L'Ajuntament de Cassà fomenta el voluntariat, la promoció de campanyes i diversos actes solidaris. Des del consistori es desenvolupen accions en el marc del lema 'Cassà, poble acollidor'.\nACTES RELACIONATS AMB L'AJUDA ALS REFUGIATS\n4a marxa de Palau solidària amb el Sàhara Occidental - 8 de maig 2016 (Girona)\nVols acollir un nen saharauí aquest estiu - Abril 2016\nL’àrea de Ciutadania cerca en tot moment ponents per realitzar cicles de xerrades sobre projectes de cooperació, experiències solidàries, entre d'altres. És per això que es combinen xerrades de persones experimentades en l’àmbit de la cooperació i xerrades que serveixen per compartir experiències a nivell internacional.\nXarxa integrada per un conjunt de ciutadans i entitats interessades a col·laborar amb l'Ajuntament de Cassà per ajudar en situacions d'emergència, com per exemple qualsevol crisi de refugiats, entre d'altres. La xarxa de voluntaris és permanent i es mobilitza quan és necessari. En aquest sentit la xarxa treballa per:\n- Conscienciar i senbilitzar a la ciutadania sobre temes relacionats amb els drets humans.\n- Fomentar la cultura de la solidaritat i la cooperació amb altres pobles.\n- Donar suport a la política d’acollida dels refugiats i immigrants del municipi.\n- Millorar les condicions de vida de les persones que es troben en situació vulnerable en el nostre poble o en altres llocs del món.\n- Organitzar campanyes i activitats destinades a recollir fons per a projectes o campanyes solidàries.


Fogueres, petards i música per celebrar la nit de Sant Joan | betevé\nFogueres, petards i música per celebrar la nit de Sant Joan\nBarcelona celebra la revetlla amb actes populars als carrers i places\nRedacció | dilluns, 24 de juny del 2019, a les 13.11\nLes fogueres, l’alegria i la germanor són el que fa de la nit de Sant Joan una de les més especials de l’any. Com cada 23 de juny, la platja ha estat un dels espais més concorreguts de Barcelona durant aquesta nit, però també les fogueres populars i les festes particulars.\nFamílies, amics i veïns s’han aplegat per “cremar allò dolent per tal que només es quedin les coses bones”. A tocar de l’Arc de Triomf s’han preparat taules i cadires i cadascú ha portat el seu sopar de carmanyola, en què s’han vist truites, empanades, menjar per als més petits, cava i la gran protagonista de la nit: la coca de Sant Joan. A la platja fins i tot s’ha vist gent escalfant brases.\nFestes populars i reivindicatives\nEl que no ha faltat tampoc ha estat la música. Al passeig de Lluís Companys, i coincidint amb la Festa Major del Casc Antic, a Sant Pere, Santa Caterina i la Ribera, els concerts han començat un cop acabat el sopar. Ho han organitzat el Centre Sant Pere Apòstol i l’Associació Juvenil Joves del Centre. S’hi han tirat petards, fonts de colors, bombes de fum i bombetes. L’ambient festiu ha convidat els que venen de fora a gaudir també d’aquesta festa: “És una festa increïble. Quina bona vida!”.\nTambé hi ha hagut lloc per a la reivindicació. La nit de Sant Joan també s’ha pintat dels colors de l’Arc de Sant Martí del col·lectiu LGTBI. Al carrer del Consell de Cent entre Muntaner i Casanova, l’Associació 17 de Maig ha organitzat la festa alternativa habitual de cada any. Els artistes d’enguany han estat Bazara Lemur, Promotriz de la Ká, Demix, Rajah i Ari Korrales.


Exhibició de força del noruec Thor Hushovd\nEl campió del món, darrer supervivent de l'escapada del dia, s'imposà en solitari. Voeckler manté el mallot groc de líder\nThor Hushovd celebra el final de l'etapa del Tour.\nEl noruec Thor Hushovd (Garmin) va conquerir el mallot multicolor de campió del món després d'imposar-se en solitari en la tretzena etapa del Tour, disputada entre Pau i Lourdes, de 152,5 quilòmetres, en una segona jornada pirinenca en la qual el francès Thomas Voeckler es va mantenir com a líder i els favorits van guardar les distàncies.\nHushovd va ser el darrer i exitós supervivent de l'escapada de 10 corredors que van animar el segon acte del Tour als Pirineus, que va viure el triomf d'etapa d'un campió mundial nou anys després que ho aconseguís l'espanyol Óscar Freire a Sarrebruck (Alemanya).\nEl ciclista nòrdic, que ha vestit el mallot groc 7 dies en aquesta edició, va guanyar en una demostració de força que li va permetre tres quilòmetres abans d'arribar a meta deixar la companyia del francès Moncoutié, agafar Jeremy Roy, que partia escapat, i aixecar els braços a la ciutat de Lourdes per novena vegada en onze participacions.\nMoncoutié i Roy, que va entrar plorant a meta, van ser les víctimes del gegant d'Arendal, que va marcar un temps de 3h47.36, a una mitjana de 40,2 km/hora. "Guanyar en solitari és una mica anormal en mi, i fer-ho amb el mallot de campió mundial converteix aquesta victòria en la més bonica de la meva vida", va assenyalar. El pilot dels favorits, comandat per José Joaquín Rojas (Movistar), va tancar la jornada a 7.37 minuts. Sense canvis a la general, en la qual Voeckler es va fer fort i manté Frank Schleck a 1.49 i Cadel Evans a 2.06. Alberto Contador continua setè, a quatre minuts.\nHi va haver pacte de no agressió i els favorits es prengueren el dia amb calma, situació ideal per a l'Europcar del líder Thomas Voeckler, que va dirigir les operacions camí del cim de l'Aubisque. Ni el Leopard dels Schleck, ni el BMC d'Evans, ni el Liquigas de Basso no van tractar de provar Alberto Contador.


