cara i clar, ho fan en un moviment tant ràpid que no tens temps de dir-los res.\n4. La nena està desperta i atenta al seu entorn: què passa en aquest moment tant ideal? que ens trobem a algú que li dius cosetes però que la crida com si la nena tingués sordesa i tu penses, a veure: que per molt que la cridis la nena no et contesta perquè no sap parlar no perquè sigui sorda!\nI la meva pregunta és, què es fa davant de totes aquestes situacions? Ja que no hi trobo solució:\n· Si calles a la Marina li toca aguantar direcatment tot això i em sap greu.\n· Si fas algún apunt amb educació, estil: està dormint, està relaxada, es comença a dormir... tampoc fa massa efecte perquè la gent continua fent la seva.\n· Si fas algún apunt amb caràcter i certa sequedat ets un antipàtic.\nAix, no és gens fàcil!!\nPublicat per Sol Solet a 10:27 4 comentaris:\nCom fa tothom quan té un bebé, nosaltres també fem fotos a la Marina el dia del seu "mesaniversari", però hi hem inclòs un petit element, aquí el teniu:\nSón uns numerets que he fet amb feltre, d'aquesta manera es veu quin nombre de mes fa i tindrà una joguina casolana per d'aquí a uns anys.\nPublicat per Sol Solet a 15:06 Cap comentari:\nAbans que nasqués la Marina em feia gràcia que s'encarinyés amb algun nino i l'utilitzés per dormir, doncs és una cosa molt bonica i que els facilita agafar el son i dormir-se.\nEm van regalar un Dou-dou molt bufó i molt, molt suau i així que vaig obrir el paquet, vaig decidir que aquell era el nino. Però...com fer que el nino tingui la funció que volia? Doncs en primer lloc, abans que nasqués la Marina, el meu marit i jo, vam dormir algunes nits amb el nino (jejeje, vaig recordar quan era petita) i des de la primera hora que estava al món li vam posar sempre el nino ben a prop per tal que sentís la nostra olor i, al mateix temps, el nino s'impregnés de la olor d'ella.\nDurant el primer mes, vam intentar que el Dou-dou sempre estigués ben a prop d'ella i, cada vegada que la posàvem a dormir ho feia amb ell.\nAl segon mes quan la posàvem a dormir, ella es refregava la carona una bona estona amb el nino i poc a poc es quedava dormida.\nA la que va fer dos mesos i mig i fins ara, sigui a l'hora que sigui, quan ha de dormir li posem el Dou-dou de manera que li tapi una mica la carona i que senti la olor i en cinc minutets tenim a la nena dormida, així que MISSIÓ COMPLERTA!!\nAh!! per tal que això funcioni no s'ha de rentar mai el Dou-dou!!\nPD: La fotografia és el Dou-dou de la Marina, a que es veu suau?\nPublicat per Sol Solet a 15:52 Cap comentari:\nDesprés del part i donanat el pit es pot fer poca cosa per recuperar la "figura", d'aquestes poques coses que es poden fer una és la GIMÀSIA HIPOPRESIVA. Fa cosa d'un mes que vaig un cop per setmana a un centre a fer-ne i la veritat és que, tot i el poc temps que fa ho practico, ja he notat un canvi en la panxa, especialment en el volum i la fermesa.\nUs faig en cinc cèntims:\nEl creador fou el Dr. Marcel Caufriez que el 1980 va crear la tècnica d'aspiració diafragmàtica basada en una serie d'exercicis actius dirigits a potenciar el sol pèlvic dins del conjunt de cadenes musculars a través d'un treball actiu de hipopresió (és a dir anul·lant la pressió que exerceixen els abdominals i el diafragman sobre el sòl pèlvic)\n- Prevenir i tractar la incontinència urinària femennina\n- Millora els problemes lumbars i corregeix les males postures d'esquena\n- Recuperar la silueta abdominal després del part així com enfortir la musculatura del sòl pèlvic que, moltes vegades, queda distesa després d'un part.\nCal tenir en compte que cal anar a un centre especialitzat per tal d'aprendre la tècnica i un cop la saps ho pots practicar a casa ja que t'ensenyen un gran ventall d'exercicis en diferents posicions (assegut, dret, de genolls, estirat...) i és molt pràctic de fer-los ja que en 2-3 minuts pots fer 5-6 abdominals sense que requereixi cap preparació ni un gran esforç, únicament una mica de concentració.\nPublicat per Sol Solet a 17:14 Cap comentari:\nDes de fa tres setmanes hem començat a anar a piscina amb la Marina, hi anem un cop per setmana al mateix lloc on jo vaig fer el pre-part.\nAl principi no estava massa segura de portar-la doncs la veia molt petita, però com que disfruta tant amb l'aigua (no sé si serà pel nom) em vaig decidir i la veritat és que ha estat tot un èxit. Es passa l'estona rient, movent-se, mirant el seu entorn, caminant per dins l'aigua... .A més, per un altre costat també queda esgotada i penso que això també li va bé.\nUs explico una mica en què consisteix tot plegat:\nLes classes duren entre 40 i 50 minuts, entra un dels pares amb la criatura i la classe s'estructura de la manera següent:\n- Es comença fent un primer contacte amb l'aigua movent els nens de dreta a esquerra per tal que no agafin fred.\n- Després ens posem tots els pares/mares en rotllana amb la criatura davant nostre i cantem cançons fent que els nens piquin amb la mà, el dit i el peus a l'aigua.\n- Seguidament els cabussem amb la tècnica que ens han ensenyat.\n- Finalment es fan jocs a la piscina: fem baixar als nens per un toboga, els passem per sota un pont fet amb una colxoneta, juguem amb joguines acuàtiques...\nRealment és una activitat en que ella s'hi sent molt bé i a nosaltres ens encanta compartir aquest moment amb la nostra filla. Si teniu oportunitat de fer-ho us ho recomana plenament.\nPublicat per Sol Solet a 21:30 3 comentaris:


Urgències Pediàtriques: què ens fa diferents | Hospital Sant Joan de Déu\nUrgències PediàtriquesQuè ens fa diferents\nUrgències Pediàtriques: què ens fa diferents\nEl nostre servei està dedicat exclusivament a atendre urgències infantils. Cada any atenem més de 121.000 urgències pediàtriques.\nA més de disposar del suport de tots els especialistes de l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona, som molt conscients que la patologia pediàtrica urgent és molt diferent de la de l'adult. Un nen no és un adult en petit i, a més, la família ha de formar part de tot el procés.\nEls nostres especialistes estan formats per conjugar la millor assistència mèdica i l'empatia amb el pacient i els familiars, tan necessària en una urgència, moment en què la comunicació també juga un paper fonamental.\nEls nostres professionals s'han format per ser experts en Urgències Pediàtriques. No es tracta de metges que realitzen guàrdies, si no de pediatres d'urgències formats per exercir com a tals exclusivament.\nDisposem d'especialistes de guàrdia en totes les especialitats, localitzables per qualsevol urgència que requereixi la seva intervenció.\nConeix a fons com funciona el Servei d'Urgències de l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona


En política també hi ha un cost d’oportunitats. De la mateixa manera que en el món econòmic o en el financer l’estratègia escollida sempre elimina d’altres, en l’espai polític, i en concret en l’electoral, optar per una posició et fa no considerar altres propostes.\nSi durant unes eleccions hi ha un estat d’ànim fort i concret, el cost d’aquestes oportunitats es clarifica i la decisió és més senzilla. Ho va ser quan els convergents liderats per Artur Mas van entendre que el moment els conduïa a convertir-se en descaradament independentistes i ho ha estat quan Díaz Ayuso ha tingut l’olfacte de relacionar els errors de Pedro Sánchez amb la idea de llibertat. Una mica populista, però efectiu.\nL’independentisme ja no és només el dels somriures, sinó el de la frustració a l’hora de formar govern\nEns fem una pregunta: què en quedarà, del fenomen Ayuso? Efectivament, els populars sabran utilitzar a favor seu les floretes contínues que rep la presidenta dels madrilenys al carrer o tot quedarà en foc d’encenalls?\nLa dreta espanyola no ha sabut mai aprofitar les modes transversals del carrer, les falagueries espontànies. En definitiva, el bon rotllo. Els seus fans sempre han estat etiquetats en una classe social concreta i no transversal.\nLa moda Ayuso té altres característiques que s’han d’analitzar, sobretot perquè es tracta d’una connexió empàtica amb l’anomenada classe mitjana. I això té un valor que fins ara no comptava a la seva vitrina de trofeus. Es tracta d’un estat d’ànim que, a més, és exportable a totes les autonomies. És cert que Ayuso és una líder molt de Madrid, com ho és el castizo José Luis Martínez-Almeida.\nNo obstant això, ha sabut apropiar-se d’un estil de vida. I no em refereixo pas a la llibertat entesa com a poció contra el comunisme, això cola només en campanya, sinó a la sensació de viure com a un li doni la gana. Un model culturalment llibertari que passa fonamentalment pel bon rotllo. Els dos són conceptes de l’esquerra de què s’ha apropiat la dreta madrilenya.\nIdees resumides en un nou nacionalisme que no s’inspira en el d’on soc , sinó en l’ on soc . “Visc a Madrid i per això soc lliure”, va exclamar en un míting la presidenta.\nEl líder del PP català hauria de mirar-s’ho amb bons ulls. Entronca amb l’estil d’Alejandro Fernández: desinhibit, autèntic, de frase improvisada, aquest españolazo amb el qual es va comparar Quim Torra.\nPot ser que la qüestió de fons estigui en el fet que les generacions noves no mostren tant rebuig a la dreta del PP a Catalunya com fa uns deu anys. La política ha de comptar amb això. Els joves canvien, es transformen. També la societat. Les prioritats no són les mateixes. I això, que hauria de ser el motiu dels filòsofs orgànics de cada partit en la seva projecció de futur, es converteix en una realitat gràcies al personatge Ayuso. Un punt d’inflexió.\nEls líders provoquen aquestes coses. I el moment és òptim. L’independentisme ja no és només el dels somriures, sinó el de la frustració a l’hora de formar govern. Mentrestant, Ayuso et posa una canya. Disculpin per la reducció.


Bits & Beats: febrer 2008\nQuè diu aquest tio amb aquest títol? Doncs senzillament que el 29 d'abril tindrem Hard Candy a les botigues. Madonna ja ha confirmat el nom de l'àlbum i la data de publicació. Després dels rumorejats títols com Licorice o Candyshop, finalment l'ha titulat com la peli.El primer single del disc serà Four Minutes (i no 4 Minutes To Save The World com es deia) amb Justin Timberlake i es publicarà a finals de març. Si a hores d'ara encara no ho sabeu, el disc està produït per Pharrell Williams, Timbaland i Nate 'Danja' Hills.Hard Candy serà l'últim disc que Madonna publiqui amb la discogràfica Warner. Després estarà a Live Nation, amb qui va firmar un contracte multimilionari per 10 anys, no només per editar discos, sinó per fer concerts i comercialitzar merxandatge.Parlant sobre el disc, la pròpia Madonna ha dit: "I'm gonna kick your ass, but it's going to make you feel good". Que ve a ser un: "us fotrà, però us molarà". El disc podrà ser millor o pitjor, però el que espero que no se m'escapi és la gira i un concert a Barcelona."Toma caramel!"Actualització! Ja s'ha filtrat part del single 4 Minutes, en baixa qualitat i un molest locutor francès una mica molest. Però és suficient per apreciar la producció de Timbaland, i una espectacular tornada a duet entre Madonna i Justin amb trompetes. Escolteu-lo aquí!\nHi ha coses d'aquelles que algun dia ens agradaria fer, com petits somnis que ens omplirien de satisfacció si els veiéssin acomplerts. Avui ha estat un dia en que he disfrutat i m'he sentit molt satisfet d'haver vist realitzat, sense gaire esforç, un d'aquests somnis.Dins el programa de l'Artefacte 08, i enmarcat dins l'Any de la Computació de la UAB, on el col·lectiu Electrotech.no? ha organitzat un seguit d'activitats relacionades amb la música electrònica i l'art, hi havia preparada per avui una conferència per part del Grup de Tecnologia Musical de la Universitat Pompeu Fabra presentant el (o la?) reactable.Des de la primera vegada que vaig sentir a parlar del reacTable, quan va aparèixer la notícia de que Björk comptava amb aquest instrument durant la seva última gira, vaig sentir-me molt atret. És fàcil, una interfície tàctil, amb llums de colors i per crear música electrònica de forma intuïtiva entra pels ulls. Més tard van arrbar les campanades a TV3, on el Guillamino va posar-hi la música amb l'equip del reactable. I per si fos poc, el mes passat va rebre el premi al projecte més innovador al MIDEM. Havent vist molts vídeos sobre el reactabla, vaig arribar a tenir el petit somni de tocar-lo algun dia. Simplement provar-lo, i veure com respon i què se sent...Fa unes setmanes vaig veure per la facultat algun programa de l'Artefacte08 on s'anunciava la conferència del reactable. Vaig pensar que seria interessant veure-ho, era la millor oportunitat que se m'havia presentat per veure'l en viu. Em vaig anotar la data al meu calendar de Google i avui, aprofitant que hem plegat abans de l'assignatura de LabTV (es diu Laboratori de Produccions Televisives, però el professor la va anomenar LabTV i mola més) he anat a l'edifici d'esudiants de la UAB per assistir a la conferència.Al vestíbul de la Sala de Teatre, mentre el públic esperava per entrar, es podia experimentar amb una mostra d’alguns instruments de producció musical com mostrejadors (samplers), vocodificadors, seqüenciadors, sintetitzadors, etc.Un cop dins la sala i després d'una explicació en què m'ha quedat bastant clar el funcionament del reactable.Esperant l'inici de la conferència...El funcionament el teniu més detallat a la seva pàgina web, o sigui que tampoc m'estendré gaire: El reactable es compon d'una càmera de vídeo, un projector de vídeo, i un ordinador. Dins l'ordinador tenim emmagatzemat tots els sons, loops, moduladors, filtres i demés. El que fa el reactable, és enviar els senyals de la taula cap a l'ordinador perquè aquest ho interpreti i emeti els sons corresponents. Com? Cada peça té una mena de dibuix, aquest dibuix representa un número i un vector, el qual és captat per la càmera de vídeo i enviat a l'ordinador i interpretat. La posició, el moviment i la rotació de la peça també són captats per la càmera, i interpretats com altres paràmetres com la freqüència, l'amplitud, o el tempo. La funció del projector és enviar imatge cap a la taula per a que es vegin les ones i senyals que provoquen cada peça, així com mostrar els indicadors de volum i números. Apart de les peces, la càmera també detecta els dits, de manera que es pot ajustar el volum, i enviar altres tipus de senyal. El que fa l'ordinador és interpretar tots els senyals rebuts per la càmera i traduïr-los dins un software musical.Aquí teniu l'explicació:Amb tantes peces és difícil distigir què fa cada una.En Dani Gallardo ha fet una demostració de les possibilitats de l'aparell. I més tard, per sorpresa meva, ens ha convidat a baixar a l'escenari a provar l'instrument!Ep! Estic tocant-lo de veritat!La peça del teclat m'ha semblat molt interessantNo sembla complicat, de fet, a la mateixa pàgina web expliquen com fer-ho i posen el software open source a la disposició. Algú s'hi atreveix?La veritat és que tocar el reacTable és una cosa extranya. No havia vist mai una manera tan fàcil de fer música. Ok, alguns diran que la música ja està feta i l'únic que es fa és donar-li efectes i tocar paràmetres. M'és igual, diré que mai havia estat tan fàcil generar sons i que sonin bé podent-ho fer d'una manera intuitiva. Em sento privilegiat per haver fet realitat aquest petit somni que era arribar a tocar el reacTable. Crec que ara perseguiré un nou somni, que serà fabricar-me un reacTable. reacTable a la UAB from sunxez on Vimeo.Més fotos aquí.