Siegfried Kracauer, un dels grans. A cinquanta anys de la seua mort | País Valencià, Segle XXI\nPublicat per Redaccio el 1 gener 2017 en Article del dia · 0 comentaris\nLes petites ciutats, les ciutats de província, dominen des de fa segles l’esperit alemany. Llocs com Heidelberg o Tübingen, Weimar i darrerament Bielefeld tenen, en l’aspecte intel·lectual, una ressonància gairebé mítica. El pensament urbà és a Alemanya una raresa, al contrari que a França, Itàlia o els Estats Units. Podríem fer infinites cabòries al voltant dels avantatges i els inconvenients d’aquesta tradició provincial alemanya.\nA Siegfried Kracauer, en canvi, li agradava la gran ciutat. De jove de la mà de son pare a Frankfurt, després allà mateix com a periodista, així com xafant l’asfalt de Berlín cap al final de la República de Weimar, posteriorment a l’exili a París i a partir del 1941, després d’una fugida atzarosa amb la seua dona Lili, entusiasmat a l’ombra dels gratacels de Manhattan. “Ja sabeu que som gent de ciutat”, va escriure llavors, enmig del brogit del carrer, un Kracauer alleujat a sa mare i a sa tia, que havien romàs a Frankfurt, on tenien la llar familiar.\nAquesta mirada urbana és una clau de la seua obra, la riquesa i varietat de la qual sempre sorprenen. Kracauer fou brillant en tot de registres intel·lectuals: com el periodista cultural [escriptor de premsa, col·laborador de suplements literaris] alemany més important del segle XX; en assaigs i diversos llibres com a pioner de la teoria del film; com a sociòleg que amb el seu estudi Die Angestellten [Els empleats] causà furor el 1930; com a intèrpret, en termes de crítica de la cultura, del nacional-socialisme i investigador de les tècniques de propaganda; com a novel·lista (Ginster i Georg); i finalment, els darrers anys abans de la seua mort en 1966, com a filòsof de la història. L’observació que va fer el mateix Kracauer el 1947 a propòsit de la difícil situació professional que travessà al principi a Amèrica (“M’assec entre dues cadires”) podria valdre com a xifra de la vida i l’obra d’aquest fascinant intel·lectual. No fa gaire ha reaparegut fins i tot com a figura literària en la novel·la de Christian Kracht Die Toten, on es reflecteixen les visions fílmiques al voltant del 1930.\nAra finalment, i puntualment en coincidència amb el 50è aniversari de la seua mort, té Siegfried Kracauer la biografia que mereixia [Jörg Später: Siegfried Kracauer. Eine Biographie, Suhrkamp Verlag, Berlin 2016, 743 pàgs.]. L’historiador Jörg Später ha aconseguit bastir una narració excel·lent, i tothora elegant, sobre el fenomen Kracauer, recolzant-se en les correspondències publicades, l’important llegat documental dipositat al Literaturarchiv de Marbach -que Später ha treballat de manera sistemàtica-, així com en les obres de Kracauer, que interpreta, i situa en el seu context, sempre amb bon criteri.\nVertaderament, molts aspectes del personatge són singulars. Nascut el 1889 al si d’una família jueva de la petita burgesia a Frankfurt, estudià sense ganes arquitectura, però Kracauer –que patí durant tota la vida de quequeig- no hi romangué, i buscà altres horitzons: a Berlín assistí a les llegendàries conferències de Georg Simmel i féu arribar els seus assaigs filosòfics a Max Scheler: tots dos l’encoratjaren. Era l’època de latència d’algú que destaca tardanament. Sobtadament, i ja amb més de 30 anys, començà a escriure, a la primeria dels salvatges anys vint, a les pàgines literàries [el Feuilleton] del liberal Frankfurter Zeitung, que era llavors el diari alemany de referència. Aviat esdevingué, des de les pàgines d’aquest diari, un influent intèrpret de l’època. Els seus punts d’observació eren també els seus llocs preferits per a escriure: els cafès i les estacions de ferrocarril. Els amics fins i tot li’n diran “Estació”, evocant les estacions a lloc de transbordament d’idees i teories.\nPer cert, Später presenta juntament amb Kracauer tres altres pensadors com un quartet d’amics: Theodor W. Adorno, Walter Benjamin i Ernst Bloch. Les relacions de tota la vida i freqüentment dramàtiques entre tots quatre es fan presents, com un motiu recurrent, al llibre, incloent-hi les ruptures i les reconciliacions. De primer hi havia el superdotat “Teddie” [Theodor Adorno], 14 anys més jove, a qui “Friedel” [Kracauer] conegué ja el 1918. Entre els dos hi hagué al principi una gran proximitat, intel·lectualment estimulada, de tipus platònic-homoeròtic. Amb ell i també amb Bloch i Benjamin discutia Kracauer els grans temes de l’època, inspirant-se els uns als altres: el messianisme, el marxisme i el sentit de la modernitat. Kracauer, com a influent redactor al Frankfurter Zeitung, fou per als tres amics, que eren uns outsiders llavors, un important suport que obria portes en la lluita pel poder discursiu. A més, no dubtaven a ressenyar-se els uns als altres. A l’exili, en canvi, fou Kracauer qui hi depenia. Quan era a París, l’antic redactor de plantilla hagué de demanar el favor –diners i l’anhelat visat per viatjar a Amèrica- de l’Institut für Sozialforschung de Horkheimer i Adorno, que s’havia traslladat a Nova York.