\nany de la computació,\nDesprés dels Grammy sempre arriben els Brit Awards, el seu l'equivalent britànic. Ahir es va cel·lebrar la cerimònia d'entrega dels premis, els quals van quedar força repartits destacant sobretot els Artic Monkeys, que van guanyar els premis a millor àlbum (britànic) per Favourite Worst Nightmare i millor grup (britànic). Els Foo Fighters van fer el mateix en la categoria internacional per l'àlbum Echoes, Silence, Patience & Grace. Take That es van endur el premi a millor directe i millor single britànic per Shine, deixant a Mika sense premi per Grace Kelly.Tot i que Rihanna no va poder guanyar el premi a millor artista femenina internacional, que es va endur Kylie, va oferir una aparentment espectacular però fluixa actuació d'Umbrella juntament amb The Klaxons tocant Golden Skans.Kylie també va actuar amb el segon single Wow (que com més escolto més m'agrada).Aquí teniu la llista completa de categories, nominats i guanyadors:Best British maleGuanyador: Mark RonsonNominats: Jamie T, Mika, Newton Faulkner, Richard HawleyBest British femaleGuanyador: Kate NashNominats: Bat For Lashes, KT Tunstall, Leona Lewis, PJ HarveyBest British albumGuanyador: Arctic Monkeys - Favourite Worst NightmareNominats: Leona Lewis - Spirit, Mark Ronson - Version, Mika - Life In Cartoon Motion, Take That - Beautiful WorldBest British groupGuanyador: Arctic MonkeysNominats: Editors, Girls Aloud, Kaiser Chiefs, Take ThatBest British breakthrough actGuanyador: MikaNominats: Bat For Lashes, Kate Nash, Klaxons, Leona Lewis(Winner chosen by BBC Radio 1 listeners)Best British live actGuanyador: Take ThatNominats: Arctic Monkeys, Kaiser Chiefs, Klaxons, Muse(Guanyador escollir pels oïents de BBC Radio 2)British singleGuanyador: Take That - ShineNominats: Leona Lewis - Bleeding Love, Mika - Grace Kelly, Mark Ronson Ft Amy Winehouse - Valerie, The Hoosiers - Worried About Ray(Guanyador escollit per votació popular en directe)International male solo artistGuanyador: Kanye WestNominats: Bruce Springsteen, Michael Buble, Rufus Wainwright, TimbalandInternational female solo artistGuanyador: Kylie MinogueNominats: Alicia Keys, Bjork, Feist, RihannaInternational groupGuanyador: Foo FightersNominats: Arcade Fire, Eagles, Kings of Leon, White StripesInternational albumGuanyador: Foo Fighters - Echoes...Nominats: Arcade Fire - Neon Bible, Eagles - Long Road Out Of Eden, Silence, Patience & Grace, Kings of Leon - Because Of The Times, Kylie Minogue - XCritics' Choice Award: AdeleOutstanding contribution to music: Sir Paul McCartney I la resta d'actuacions:Mark Ronson - medleyAmy Winehouse - Love Is A Losing GameLeona Lewis - Bleeding LoveKaiser Chiefs - Ruby Ruby RubyPaul McCartney - Get Back\nToshiba ha anunciat oficialment que abandona l'HD-DVD. La guerra pels DVD d'alta definició ha acabat per imposició del Blu-Ray Disc de Sony.Toshiba ha pres la decisió dient que la seva retirada ajudarà al desenvolupament del mercat. D'aquesta manera, empreses com Sony, Philips, Apple i moltes més que es dedquen al Blu-Ray surten victorioses d'aquesta guerra de formats.Toshiba reduirà la fabricació de reproductors d'HD-DVD arribant a aturar-la definitivament a finals del mes de març.Una de les conseqüències més destacades pot ser el canvi de format que podria fer la Xbox 360 de Microsoft. Tot i que Microsoft no creu que la derrota de Toshiba pugui afectar les vendes de la seva consola, un executiu va afirmar al gener que estarien oberts a donar suport al Blu-Ray si aquest s'acabava imposant.Per altra banda, aquesta victòria del Blu-Ray podria fer que augmentin les vendes de PS3 ara que ja s'ha confirmat definitivament com la consola amb el format guanyador.Per altra banda, Apple podria incloure ja grabadors de BR en els seus propers models de portàtils i sobretaula, cosa que ja s'espera des de fa temps.\nhd-dvd. blu-ray disc,\nPensava titular aquest article 'La merda del bicing' però queda massa directe...Aquí va la meva experiència amb aquest servei de transport públic al ciutadà:A finals de l'estiu ja em voltava pel cap donar-me d'alta al Bicing, ja que vaig veure que hi havia projectades algunes estacions prop de casa meva i en general al barri. L'obertura d'aquestes noves estacions es va fer esperar molt, i no va ser fins al desembre que ja veia que li podia treure el suc amb el número de parades que van anar apareixent per les zones que més freqüento.Bé, recordo que va ser el dia de Sant Esteve que em vaig donar d'alta via web juntament amb el meu germà. No esperava que la carta amb la tarjeta i el fabulós pack de benvinguda arribéssin aviat, però van trigar uns quants més dies dels 10 que indicaven a la web. Ho entenc, era Nadal, la meitat de dies festa, les oficines a mig gas i correus de cul. Cap problema, "ja arribarà", vaig pensar.A principis de gener em va arribar aquest pack de benviguda.Sí que és gran! A veure què conté?Vaja, només paperassa...Ah mira! el carnet, una carta de l'hereu, i alguna cosa despelgable...Si, aquesta carta de l'Hereu, un plànol i unes instruccions (les mateixes que a la web) són el 'pack de benvinguda' que diuen ells.Bé, almenys tindré un plànol en paper per dur a sobre i poder consultar les estacions... posa "2a edició" estarà més o menys actualitzat? Bé, això de 2a edició sona bé, però si us fixeu a la cantonada inferior dreta veureu la data de l'edició: Maig 2007!! On pretenen que vagi amb un mapa dels 2007 al gener de 2008? Si precisament no hi apareix ni una de les estacions que em van fer donar-me d'alta! Molt malament. I la cosa no acaba aquí.Almenys tinc el carnet, que a l'hora de la veritat és el que compta.Amb el carnet a la mà ja podia validar-me a la web i començar a utilitzar el servei...visca! Però...el dia que el vaig voler estrenar, a l'estació de Numància amb Pl. Prat de la Riba em vaig trobar que només hi havia una bici, i no la podia agafar, deuria estar averiada. Bé, anem a la següent estació, a la Diagonal, davant del Decathlon de l'illa: buida. Pel que em queda, ja vaig caminant fins a casa, però pel camí vaig arribar a veure una altra parada buida, sense cap bici. Això passava cap a les vuit del vespre. L'endemà em va passar el mateix. Deu ser que són zones sol·licitades quan la jornada laboral acaba i els treballadors de la zona buiden les estacions per marxar cap a casa.Un altre dia, baixant fins a l'estació de Pl. de Sants, me la trobo plena, sense poder deixar la bici. Vaig haver d'anar fins la següent estació, fins al carer Olzinelles, i plena també, i l'estació de Gavà-Bordeta i plena també. Però com pot ser!? Total que vaig haver de quedar-me la bici una estona, i per sort al tornar cap a casa vaig trobar lloc on deixar-la.Suposo que no sóc l'únic usuari del bicing que es troba amb aquests problemes, al cap i a la fi, som molts gent per poques bicis i estacions, que sí, van augmentant, però actualment són INSUFICIENTS.Aquesta setmana em va arribar una carta del bicing, només per anunciar que han canvia el telèfon d'incidències i han posat en marxa un nou telèfon d'informació. Doncs gràcies, però preferiria que perdin el temps intentant solucionar els problemes d'infraestructura (s'en pot dir així) i no intentant quedar tan bé i semblar que tenen màxima comunicació amb els usuaris.Una altra cosa que ha de millorar. La web del bicing, on casi hi hauria d'haver novetats diàries, i amb sort n'hi ha un cop per setmana. I el mapa d'estacions en teòric temps real triga una eternitat en carregar perquè s'ha d'anar clicant perquè es contnui reproduint algun script que hi tenen. Amb això ja vaig enviar un mail, i m'el van respondre agraïnt el suggeriment i que passaven la informació al departament corresponent. Com podeu suposar, encara no he tingut resposta.Quan la gent em pregunta si val la pena això del bicing, els dic que per 24 euros l'any, no està malament. Però és una cosa de la qual no s'en pot dependre (no voldria dependre d'arribar a temps a la feina o a classe o enlloc segons la saturació del servei), trobo que va bé per estalviar-te caminar (excepte quan has d'anar a buscar bici en més d'una estació, o no trobes lloc per deixar-la en més d'una...), fer una mica d'exercici, guanyar una mica de temps, etc.A veure si amb el temps, l'Ajuntament o qui sigui responsable millora el servei, la web, fa més carrils bici, i amb la suma de tot aconsegueix que Barcelona es converteixi en una bona ciutat per anar en bici (com per exemple).\nSense poder ser present a la gala degut a problemes amb ewl visat que li van impedir viatjar a Estats Units, Amy Whinehouse va ser premiada amb els Grammy de millor cançó, millor gravació, millor artista revelació, millor actuació vocal femenina de pop, i millor àlbum pop.Amy també va actuar des de Londres via satèl·lit amb una senzilla però molt bona posta en escena.Altres premis destacables (per mi) són: la millor actuació vocal masculina pop per What Goes Around...Comes Around, i millor gravació dance per Lovestoned/I think she knows de JT. Alicia Keys va guanyar la millor actuació vocal femenina r&b i millor cançó r&b per No One.La llista completa de categories, nominats i guanyadors, aquí.Per ser la 50ena edició dels premis, la gala no va lluir gaire... em va faltar la rumorejada arició de Michael Jackson en motiu del 25è aniversari de Thriller, que es va quedar en això, rumors.Si mireu la llista de nominats i premiats...quins encerts o injustícies creieu que hi ha? Deixeu un comentari!\nFa un parell de dies ja ho vaig comentar al meu Twitter. Ara sembla que ja és del tot estable. Facebook permet escollir l'idioma des del menú 'account'-'cuenta'. de moment només hi ha disponible anglès, francès, alemanys i espanyol.M'encanta que les webs 2.0 vagin oferint versions de diversos idiomes. Tenim YouTube en espanyol, Blogger en català...Què se n'ha fet de Technorati en espanyol?Si encara no sou usuaris d'aquesta superxarxa social, ja esteu trigant. I afegiu-me!Algú s'anima a fer una traducció al català de Facebook?\n'Monstruoso', o com es pot arribar a vendre merda amb una bona campanya viral\nEl cas de Cloverfield (maleït el dia que van decidir traduïr-la com Monstruoso) és interessant. Tot va començar el juliol del 2007 en forma de teaser trailer a l'estrena de la pel·lícula Transformers. Aquest teaser no mostrava cap nom de pel·lícula, només el nom del productor J. J. Abrams i una data d'estrena: 18 de gener del 2008. Ràpidament es va començar a especular què podria ser aquell nou projecte del creador de Perdidos i Alias. Es va arribar a dir que 01-18-08 (com es coneixia el film llavors) era una extensió de Lost, amb pistes per desxifrar el misteri de l'illa, etc. La premsa i moltes webs i blogs comentaven si es tractava d'una nova versió de Godzilla o Voltron. Després va aparèixer el tema de Slusho: Una marca fictícia de refresc japonès que apareixia en projectes de J. J. Abrams (i curiosament a un parell de capítols de Heroes). Totes aquestes connexions van fer moure la maquinària d'internet, i el hype va augmentar de manera considerable. Aquesta marca Slusho està lligada a Tagruato, una mena de petrolera o perforadora que més tard apareixia en un vídeo fictici d'un telenotícies on es veia una plataforma petrolera enmig del mar atacada per alguna cosa.A pocs mesos de l'estrena, va aparèixer el tràiler oficial, que no ensenyava gaire més però ja donava nom al film: Cloverfield. Van anar apareixent algunes fotos i dibuixos del monstre a mode d'spoiler, i ja només quedava esperar el dia de l'estrena.M'hagués agradat anar a veure Monstruoso el dia de l'estrena a Espanya (1 de febrer) però havia quedat per veure Lost 4x01 (on Hurley està comprant Slusho en el vídeo on veu...), i durant el cap de setmana estava fora de Carnaval. Total que vaig aprofitar per anar-hi ahir dimarts, amb les entrades gratis que regalen BBVA per gastar diners amb les seves tarjetes Blue. I quina sort que no hagués de pagar per veure la peli!Tranquils, no hi ha spoilers.Però si n'hi hagués m'ho agrairíeu, perquè realment no cal anar a veure tal cosa al cinema. No és que no sigui espectacular, però més que una pel·lícula em sembla un experiment-experiència audiovisual com [REC]. Serà que està rodat amb càmera en mà (un gran error que potser volia fer la peli més realista però genera molt poca credibilitat).També és destacable la poca veracitat del film (i no em refereixo al monstre): Un videoaficionat que es queda gravant com ataquen als seus amics, i en canvi fuig quan pot tenir un pla general sense cap risc de la criatura? Una gravació en una tarja SD, però que fa els salts típics d'una cinta? Per qui ens prenen?Trobo que per haver tingut una campanya viral tan ben elaborada, veure el producte final és una autèntica decepció. Espero que no passi el mateix amb The Dark Knight, perquè està tenint un magnífic màrqueting que no vull que sigui per encobrir un mal producte com és Monstruoso.Veredicte: Encara que sigueu fans de Lost o de J.J. Abrams, no cal veure-la. És un fim totalment prescindible que no passarà a la història (del cinema, clar, potser sí que passarà a la història de la publicitat), compte, és la meva humil opinió, tothom és lliure d'anar-la a veure. Amb Mision Imposible 3 (que a mi personalment am va agradar) i aquesta, ja van dos patacades d'Abrams al cinema. Què tal serà Star Trek ?Estàs d'acord amb el que dic? Opines tot el contrari? Fes-m'ho saber! Deixa un comentari!\nAquest és un article patrocinat. (Ja comentaré més endavant com funciona això...)Fa unes setmanes vaig entregar un treball de la uni per l'assignatura de Projectes i gestió de l'empresa informativa. El treball consistia en fer tot el pla empresarial per tirar endavant una empresa, en el nostre cas, vam optar per fer un portal audiovisual centrat en la comarca d'Osona. Mentre jo m'encarregava d'algunes de les part tècniques, vaig haver de consultar diverses webs buscant informació sobre allotjament web, registre de dominis, i transferència. El tema era una mica complicat perquè la idea era pujar uns 2 vídeos diaris, però haviem de tenir en compte el nombre de visites (que era difícil de saber) per contractar un servei o un altre. L'altre tema era el servidor, el qual vam decidir optar per un dedicat. Ara, navegant per cyberneticos.com veig que tenen una modalitat anomenada VPS (Servidor Virtual Privat) que sembla prou interessant i on cedeixen una partició del servidor per al client. També sembla interessant la modalitat de ràdio per internet, cosa que no descarto fer en un futur.Per fer el treball més realista vaig donar d'alta alguns serveis web per tenir més presència a la xarxa: blog, twitter, flickr... D'aquesta manera s'aconsegueix més impacte i arribar a més usuaris.Ara estem esperant la nota del treball. D'aquí uns dies, penjaré més informació.