\n“Un drapaire que apareix a la matinada”, així va caracteritzar Benjamin en 1930 el seu amic Kracauer, i a aquest li va fer gràcia; ja no li’n va fer tanta quan més de 30 anys després Adorno el va descriure com “un meravellós realista”. Però ambdues caracteritzacions l’encertaven. Enfront dels edificis teòrics de gran volada dels seus amics, Kracauer centra l’atenció sempre en l’objecte, en la cosa mateixa, en la seua plasticitat, punt de partida per a les seues interpretacions. Al seu conegut assaig Das Ornament der Masse [L’ornament de la massa] afirmava programàticament, el 1927, que la millor manera d’entendre una època era “a partir de l’anàlisi de les seues manifestacions superficials i inaparents”. I així descobria en les cames de les Tiller Girls, noies de revista musical que ballaven amb ritme mecànic, la societat de masses taylorista. Kracauer percebé molt aviat el perill de la República de Weimar: “Sobre aquest país plana una fatalitat i sé del cert que no és només el capitalisme”, escrigué el 1930 a Adorno.\nLili i Siegfried Kracauer, tots dos jueus, reeixiren, al contrari que Walter Benjamin, a fugir el 1940/41 de la França ocupada, i evitaren així de caure en mans dels alemanys, cosa que hauria significat una mort segura. Són corprenedores les cartes que varen intercanviar des de París i Nova York amb la mare i la tia, ja d’edat avançada, que havien romàs a Frankfurt. El projecte d’eixida del país de la mare i la tia va fracassar per poc. El 1945 Kracauer es va assabentar que totes dues havien estat transportades “cap a Polònia”. “Intente no pensar-hi, en interès de la mera supervivència. Molts es troben aquí en la mateixa situació. No cal afegir-hi res més”. Així feia balanç de la seua pena.\nKracauer havia trobat una nova pàtria i, per conseqüent, publicà en endavant en anglès. Prosseguia el seu viu interès per les arts visuals, en estret contacte amb grans historiadors de l’art, i també exiliats, com Erwin Panofsky i Richard Krautheimer. Escriví el seu famós estudi De Caligari a Hitler i a partir d’un cert moment, uns ingressos regulars alliberaren la parella de l’estretor material. No es plantejava el retorn a Alemanya, però a partir de mitjan anys cinquanta sí que varen fer reiterats viatges a Europa i a la República Federal. I al costat dels vells amics Adorno i Bloch ara apareixen també joves intel·lectuals alemanys; Jürgen Habermas el va visitar a Manhattan. Quan Kracauer tenia més de 70 anys va ser convidat pel grup d’investigació “Poètica i Hermenèutica”, on s’aplegaven llavors les joves estrelles acadèmiques de la República Federal en pla interdisciplinar. Una d’aquelles ironies desconcertants de la història és que qui el convidà a participar-hi fou precisament el romanista Hans Robert Jauss. Jauss, cosa que ningú sabia, havia pres part el 1940, com a membre de les Waffen-SS, en l’ofensiva alemanya sobre França, davant la qual els Kracauer hagueren de fugir cap a Marsella.\nQui llegeix avui Kracauer resta literalment bocabadat davant la frescor i la vibració inherent a la seua obra. La modernitat trobà en ell un intèrpret panòptic que, com qui maneja un focus al teatre, il·lumina els detalls i alhora no perd de vista en cap moment el conjunt de l’escena. El 1931 va publicar al Frankfurter Zeitung una sèrie d’articles, Aufruhr der Mittelschichten [La revolta de les classes mitjanes]. Allà varen poder llegir els alemanys: “Són les classes mitjanes desposseïdes les que es revolten”. Estaven “trontollant d’ací cap allà, entre la violència i la raó”, en “una lluita desesperada contra el liberalisme, d’on provenen”. Per això hom trobava pertot arreu “la glorificació de l’Estat, l’Espai,* el Mite”. Per acabar, caldrà confiar que avui molts seran capaços d’observar amb amb tanta precisió les coses com ho feia Siegfried Kracauer.\n*Raum, és a dir Espai, de Lebensraum: Espai Vital [T.].\n(Article aparegut a Die Zeit, núm. 49, del 24-11-2016. Traducció de Gustau Muñoz)\nArticle anterior El Dia de la Truita Article següent Caràcters i L'Espill, dues capçaleres capitals


Noves relacions amb el món, a través del cinema - Noticias QUADERNS - El Periódico Mediterráneo\nNoves relacions amb el món, a través del cinema\nAndrés Duque protagonitza un taller a l’Espai d'Art Contemporani de Castelló (EACC) l'1 de desembre\nCineasta singular. Andrés Duque presentarà a Castelló un mini taller sobre cinema-assaig. - ÓSCAR FERNÁNDEZ ORENGO\nAndrés Duque protagonitzarà un mini-taller a l’Espai d’Art Contemporani de Castelló titulat Formes perilloses, cinema-assaig i noves narratives. La possibilitat de gaudir amb la seua presència a l’EACC es deu al projecte que comissaria aquest binomi artístic que conformen Lourdes Chesa i Emilio Ibáñez, coneguts com Dori & Grey. A ells vam acudir perquè ens expliquin una mica més sobre Duque, un cineasta singular.\n—Qui és Andrés Duque?\n—Quan ens referim a la figura d’Andrés Duque hem de tenir en compte que ens endinsem en el format del cinema-assaig i la perifèria de la no-ficció amb un fort caràcter documental, on s’emmarca tot el seu treball. La seua obra està plena d’esquerdes cap l’inexplicable, tenint sempre en compte que les seues peces parteixen majoritàriament d’una idea lúdica, segons les seues pròpies paraules «si no m’estic divertint amb la càmera, sé que alguna cosa va malament». Amb la seua càmera digital i una intuïció envejable, se centra en el registre de les formes i les superfícies, els gestos i els moviments, les situacions latents i les escenes desconcertants. La seua obra més que idees, genera sensacions i proposa noves relacions amb el món que ens envolta. Gairebé sempre, tan evocadores com intrigants.