\nAquesta setmana és la recta final. Dijous tinc l'últim examen del semestre. Algunes de les notes estàn prou bé, algunes tocarà arreglar-les al juny-juliol, però no magrada parlar tant de temes acadèmics.Divendres estava previst veure Lost, l'estrena de la 4a temporada. Però un lleuger canvi de plans va fer que acabéssim sopant sushi casolà i veient només 15 minuts de l'esperat capítol. L'endemà vam marxar a fora de Barcelona per ajuntar-nos uns pocs i fer una mica de Carnaval. M'ho vaig passar molt bé, i crec que els demés també. Ballaruques, cervesetes, i una modalitat de pòquer coneguda com Texas Hold'em (introduïda pel Marc, directament de Bristol) que em va encantar, vam jugar-hi amb fitxes i tot! Diumenge al matí per fi vam poder veure Lost, i com sempre, ens va deixar a tots amb ganes de més. Sort que ja no hem d'esperar mesos, ara ja van a capítol per setmana, llàstima que d'aquí 7 setmanes ja s'acaba.Avui m'he acomiadat del Marc i ha aprofitat per donar-me l'original del Planet Earth que em guardava des de fa mesos.\nQue ràpid passa el temps! Sembla ahir que feia un any, i mireu com ha anat de ràpid el 2007. Trobo que ja m'estic acosumant molt bé a això d'escriure en un blog, ja tinc alguns lectors 'fidels' (espero!) i que en vagin venint més. No faré cap propòsit d'aquests, ni demanaré cap desig. Simplement espero que aquest blog us segueixi agradant i aportant aquella informació, curiositat o opinió que veniu a buscar (o no).L'únic que demanaré, és que deixeu més comentaris! No tingueu vergonya! Sé que em visiten unes quantes persones al dia, però aquest nombre no es veu reflectit en els comentaris. Pot haver-hi temes que tracto que ni us va ni us vénen, però segur que en algun moment heu pensat en dir alguna cosa, una opinió, o un comentari... Feu-ho!A aquells que ja comenten sovint, que ja sabeu qui sou, moltíssimes gràcies per donar-li vida a aquest blog! Espero que hi continueu participant, i animant a altra gent a fer-ho!Per molts anys Bits & Beats!


Peusa | BonDia Diari digital d'Andorra.\nInici / Peusa\n“El bloc d’habitatges de la Plaça Europa de la Seu d’Urgell es quedarà imminent sense corrent elèctric i els seus ocupants sense habitatge on ser reubicats, ja que l’Ajuntament no disposa de cap habitatge social.”\nLlegir més sobre Peusa tallarà la llum al bloc ocupat\nVehicle de la companyia elèctrica alturgellenca.\nDv., 27/03/2020 - 20:35\nL'elèctrica alturgellenca Peusa dona 50.000 euros per distribuir en ajuts\nL’empresa energètica alturgellenca PEUSA destina 50.000 euros a posar en marxa accions concretes de suport a persones en situació vulnerable a causa de la crisi del coronavirus. La gestió d’aquestes ajudes es farà des del Consorci d'Atenció a les Persones de l'Alt Urgell (CAPAU).\nLlegir més sobre L'elèctrica alturgellenca Peusa dona 50.000 euros per distribuir en ajuts\nL'elèctrica alturgellenca Peusa posa en marxa una iniciativa en aquest període de crisi.\nLa companyia elèctrica alturgellenca PEUSA ofereix als seus clients d’empresa i autònoms la possibilitat de reduir la potència contractada i durant un període determinat de temps.\nLlegir més sobre L'elèctrica alturgellenca Peusa ofereix reduir la potència a empreses i autònoms durant la crisi pel Covid-19


per què l’amanida et pot fer sentir inflat | portobelloartgallery.com\n1/7 Comença 2/7 Entre botigues saludables i ràpides que apareixen a tots els racons i amanides de pots de maçoneria dignes d’Instagram que omplen la nevera de l’oficina, les verdures estan iniciant una revolució. Però si teniu una festa postverda una mica inflat, no tingueu tant de pressa per buscar altres causes: el culpable pot estar al vostre bol.\n'Podeu convertir una amanida en una hamburguesa amb prou rapidesa si no esteu curosos', adverteix el gastroenteròleg Robynne Chutkan, MD, FASGE i fundador de Gutbliss, l'expertesa del qual consisteix en trobar solucions per a totes les vostres inquietuds d’IG. Entre els apòsits grassos, l'excés de fibra i les fonts de sal sovint oblidades, hi ha moltes oportunitats perquè una amanida una vegada sana vagi cap al sud, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir, és a dir.\nPerò no tingueu por, encara no heu de deixar el vostre hàbit de fulla verda. Només cal que tingueu una mica d’intel·ligència i ajuntareu amanides que faran que els vostres gustos i el tracte gastronòmic siguin igualment feliços en molt poc temps.\nA continuació, es mostren cinc causes sorprenents de inflor no desitjat que cal tenir en compte la propera vegada que realitzeu la comanda d’amanides.\n1. El teu vestit no et fa cap favor\nD’acord, així que ja sabeu que una amanida que nata amb el vestit no és la manera més beneficiosa d’arreglar-nos la verdura, però resulta que hi ha més quantitat que quantitat. 'Heu de fixar-vos en el (condiment) quant a la quantitat d'oli, sal i sucre, perquè són tot allò que us pot brotar', aconsella Chutkan, que crida específicament els apòsits dels restaurants, que sovint estan hipercentrats en gust (llegiu: potencialment ple de desencadenants de inflor).\nAixò no significa que hagis de menjar la teva amanida seca. (Gràcies a la deessa verda!) 'M'encanta utilitzar una mica de suc de llimona perquè això pot estimular els enzims digestius i funcionar com a' llavador ', diu Chutkan. I si busqueu una mica més de complexitat de sabor en el vostre vestit, enginyar-la és la millor aposta. Aquestes senzilles receptes de vestir amanides són un lloc excel·lent per començar.\n2. La vostra amanida s’omple de verdures crues\nLes verdures no cuites estan plenes de nutrients addicionals en el seu estat natural. Un d’aquests nutrients essencials? Fibra. I tot i que el vostre budell adora el macronutrient, no tothom pot tolerar grans quantitats alhora. 'Malgrat que la fibra és excel·lent per a vostè, massa en una sessió es pot enganxar al tracte digestiu', afirma Chutkan.\nUna solució ràpida fàcil: treure al vapor o torrar lleugerament algunes de les seves verdures abans de llançar-les al bol, que descompon algunes de les fibres de manera que siguin més fàcils del sistema digestiu. A Chutkan, li agrada bròquil al vapor o espàrrecs torrats, per començar, que es combinen molt bé amb un llit de verdures. I si busqueu una base d’amanides que tingui l’esquena (er, budell), els espinacs són una opció fantàstica. 'És molt suau i fàcil de digerir', explica Chutkan. '(Els espinacs) tenen un gran contingut d'aigua, de manera que pot ajudar a engrossir la femta i a desinflar-te.\n3. Els complements habituals es colen amb sal i sucre extra\nEspolvorejar fruits secs i fruits secs a la vostra amanida augmenta el factor de gust, però també pot ser la causa dels problemes de la panxa després de l'amanida. Això es deu al fet que sovint contenen sucre afegit, un principal infractor per inflar. 'El sucre pot afavorir el creixement de bacteris equivocats', explica Chutkan, que afegeix que els dits bacteris sovint condueixen a una producció més elevada de gas.\nTot i que els fruits secs solen ser una bona font de greixos i proteïnes saludables, depenent de com estiguin preparats, es poden degotar en oli o sal, cap de les quals és poc respectuosa per la inflor. 'La sal, en particular, pot fer que pugeu i reteniu més aigua', afegeix Chutkan.\nLa solució? Intercanyeu fruites seques per una papaia fresca, que conté un enzim que ajuda el digestiu anomenat papaïna. I si teniu una nous o llavors preferides, mireu de comprar-les crues, sense aturar i, sempre que sigui possible, brotades per obtenir els beneficis de nutrients en la seva forma més pura.\n4. Els llegums provoquen una sobrecàrrega de fibra\nEls llegums són tota la ràbia, i per una bona raó. Són fonts nutritives de proteïnes vegetals, plenes de micronutrients, en particular, ferro i, sobretot, un gran punxó de fibra. Però si el vostre sistema digestiu no pot gestionar una gran quantitat de verdures crues, els llegums també poden resultar complicats. I tot i que els llegums en conserva fan que la preparació dels àpats vagi molt més ràpidament, només empitjoren la situació. 'Les mongetes en conserva poden ser molt inflades, perquè sovint tenen quantitats més altes de raffinosa', afirma Chutkan, que explica que la raffinosa és un sucre que el nostre cos lluita per descompondre.\nPerò no aneu a tirar els cigrons ni les mongetes negres. Chutkan ofereix una solució senzilla per mantenir llegums gustosos al vostre plat: remullar-los i cuinar-los. '(Les mongetes cuites) tenen un millor sabor, són més nutritius i solen ser menys gasoses que les mongetes en conserva. I sí, tot i que seria molt més senzill fer servir només el teu obridor de llauna, que els remullats de llegums a casa predigestin alguna de la raffinosa, fent-los molt més simpàtics.\n5. La vostra amanida és massa gran\nQui més va encunyar la moderació és clau, va ser molt bo, inclòs quan es tracta de la seva aportació de gasp! 'Allà llauna és molt bo per al tracte GI, explica Chutkan. No estic segur de com de complet ha de ser el teu bol? 'En algun lloc entre una amanida lateral i una amanida d'entrada és probablement la mida ideal, segons la toleració de les fibres', aconsella, i recomana que si la vostra amanida està plena de composicions fibroses, potser ho desitgeu per desar més endavant.\nQuè passa, doncs, a l'expert intestinal per posar amanides per fer una digestió feliç? A més d'un xic de llimona, Chutkan també li agrada l'hummus en lloc de vestir-se, afegeix una cullerada d'arròs moreno per a la fibra fàcilment digerible i sempre es centra en incorporar un arc de Sant Martí (de vegades cuinat!) Al seu bol.\nNecessiteu inspiració? A continuació, es presenten 14 amanides aprovades per guru de benestar. I si seguiu aquests consells i encara esteu inflat, potser voldreu plantejar-vos provar la dieta baixa en FODMAP.\nLa rutina de cura de la pell * exacta * a seguir en un clima sec\nQuan la gent viatja als EUA, porta una maleta addicional per a aquestes compres de bellesa\nCom celebrar Acció de Gràcies mentre s’adhereix a un pla de menjar sense gluten\nBenvolguts dermatòlegs: El retinol o l’àcid glicòlic és millor per mantenir la pell juvenil?\nLes 10 millors marques de pressupost per a una moda de fitness super elegant\nL’única cosa que falta a la vostra rutina de salut intestinal


El Barcelona vol recuperar la seva autoritat davant el Betis\n25 setembre 2020 23:19\nTemes del dia #presospolítics#indults#GuillemAgulló#FederacióLlull#bilingüisme#Òmnium#IllesBalearsFilmFestivals#cultura#diadelesillesbalears#coronavirus#Palma#Confinament#migrants#català#TallersdeRap#incendiforestal#trot\nEl Madrid juga avui amb l'Alabès de Pitterman al Santiago Bernabéu\nEuropa Press | 18 febrer 2006\nEl FC Barcelona necessita guanyar avui el Betis al Camp Nou per recuperar la seva autoritat a la Lliga, on ha mostrat signes de debilitat després d'una ratxa de 14 triomfs que ha donat vida als seus perseguidors, el València, que juga diumenge a Anoeta, i el Reial Madrid, que avui tractarà de pressionar guanyant l'Alabès.\nEls dos partits perduts davant el València (1-0) i l'Atlètic de Madrid (1-3) pels blaugranes, que fins aleshores només havien caigut una vegada a la Lliga, en el Calderón, han obert la competició, que semblava ser just del Barcelona.\nRonaldinho torna després que es perdessin per sanció dos partits que han conclòs amb dues derrotes i Deco reapareix després de causar baixa a Mestalla per una contractura muscular, així que tornaran a un onze amb Etoo. Els tres no juguen junts des de fa un mes, a casa davant l'Athletic. Rijkaard, això no obstant, té la baixa de Rafa Márquez, sancionat, i el dubte de Carles Puyol, amb molèsties, que ha entrat a la convocatòria però no és segur que jugui. A més, segurament no comptarà amb Messi, tot i que ha entrat a la llista, i Giuly, als quals no vol forçar pensant en la cita davant el Chelsea.\nPer la seva part, el Betis arriba a Barcelona amb moltes baixes. Capi, Xisco, Assunçao, Castellini i Lembo, a més d'Oliveira i Miguel Àngel, no podran jugar.\nPer la seva part, el Reial Madrid, reforçat pel seu gran partit davant el Saragossa a la Copa, espera que la comunió amb el públic continuï avui davant l'Alabès i es mantengui dimarts davant l'Arsenal. La temptació de pensar en el partit europeu serà alta, però els de López Caro no es poden permetre una travelada després de la gran ratxa amb cinc victòries a la Lliga i cap derrota el 2006, que li han permès retallar la distància amb els blaugranes a set punts.\nAixí i tot, és quasi segur que realitzarà algunes rotacions per donar descans a jugadors com Woodgate, que no entrà a la Lliga, i possiblement a Cicinho i Zidane, comptant amb les baixes de Pablo García, lesionat, i Gravesen, sancionat.\nL'Alabès arriba sense el tècnic Juan Carlos Oliva i amb l'argentí Mario Luna a la banqueta.\nLa 87a edició del Gran Premi Nacional de Trot es farà aquest dissabte amb una entrada limitada a mil persones


Casa fàbrica Busqueta Barcelona entre Muralles\nCasa fàbrica Busqueta\nL’hisendat i comerciant Jaume Busqueta i Guitart va establir-se al barri del Raval, on fundà dues fàbriques situades als carrers dels Tallers i al carrer d’en Robador.\nLa fàbrica del carrer d’en Robador fou reformada l’any 1833. La fàbrica “segurament estaria destinada als teixits manuals o moguts per “vogis” de cavalleries, com ho demostra el fet que no va arribar mai a ser una fàbrica tèxtil vaporitzada. Aquesta important fàbrica situada als números 24 i 26 del carrer de Robador no ha estat mai documentada a les estadístiques ni als padrons de fàbriques posteriors. Estava formada per un cos de casa donant front del carrer, producte de l’addició de dues parcel·les medievals, i una gran “quadra” de quatre plantes d’alçada, construïda molt probablement a principis del segle XIX. No disposem de dades d’Obreria sobre la seva construcció, que creiem a principis de la dècada dels anys vint del mateix segle, ni tampoc de la seva autoria, donat que l’edifici estava emplaçat a l’interior de la parcel·la”.\nL’any 1856 la fàbrica és venuda a l’impressor Pau Riera i Soler.\nNo se’n tenen més notícies, però durant molts anys l’edifici restà abandonat. L’any 1991 fou enderrocat amb motiu de la reforma urbanística del Raval.\n Artigues i Vidal, J. i Mas i Palahí F.; 2012, pàg. 394