\n—Per tant, on situar la seua obra, el seu particular projecte?\n—La seua obra se situa en la perifèria de la no ficció espanyola caracteritzat per l’autoproducció, la no subjecció a formats o durades estàndard i la hibridació genèrica. Ha realitzat una sèrie de peces més properes a la videocreació, tot i que en elles no deixa d’introduir part del món referencial (Salón rojo o La fábrica) o d’imatges d’arxiu de caràcter factual (Home Soverignty). Cal destacar Life Between Worlds, Not in Fixed Reality, gravada amb un telèfon mòbil per a la secció Heterodocsias del Festival de Cinema Documental Punto de Vista 2008.\n—Què ofereix aquest mini taller segons la vostra opinió?\n—Aquest mini taller pretén fer un repàs històric sobre el cinema-assaig, prenent com a exemple alguns casos rellevants d’aquesta forma híbrida del documental (entre el documental i l’avantguarda), on el que preval és la subjectivitat de l’autor i la utilització de diversos materials, igual que l’activitat reflexiva com acció davant aquests temps d’acumulació d’imatges.\n—Tot això complementat amb el visionat d’algunes de les seues obres, no?\n—Així és, també ens acostarem a tres obres recents de producció pròpia: Color perro que huye (2011), Ensayo final para utopía (2012) i Primeros Síntomas (2015). Aquesta proposta creiem que és imprescindible per a aquells que veuen el cinema-assaig més pròxim al cinema experimental que al documental, i consideren que el cinema-assaig que prolifera en aquesta era postmoderna de confusió de fronteres, maneres i discursos és fruit d’aquesta mateixa hibridació i potser la seua més alta expressió, tot un horitzó per a l’audiovisual del segle XXI.\n—Quin objectiu generals us heu marcat com a comissaris d’aquesta iniciativa?\n—Les propostes de vídeo que presentem transiten en els intersticis de la categorització d’aquesta disciplina artística. Propostes que, allunyades dels estàndards comercials que regeixen la creació audiovisual contemporània, tracten de mostrar formes alternatives de narrar i potser, en alguns casos, una amateurització de les praxis artístiques.\nMoltes de les propostes d’aquest cicle es troben en els límits de la representació, com és el cas d’Andrés Duque, ja que la seua proposta abasta el cinema assaig més proper al cinema experimental i al vídeo-art. El seu treball es localitza a l’interior de les fissures, dels espais de penetració amb altres disciplines i eines audiovisuals. En aquest cas l’artista que hem convidat qüestiona, investiga, s’agita, devora, acumula i sobretot genera una nova forma de descobrir la imatge i les seues possibilitats dins d’un món ple d’elles.\n—No és fàcil acostar aquest tipus de cinema, de propostes com la de l’1 de desembre.\n—Introduir el videoart com un contingut més dins de la programació cultural, fent-lo arribar al gran públic, donant a conèixer noves formes de narrar amb les imatges és en definitiva un acostament del que ja s’està produint dins i fora de la xarxa.


Responsabilitat Global: Regals als mestres (II)\nAhir vam parlar de regals i ho vam fer focalitzant sobretot els Regals als mestres / Regalos a los maestros, sense saber que ahir mateix la UNESCO va proposar que els bons mestres cobrin més.\nPer això, complementaré la reflexió d'ahir amb aquestes dues notes:\nPrimera. Crec que en la nostra societat, d'acord amb el grau de desenvolupament que tenim, els reptes que planteja una economia del coneixement i els problemes que arrosseguem quant a productivitat i competitivitat, cal avançar urgentment cap a un sistema de retribució més vinculat al rendiment.\nSens dubte, aquest no és un pas fàcil, perquè quan cal valorar el rendiment en feines basades en el talent, allò que cal mesurar no són productes elaborats sinó altres intangibles com la qualitat associada al servei.\nDes d'una òptica de responsabilitat social i, de fet, de justícia retributiva, aquest també és un pas necessari. Ja no treballem per hores sinó per rendiment i és per això que s'ha de mesurar la paga, almenys aquesta és la tendència. I s'equivoquen els que no volen ni entrar a valorar aquests termes perquè conceben la feina solament en els paràmetres del compliment d'uns horaris.\nCobrar per resultats ja no és solament el veritable estímul sinó que cobrar per presencialitat és un antiestímul. Premia els pitjors i, en conseqüència, desincentiva els millors. També és cert que el pas d'aquesta política antiga a la moderna no es basa solament en aquest fet, i que aquesta mesura aïllada pot generar fins i tot disfuncionalitats si no se sap articular en el context corporatiu d'un canvi de model cultural i estratègic.\nEn el camp de l'educació això també és així. Llegim que més de la meitat de països europeus ja tenen bonificacions en el sou dels professors per incentivar la qualitat de l'ensenyament. La proposta persegueix premiar els docents que obtinguin més bons resultats a través d'una sèrie de proves d'avaluació als alumnes. L'assessor de polítiques educatives de la Unesco Francesc Pedró ha proposat a Barcelona, en una jornada sobre polítiques educatives de l'Institut Català d'Avaluació de Polítiques Educatives que el sou dels mestres inclogui un complement per recompensar la qualitat i l'eficiència de la seva tasca docent. El complement, que ja està previst en la llei d'educació de Catalunya (LEC), aniria en la línia del que ja fan la meitat dels països d'Europa i els Estats Units, amb millores de sou d'entre un 30 i un 50% del salari base.