Escola d’estiu i intensius – Ballet Nacional de Catalunya\nEscola d’estiu i intensius\nL'HISTÒRIA MAGICA DE\nIntensius i escola d'estiu\nPersonal Administratiu i Auxiliar\nVine a la nostra escola d’estiu. Una escola diferent, dirigida a tot el públic, amb propostes molt diverses i adaptades a tots els nivells i edats. Un gran ocasió per tots aquells que vulguin provar per primera vegada la dansa o noves especialitats, i també per tots aquells que requereixen d’una preparació intensa en vistes a d’altres projectes formatius o laborals.\nMenjador i Allotjament\nQuota única, setmanal o diària\nLink a inscripció\nL’ABC programa, durant els períodes no lectius, diversos cursos dirigits als seus alumnes i als d’altres escoles. L’escola d’estiu té l’objectiu d’oferir noves propostes atractives i diferenciades respecte de la seva activitat curricular. Durant aquests períodes l’ABC pretén sorprendre als seus alumnes i a tots els interessats a provar noves activitats, a treballar amb nous mestres convidats i a viure uns dies diferents pel fet que les vacances han de ser gratificants i aportar un plus que convidi a trencar amb la rutina.\nLes propostes també estan dirigides a persones que encara no han fet el pas per iniciar-se en la dansa, o no troben el moment idoni. Per això aquests cursos són una excel·lent ocasió per poder valorar i conèixer la nostra activitat i tot allò que els pot aportar.\nEls períodes oficialment establerts per als programes intensius i escola d’estiu són els següents:\nPrograma Intensiu Nadal i Reis: del 27/12/2017 al 5/01/2018\nPrograma intensiu Setmana Santa: 26/03/2018 al 30/03/2018\nEscola d’estiu: del 02/07/2018 al 03/08/2018 i del 03/09/2018 al 07/09/2018\nDurant els 3 mesos anteriors es publicaran els cursos, el nom dels docents que els impartiran i horaris\nPer aquells cursos que exigeixin als seus participants el trasllat durant unes setmanes prop del nostre centre, disposem per a ells de servei de menjador i allotjament. Aquests serveis i les quotes corresponents es publicaran juntament amb els programes que ho requereixin.\nPer a inscriure’t a un dels nostres programes has d’accedir a l’enllaç de INSCRIPCIÓ, que et dirigeix al document que has de complimentar i enviar per correu electrònic juntament amb la documentació que es requereix.\nPer als cursos destinats a alumnes de nivell avençat o que cursen estudis de formació professional en dansa, és necessari acreditar el curs i escola o centre de formació de procedència, i en cas que no sigui suficient, s’haurà de superar una audició en vídeo.


El paper de la Sectorial de Sanitat en el Procés Constituent. | Sectorial Sanitat del Procés Constituent\n← Convocatòria de l’assemblea general del Procés Constituent\nConsideracions “macro” sobre model assistencial →\nEl paper de la Sectorial de Sanitat en el Procés Constituent.\nPosted on 10/12/2013\tby andreusg\nReflexions prèvies a l’Assemblea del 22D.\nEscric això un tant desanimat perquè la realitat és que no acabem de cobrir les expectatives de les assemblees que fem. Som una gran quantitat de gent interessada, però no aconseguim organitzar-nos. I si en la primera era previsible i ja va complir el seu paper de conéixe’ns, en la segona vam arribar a unes decisions que no hem complert. Dels Grups de Treball que s’hi van constituir, només un, el de Teràpies Naturals, s’ha tornat a reunir, dues vegades, i un altre, el de Model de Gestió, ha mantingut un debat, amb participació menys que mínima, al blog de la Sectorial. De la resta, ni rastre. I pel que fa al suposat grup de coordinació que s’havia de constituir, ni tan sols es va completar la llista de membres i, tret de dos o tres missatges, no ha tingut activitat.\nEn aquestes circumstàncies, es pot dir que la Sectorial de Sanitat no funciona com a tal i que ningú pot anar enlloc, ni al Grup Promotor del dia 6, ni a l’Assemblea del 22, en nom de la Sectorial. El mes passat va tenir lloc una reunió força representativa de tots els moviments que actualment defensen la sanitat pública. Del PC hi vam anar 3 persones. Ens vam posar d’acord en qui havia de parlar, però clar, simplement actuavem com a membres, no com a representants del Procés. La qüestió que plantejo és triple:\n– El sentit de la Sectorial: Hi ha una opinió (Néstor en resposta a escrit ‘Dimecres 4 de desembre Mobilització…’) que ve a dir que molt bé el que volem fer com a Sectorial, però no és el paper del Procés. Vaig fer una resposta que dissortadament se’m va esborrar. En essència deia que aquest punt de vista no s’havia plantejat a cap assemblea, que al marge d’estar d’acord que tota la feina (teòrica) que poguem fer com a Sectorial no seria més que una aportació a la Constitució que pretenem fer, hi ha una sintonia general en el PC per entrar més a fons en cada un dels 10 punts del manifest. I per altra banda, hem de participar com a Procés en la lluita contra les retallades i la privatització de la sanitat, coordinant-nos amb els moviments ja existents i en els que sovint participem molts membres individualment. O sigui que sí que crec que té aquests dos sentits la Sectorial, a més del sentit crític i propositiu amplament debatut i consensuat que no es tracta de recuperar la sanitat que teníem sinó de construir un nou concepte de sanitat molt més ampli i humà, etc. etc.\n– La relació de la Sectorial amb el Procés: Si heu vist la proposta d’organització que es debatrà en l’Assemblea general del PC del dia 22, situa les assemblees sectorials al nivell de les territorials. Personalment no ho acabo de veure, si més no en el nostre cas d’activitat pràcticament nul·la. Jo diria que el dret a decidir organitzativament s’obté mitjançant l’àmbit territorial i que l’àmbit sectorial és un àmbit de treball, però no de representació. Vaja, que no pot ser que els membres del Procés que formen part d’una Sectorial tinguin un vot (per simbòlic que sigui) en la seva territorial i un altre vot en la seva sectorial. Crec que pertànyer a la sectorial ens dóna més feines (entre les quals explicar el tema sanitari en les respectives territorials) però no ens ha de donar més drets.\n– Què hem de fer?: Doncs posar-nos a la feina, cada un/una d’acord amb les seves possibilitats i tothom, de moment d’acord amb les decisions de la 2a. Assemblea, és a dir, desenvolupant, intervenint en els Grups de Treball acordats o proposant noves línies de treball, de moment per mig del blog https://sanitatpconstituent.wordpress.com/ que és com havíem quedat, o convocant reunions presencials els grups que ho considerin adient, sempre tenint en compte que hi ha gent que no pot funcionar sempre amb reunions pel tema de les distàncies/horaris. És per aquest problema també, i perquè ens hem de demostrar que sabem ser conseqüents amb les decisions de les assemblees i que sabem treballar en grups, que jo no convocaria ara una assemblea. Potser pel gener o pel febrer, amb temps per anar elaborant les conclusions que el PC sembla que espera de nosaltres pel març o l’abril. Cal que totes entrem de tant en tant al blog i participem, opinem… Per no liar-la, perquè és més complex i innecessari, proposo eliminar la pestanya Fòrum, atès que a l’apartat Grups de Treball s’hi pot treballar bé i s’hi poden obrir noves línies de treball.\nPer debatre amb tothom, feu servir el Blog no el correu de la sectorial.\nAquesta entrada ha esta publicada en Sectorial de Salut. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\n4 respostes a El paper de la Sectorial de Sanitat en el Procés Constituent.