\nSegona. Vaig més enllà. Quan certes professions ja incorporen els regals com una pràctica quotidiana regular, d'això se'n diu propines. Les propines estan acceptades en algunes cultures. En alguns països són una pràctica tan normal que fins i tot tenen la consideració de gairebé obligades. Ve a ser de mala educació no donar-ne. Tan normalitzades estan que s'entén que el salari sigui baix perquè ja es veu complementat amb la generositat de la clientela. D'altra banda, aquest complement salarial forma part del diner negre, que esquiva la imposició fiscal.\nÉs fiscalment injust per a la societat i és perjudicial per al treballador que perd dignitat salarial més altres conseqüències (atur, jubilació). Però algú podria considerar que és una manera senzilla de tenir un sobresou, és a dir, una remuneració variable, per objectius. Fins i tot podríem considerar-ho modern si entenem que es procedeix amb la implicació plena d'un grup d'interès: la clientela.\nPerò no podem considerar-ho així. En vaig parlar fa temps en dues reflexions: En contra de la propina i\nSorpresa per la pràctica de donatius i propines (2. Les Propines). Vaig fer referència a un reportatge de la Vanguardia, titulat "La propina sufre por la falta de profesionalidad", en què s'explica que aquesta pràctica va perdent pes:\nEtiquetes de comentaris: articles, laboral, RSI, sector educatiu


Olèrdola: un compendi de 4.000 anys d'història de Catalunya\nFoto: Jaume Casanova / MAC Olèrdola\nBarcelona. Dijous, 23 d'agost de 2018. 12:41\nActualitzat Divendres, 24 d'agost de 2018. 11:30\nVisitar Olèrdola, al Penedès, és fer un recorregut per 4.000 anys d'història de Catalunya. A aquest indret ja va haver-hi assentaments de població a l'Edat de Bronze, fa uns 4000 anys. El més peculiar és que Olèrdola ha estat poblada bona part d'aquest tema: hi han passat els íbers cessetans i els romans... Posteriorment va ser abandonada, però va ser refundada, el 929 pel comte de Barcelona, Sunyer, i es va convertir en una petita ciutat. I a mig segle XI va ser l'epicentre d'una revolta contra els senyors feudals. A partir del segle XII va entrar en decadència però no es va abandonar del tot. Però encara hi queden nombrosos vestigis arqueològics, que estan gestionats des del Museu d'Arqueologia de Catalunya (MAC). El MAC Olèrdola es pot visitar, a l'estiu, de dimarts a diumenge, de 10 a 20h. El preu de l'entrada és 3,50 €, però hi ha tarifes reduïdes per a avis, nens i d'altres col·lectius. El Museu ofereix visites guiades i fins i tot visites teatralitzades; per a aquestes activitats es recomana contactar amb el centre. Es pot fer un tastet de la visita mitjançant Google Street View.\nTintoreria ibèrica. Foto: Jaume Casanova.\nDetectius del passat remot\nOlèrdola no té espectaculars obres del passat, però en un petit espai té una concentració immensa de restes arqueològiques que representen aspectes ben diferents de diversos moments de la Catalunya del passat. S'hi poden veure les restes d'un vell poblat íber, amb cases parcialment excavades a la roca. Hi ha restes més abundants dels romans: la pedrera (que va tornar a usar-se a l'Edat Mitjana), la talaia (que també va ser usada durant la guerra civil), una gran cisterna que garantia la supervivència de la guarnició i, sobretot, l'espectacular muralla. Està feta amb grans blocs de pedra, compta amb una sola porta i amb quatre torres. Cobreix tota la part d'Olèrdola que no està envoltada de cingleres.\nOlèrdola, durant l'Edat Mitjana, va disposar d'un castell, que era adossat a l'antiga talaia romana. Avui en dia gairebé ha desaparegut del tot, tot i que a principis de segle XX encara n'hi havia una part dempeus. En canvi, s'ha restaurat l'església de Sant Miquel, aixecada el 929, en temps de Sunyer, en estil preromànic. Tenia una sola nau, coberta amb fusta i teules. Va ser profundament reformada al segle XII. Després va patir nombroses modificacions. En els darrers anys ha patit una restauració en profunditat que li ha eliminat tots els elements posteriors al segle XII. A l'edat mitjana la població va créixer fora muralles i va construir-se l'església de Santa Maria al Pla dels Albats. Al costat de l'església hi ha una espectacular necròpolis. Les tombes més antigues, de forma antropomorfa, van ser excavades a la roca; més tard es van fer tombes antropomorfes amb blocs de pedra. De l'Edat Mitjana també es poden reconèixer els carrers, i alguns elements de les cases, com les sitges, excavats a la roca. Un dels elements clau de l'Olèrdola medieval era el celler on es premsava el raïm i es preparava el vi, i que dona una idea de la importància de la producció de vi en aquella època.\nCapitell preromànic. Foto: Jaume Casanova.