\nm pia planas ha dit:\n05/01/2014 a les 11:11 am\nSi, és important apreciar i valorar el que s’ està fent. No som perfectes. Paciencia i autoestima amb autocrítica positiva, aportació d’ idees . No ens desanimem, és un gran i bon projecte. Jo, com a ciutadana senzilla i corrent, ho agraeixo de toto cor i espero poder-i participar desde les meves posibilitats.\nHi haurán sectorials per pobles?\n13/12/2013 a les 6:36 pm\njo estic d’acord amb en Sebastià. Tot just comencem i crec que ens fa molta falta conèixer com està el tema sanitari en la seva globalitat i per això cal que qui en tingui coneixements els digui i així veure tots els punts de vista.\nCal que debatem quina sanitat volem abans de fer accions. I a partir d’aquí que vagin fluint idees. Jo crec que fa falta molt de debat o comunicació i crec que per això ens interessa trobar-nos i treballar-hi.\nIgual com diu ell, i també en Ramon, caldria que anéssim al nostre ritme i no estar tan marcats per l’agenda general que està molt enfocada a fer accions. Primer hem de saber a què aspirem i com ho podem dur a terme i desprès, amb el temps, ja buscarem com exposar-ho.\nXallue ha dit:\n07/12/2013 a les 11:45 am\nLa meva modesta visió és més optimista. Deu-n’hi do el camí fet per un moviment assambleari on a penes ens coneixem.\nParlo des de el grup dedicat a la Salut Pública ( es a dir la salut col·lectiva no assistencial) i, de moment, el que hem fet és compartir informacions, probablement més per enriuiment personal que altre cosa.\nAlguns entenem que la Salut Pública a Catalunya compta amb prou recursos i te una estructura sólida dins de l’administració de la Generalitat. I que al país hi ha prou tecnics i professionals per continuar conduint la Salut Pública tal com cal a un estat modern.\nEl que manca són garanties de funcionament democràtic i transparent, i control més proper al poble, puig que els organismes i els professionals de la Salut Pública actualment responen només que davant dels poders politics i al Parlament però, en realitat, només que davant de la estructura administrativa-politica, es a dir el partit al govern. I en l’actualitat el titular de la conselleria no mereix cap confiança.\nAmb això dit, el que es pot aportar a l’assemblea del 22 de desembre fora quelcom simple com:\n1. Els grups de treball han endegat una feina i progresen en la definició dels principis a incloure en el Procés constituent al llarg del proper trimestre.\n2. Del funcionament de la sanitat a Catalunya el que més cal és un control popular de la gestió y una transparencia continuada que eviti que la salut esdevingui un negoci lucratiu a costa dels ciutadans.\nO quelcom en aquesta línia.\nI continuar treballant.\nSebastian Vignoli ha dit:\n06/12/2013 a les 9:35 am\nPrimer, tot i que el Ramon finalitza la carta de manera constructiva i positiva (que no semblava al començament de la mateixa), jo voldria remarcar que hem de ser realistes i alhora positius. Ningú ha de pensar que el que volem fer serà fàcil. Tammamteix, la situació social ha estat poques vegades tan favorable a un canvi. Sembla que quedi moltíssima feina a fer, que el canvi serà molt lent (si es que es produeix), però, de vegades, una guspira fa esclatar tot i el canvi s’accelera. Per tant, malgrat les dificultats, val la pena continuar. I ho dic jo, que la meva participació és molt escasa.\nEstic d’acord amb les reflexions del Ramon en relació al sentit de la sectorial i la seva relació amb el Procés. El sentit de les sectorials, jo crec, es desenvolupar amb més detall el proposat al manifest del Procés. També es poden plantejar coses noves (que no surten a manifest, vull dir). Peró, com molt bé diu el Ramón, la feina és interna i no representativa. A més a més, la façana de la sectorial de sanitat hauria de ser bàsicament (copio al Ramon) “la lluita contra les retallades i la privatització”. Tota la resta és treball intern, semblant a un programa polític.\nSegon, l’autocrítica. Jo crec que la sectorial de Sanitat no està encara quallada. Caldrien més assemblees i participació. Penseu que només se n’han fet dues. Jo a la primera no vaig assistir-hi perqué estava a Murcia. No vull menystenir al companys i companyes que treballen molt, no em malinterpreteu, si us plau; però estareu d’acord amb mi que l’objectiu no és que uns pocs treballin molt. La segona assemblea va ser una mica apressurada, pel poc temps que teníem i la quantitat de temes a abordar. El repartiment en Grups de Treball crec que no es va fer bé. Crec que s’hauria d’haver parlat entre tots i totes quins grups volíem i partir més dels interessos dels participants. Tot plegat va quedar una mica confús, amb un final precipitat perqué es tancava el local i no va quedar gaire clar que havíen de fer els grups.\nTot això s’ha de treballar a properes assemblees i rectificar algunes coses si cal.\nTorno a copiar al Ramon: “Què hem de fer?: Doncs posar-nos a la feina, cada un/una d’acord amb les seves possibilitats.” Que no condeixi el desànim, doncs just acabem de començar. Tenim problemes i discrepàncies i tindrem problemes i discrepàncies, com és normal en un projecte com el nostre, assembleari i transversal. Hem de tractar de solucionar-los, però de problemes en tindrem sempre.


Desesperació d'una metgessa embarassada: «Prefereixo perdre la feina que el fill»\nColpidor testimoni d'una cirurgiana embarassada: «Prefereixo perdre la feina que al meu fill»\nDenuncia que el seu hospital vol que treballi malgrat la seva condició, que l'inclou en les persones de risc\nper Alejandro Cañete dijous, 9 d’abril 2020 - 14:06h\nLa cirurgiana manxega està embarassada de 9 setmanes | CST\nNo vol utilitzar el seu nom real per por a represàlies, però Victòria, una cirurgiana de 32 anys, denuncia que estant embarassada de 9 setmanes la volen obligar a treballar al seu hospital. Això el que explica a 'El Confidencial', on recorda que «les gestants formem part, suposadament, de les persones especialment sensibles».\nSegueix sense entendre la situació quan teòricament el govern les inclou en les categories de risc. Per no reincorporar-se al centre hospitalari de Castella-la Manxa on treballa, ha hagut de mentir. Està de baixa per «una lumbàlgia que realment no pateixo», però creu que és «l'únic recurs de què disposo per conservar la meva salut i la del meu fill».\n«Estan trepitjant els meus drets»\nExplica com la comunitat manxega és una de les que està obligant a anar a treballar a les professionals sanitàries embarassades. Parla «d'una pressió i un xantatge» insuportables. I encara que va tenir un sentiment de culpa i es va sentir «insolidària», va fer el que va fer perquè «estava en risc el meu embaràs».\nLa seva consigna no pot ser més clara: «Prefereixo perdre la feina de perdre al meu fill». Però és que afirma que va arribar a sentir que «no podem permetre que les metgesses embarassades se'n vagin totes a casa». Tant era la seva especialitat, d'un dia per l'altre s'havia de convertir en una «'experta' del coronavirus».\nDefensa que el que demana «no és cap privilegi» i que és «conscient de l'emergència». Però recorda que està embarassada per primera vegada i que l'únic que vol és «viure l'experiència com fan altres dones» en la seva situació personal i professional.\nL'opció que li plantegen ara des de l'hospital és que torni a treballar sense necessitat d'exposar-se al coronavirus. Sembla difícil quan la xifra de professionals sanitaris contagiats no para de créixer cada dia.\nEl 'zasca' de Rufián a Sánchez sobre la proposta estrella per lluitar contra el virus\nTreball Salut Malaltia Embaràs Castella la-Manxa