\nLes restes arqueològiques de la muntanya de Sant Miquel es troben al Parc d'Olèrdola, integrat a la xarxa de Parcs Naturals de la Diputació de Barcelona. Les vistes des de la muntanya són espectaculars, doncs es pot veure tot el Penedès, el Garraf, Montserrat, la Mediterrània i el Cadí... i en dies clars fins i tot hi ha vistes sobre el Canigó. La zona on se situa Olèrdola és molt seca, amb un paisatge propi d'aquesta zona àrida de la Mediterrània. Això s'explica al Centre d'Interpretació, que compta amb una exposició permanent que planteja tres àmbits: Olèrdola i el seu entorn; Ús i transformació d'un territori; i 4.000 anys d'història. Al museu s'hi conserven objectes ben diversos, procedents de les excavacions: vasos campaniformes, ceràmiques amb inscripcions amb llengua íbera, anells del període íber, pinces de depilar romanes, ceràmica medieval i monedes íberes, romanes i àrabs...\nTombes antropomorfes tallades a la roca. Foto: Núria Molist.\nOlèrdola, la història desconeguda\nOlèrdola és seu del Museu d'Arqueologia de Catalunya, però és una instal·lació no gaire coneguda. I això que la seva història és apassionant. Les primeres cabanes trobades a la zona estan datades cap al 2000 aC. Al segle VIII, a l'Edat de Ferro, es va instal·lar el primer assentament fortificat, que comptava amb una petita muralla. Cap al segle V van assentar-se al turó els íbers cessetans, que van organitzar un gran poble fortificats a la zona, que incloïa una gran adoberia (o potser una tintoreria). Al segle I els romans es van apoderar de l'enclavament i van instal·lar-hi una fortificació destinada a controlar la regió. No van estar-hi molt temps, només fins que van consolidar el control del territori. El recinte no va tornar a estar poblat fins a finals de l'Alta Edat Mitjana, quan Sunyer, comte de Barcelona, hi va construir un castell, una muralla i una església. Era un punt de vigilància avançat per al conflicte entre cristians i musulmans. Al segle XI a Olèrdola Mir Geribert va liderar un aixecament pagès antifeudal i es va proclamar príncep d'Olèrdola. Va ser el principi de la fi de la localitat, ja que la població va anar baixant a la plana i el nucli va anar despoblant-se.\nFoto de portada: Jaume Casanova.\nCultura al sol A Cercs: una mina de museu Gustau Nerín\nCultura al sol L'art modern es dona cita a Ceret, a la Catalunya Nord Gustau Nerín


CSS Bernat Jaume: preguntes freqüents - Fundació Salut Empordà\nPreguntes freqüents sobre les visites i els serveis al Centre Sociosanitari Bernat Jaume davant el coronavirus. Aquesta informació pot variar en funció de la situació de la pandèmia\n[Actualitzat a 02/08/2021]\nEs permeten les visites als usuaris del Centre Sociosanitari Bernat Jaume?\nSí. Atesa la situació de fragilitat i vulnerabilitat dels usuaris del Bernat Jaume, les visites es fan extremant les mesures de prevenció i higiene per evitar contagis.\nNomés s'autoritza 1 acompanyant per pacient.\nS'estableix un sistema de cita prèvia. Els professionals es posen en contacte amb les famílies o les persones de referència dels usuaris per quedar amb el dia i l'hora de les visites.\nLa durada de la visita és d'una hora: una hora al dia de dilluns a divendres, i una hora durant tot el cap de setmana.\nLes franges de visita són 4, repartides en els següents horaris: de 13.30 h a 15.30 h i de 16 h a 18 h.\nEn cas de l'existència d'una unitat de pacients covid, no s'hi autoritzaran les visites.\nCom sempre, es fan excepcions en les visites per als pacients en situació al final de vida, descompensacions de patologies cròniques o en altres circumstàncies en què el metge responsable així ho indiqui.\nUs recordem les normes durant la visita. Pel que fa al visitant:\n- No vingueu si teniu símptomes compatibles amb la COVID-19 o sou contacte estret d'un positiu.\n- No vingueu si en els darrers 10-14 dies heu assistit a un esdeveniment multitudinari.\n- Us recomanem que el visitant sigui el mateix en períodes de 10-14 dies.\n- No es permet l'entrada de menors, excepte en situacions especials i autoritzades per l'equip assistencial.\n- Si el visitant és una persona dependent, es permet l'entrada d'un acompanyant per a aquesta visita sempre i quan hi hagi hagut una notificació prèvia.\nUn cop sigueu al centre:\n- És obligatori l'ús de mascareta correctament col·locada (tapant boca i nas) i no heu de portar guants.\n- Renteu-vos les mans amb solució hidroalcohòlica a l'entrada del centre i freqüentment durant la vostra estada.\n- Mantingueu en tot moment la distància de seguretat amb pacients, professionals i visitants. En els casos excepcionals en què no sigui factible mantenir aquesta distància el centre proveirà al visitant de l'equip de protecció adequat.\n- L'espai de visita al familiar és exclusivament l'habitació, el Jardí Terapèutic o la zona de la sala polivalent que s'habiliti expressament, i que el personal de planta ja us indicarà. En el cas que la visita es produeixi a l'habitació es respectaran en tot moment les mesures d'higiene i seguretat (distància 1,5 metres, ús de mascareta, rentat de mans), així com deixar la porta oberta.\n- No es permet transitar per altres dependències ni habitacions. Dels espais comuns, només es permet l'ús del Jardí Terapèutic.\nEs donen permisos de sortida de cap de setmana als usuaris?\nNo, no estan permeses les sortides per garantir la seguretat i evitar contagis entre els usuaris ingressats.\nFunciona l'Hospital de dia?\nSí, amb un aforament del 60%. Es disposa d'un protocol específic per evitar el possible contagi i garantir la seguretat dels usuaris i dels professionals.\nEs pot demanar hora per la Consulta Externa de Geriatria i Cures Pal·liatives?\nSí. Recordeu que només es permet un acompanyant a la visita.


CLECAS: VUELVE A CASA POR NAVIDAD...\nAl'esquerre: Apache (projecte) i a la dreta: Black Mamba (FA Òscar)\nDesprès de dinar: café i la típica tertúlia dels dies de "festa": què fem? Tens algun projecte en ment? Et motiva algun sector en concret? Veient que era una mica just anar a la Comarca; zona on tenim la majoria de projectes, decidim fer com el turró EL ALMENDRO, i tornar a casa per nadal...\nFa temps, vam obrir la petita zona del Lluçanès, en col.laboració amb en Manya, l'Aleix i l'Irina. Aquesta petita escola, consta de dos sectors; El sector de dalt i El sector Llac. Aquest últim consta, de moment, d'un sol boc: un tsunami (Gòliat) que té dues línies ja encadenades i dos projectes, tot i que s'intueixen forces línies més. La FA de les línies El taló d'Aquiles i Black Mamba les vaig realitzar aquest estiu, i va ser llavors, quan vaig intuir una nova línia que podria iniciar-se en dos forats laterals no gaire bons.\nLeti, aquest estiu, a Black Mamba.\nDoncs avui, hem decidit anar al sector Llac i provar aquesta nova línia. Hem netejat una mica els voltants del bloc, hem respatllat i magnesiat, i ens hem caçat els gats. I pegues. I més pegues fins a solucionar la primera seqüència: inici als forats laterals, bicicleta, remuntar lentament a un lateral, recol.locar peus, fer un dinàmic a una regleta, juntar-hi mans i...\nA partir d'aquí un altre moviment (que encara no he solucionat) i sortida del bloc. De moment, Projecte. La línia l'hem batejat amb el nom d' Apache.\nPels que ja heu visitat el sector del Lluçanès, el Sector Llac s'hi arriba agafant un trencant a l'esquerre (molt tancat) abans de la segona masia (a la dreta del camí principal). S'ha de baixar una pista molt pronunciada i fer una paella de dretes just al final de la baixada (seguint sempre la pista de gravilla). El bloc està al peu del camí. Està practicament a sota de l'altre sector.\nFerran Guerrero de desembre 08, 2009\nGuai, com mola, a veure quin dia anem a fer una visiteta, sembla Montserrat, bona feina familia.\noscar de desembre 09, 2009\nJa saps! Quan volgueu!


Puertollano, parada obligada abans d’ElPozo Múrcia\nEl proper rival dels blaugrana ocupa la penúltima posició de la classificació Els manxecs només han guanyat un partit i n’han empatat un altre Els blaugrana no poden oblidar que dissabte a les 13.00 hores reben ElPozo al Palau\n07 de des. 12\nDesprés de superar per 3-0 l’Inter Movistar, el FC Barcelona Alusport té una jornada, a priori, més fàcil abans de jugar contra ElPozo Múrcia. Es tracta del desplaçament a Puertollano, un viatge en el qual els homes de Marc Carmona utilitzaran fins a tres mitjans de transport diferents: AVE, autocar i avió, per tornar diumenge a primera hora del matí a Barcelona.\nEl partit d’aquesta jornada 8 és un d’aquells que tenen el cartell de trampa. Un equip petit, amb molt poc a perdre i amb un pavelló que s’omplirà per rebre els actuals campions de Lliga i d’Europa. Els locals arriben al matx penúltims amb només quatre punts.\nEl conjunt blaugrana arriba a la vuitena jornada amb una bona i una mala notícia. D’una banda, no podrà comptar amb Cristian Domínguez –porter internacional que va disputar el Mundial de Tailàndia-, ja que té una forta contusió muscular. De l’altra, però, sí que podrà tenir Fernandao. El segon capità de l’equip –que recuperarà el braçal que ha lluït Ari Santos en les jornades sis i set- ja ha superat la lesió que arrossegava també del Mundial.\nQui no hi serà segur perquè apurarà totes les opcions per poder ser en el súperpartit contra ElPozo Múrcia serà Jordi Torras. El capità barcelonista és el que més tocat va arribar de Tailàndia i ara ja encara amb cert optimisme el tram final de la seva recuperació. Wilde, que continua amb força problemes, Saad –que també va patir un fort cop al genoll davant l’Inter- Gabriel i Lozano segueixen sent un exemple per a tots jugant i sacrificant-se pel bé del grup, malgrat –insistim- les molèsties que no els permeten estar al cent per cent.\nEl conjunt manxec és l’actual penúltim classificat de la Divisió d’Honor de l’LNFS. Amb només quatre punts, un únic partit guanyat i un d’empatat, la seva Lliga no és la que l’enfronta aquest dissabte (18.30 hores) al FC Barcelona Alusport, però sap que no hi té res a perdre i que, per tant, jugarà sense complexos davant un conjunt com el barcelonista.\nS’espera una gran entrada al pavelló Antonio Rivilla, que fa temps que prepara aquest partit davant del Barça. Per a aquest matx, el tècnic David Ramos no podrà comptar amb Frois, que té la mà immobilitzada, però espera sí poder-ho fer amb Contreras, que ja ha pogut exercitar-se amb normalitat amb la resta de companys.


El Júnior Femení B del Samà mostra el seu millor bàsquet\nRedacció Vilanova i la Geltrú 16-02-2017 12:43 Lectures 290\nSamà Vilanova JFB - Barça CBS Groc . Eix\nFASE REGULAR NIVELL B1\nSamà Vilanova JFB 48 - Barça CBS Groc 39\nAquest cap de setmana les noies del júnior B rebien la visita del Barça Sant Feliu. Un rival que arribava invicte i que, presumiblement, suposava un dels partits més difícils de la segona volta. Però les noies del JFB arribaven motivadíssimes per enfrontar-se a un rival així.\nEl primer quart no podia començar millor: amb molta intensitat defensiva, pressió a la sortida de pilota i encert de cara a cistella, trencant amb un parcial de 16 a 3.\nEn el segon període el partit es va ajustar molt més per la millora de les blaugrana, això va portar a un intercanvi de cistelles que beneficiava les vilanovines per la bona feina feta fins llavors. Així s'arribava a la mitja part amb 15 punts de diferència a favor de l'equip de David Ruiz.\nLes samistes van tornar a pista després del descans una mica desconnectades i van rebre un parcial que apropava a les barcelonines, ja entrant en l'últim quart amb 10 punts per sobre en el marcador. Es preveia un final d'infart però el bon treball defensiu, la intensitat i les ganes mostrades durant gairebé els 40 minuts es van imposar i es va mantenir la distància al voltant dels 10 punts.\nPartit de deu de totes les integrants de l'equip, les que van lluitar a pista i les que per lesió no hi van poder ser però les animaven. Moltes ganes, actitud, lluita i esforç. Aquest és el camí a seguir, amb aquest comportament podem guanyar qualsevol rival.\nCB Samà: Maria M.(2), Maële S.(6), Laura G.(2), Silvia B. (3), Martina M.(2), Laura T.(4), Marta S.(3), Emma S.(10), Alba D.(16).\nAbsents: Aina R., Gemma S.\nParcials: 16 – 03, 14 – 12 (30–15), 05 – 09 (35–24), 13 – 15 (48–39).


Bona nit i tapa't: Amics i diners\nAquesta passada matinada vaig veure un capítol de FRIENDS que em ve com anell al dit per parlar d'un tema. En el capítol, tres dels protagonistes entren en conflicte amb els altres tres perquè tenen feines que els proporciones ingressos molt més baixos que ells, i no poden seguir el ritme de gastar que imposen.\nEstic en una edat en que ve molt de gust fer coses, sortir cada cap de setmana, menjar fora, alguna escapadeta, viatges, activitats diverses... però el sou no dóna per tot. Que tampoc em queixo, el fet de no poder fer grans despeses no vol dir que no pugui viure amb comoditat. Però com a la sèrie, tinc amics que tenen uns ingressos molt superiors, i em costa seguir-los el ritme. Em considero prudent i no m'agrada estirar més el braç que la màniga, però tampoc no m'agrada haver de dir que no a coses, i encar menys fer que els altres tampoc les facin per les meves limitacions.\nEn honor a la veritat, tinc uns amics força comprensius. Força comprensius un cop els he dit que jo no puc gastar-me certes quantitats, és clar. Però m'han ajudat en més d'una ocasió i són força considerats, no els puc retreure res. Però de vegades sembla que si no segueixes el ritme et quedis exclòs i una mica fora. Els diners són una cosa que no m'ha preocupat mai massa, perquè no els dono cap mena d'importància, mentre en tinc, és clar. El que es trist és que siguin font de problemes o discusions entre amics, que sí que són una cosa a la que dono la màxima importància a la meva vida.\nEls diners són el que genera el 99 % de les discussions del món. Però a aquest nivell no, si us plau.\nEscrit per en XeXu a les 21:05\nfada 4 d’octubre de 2009 a les 22:28\nLa situació és delicada, però em sembla que ho portes prou bé. Com bé dius la prudència i la confiança poden ser la clau per aconseguir un equilibri. Petons.\nAssumpta 4 d’octubre de 2009 a les 22:44\nUff, un tema molt complicat. Si els teus amics ho entenen, doncs perfecte :-)\nEl problema és quan et miren una mica com a “bitxo raro”.\nNosaltres som autònoms. Bé, el meu marit és autònom (jo actualment no treballo fora de casa) i això suposa ingressos irregulars, per tant mai vull comprar res ni fer res si no sé segur que tindré els diners per a fer-ho.\nQuan arriba l’estiu i no pots fer aquell viatget que voldries, arriba el moment en que la gent et pregunta “On heu anat per vacances?”, Doncs enlloc... (Al Viena!! jejejeje Eps, que m’ho he passat força bé... M’he muntat un munt d’històries i jo tampoc necessito massa "coses" per ser feliç) però la veritat és que dol bastant quan algunes persones et miren amb certa superioritat perquè han viatjat a tal o qual lloc.\nQuin cotxe tens?... Doncs mira, no tinc cotxe (una altre "repassada")\nAquesta societat de consum és així... "Tanto tienes, tanto vales"\nEls amics, la gent que t'estima, si són sincers, et volen igual tinguis més o menys pasta :-)\nLaia 4 d’octubre de 2009 a les 23:09\nPer als amics no ets una moneda de canvi. Ni accions de borsa. De vegades no podràs seguir-los el ritme, i la sensació de "sentir-se fora" per tu serà força marcada, però després de passar per aquesta situació molts cops, crec que la clau és que has de pensar que per a ells aquesta sensació no hi és. Sinó tot es fa una mica costa amunt, en fem un gra massa de coses que potser no tenen tanta importància. Ells et segueixen tenint en consideració, et segueixen estimant tal i com ets, et segueixen tenint present. I ja vidran èpoques millors on tindràs diners per poder fer i gaudir de tot el que vulguis. Jo si més no estic fent calaix!! :)\nEntre amics jo no he tingut mai cap discussió de diners, de moment. I també han estat força comprensius amb mi, i hem fet coses un pèl surrealistes sense gastar gairebé ni un duro... Amb imaginació i il·lusió he arribat a passar moments inoblidables! Però és clar, hi ha massa coses que ni amb bones intencions ni amb una ment privilegiada pots assolir...\nJJMiracle 4 d’octubre de 2009 a les 23:25\nGairebé tot es mou per diners, però l'amistat ha de ser superior a això, de la mateixa manera que no s'hauria de poder comprar amb diners.\nNymnia 4 d’octubre de 2009 a les 23:31\nEls diners no han de ser motius per discutir tant, tens tota la raó. A mi també m'agrada fer coses, i els diners tampoc han de ser limitacions per a fer-les. Però a mi a vegades em fa mal gastar els que tinc, i després penso: coi, i perquè son si no els diners!?! Són per gastar. Com seria un món sense valors com aquests? Ara que clar, amb el meu sou... tampoc puc gastar tant, perquè no en tinc tants! I ara, bona niiit!\nkweilan 4 d’octubre de 2009 a les 23:31\nEs passen èpoques millors i no tant però mai he tingut problemes amb els amics perquè tenien més diners que jo. És qüestió d'adaptar-se i si hi ha coses que no es poden fer, doncs no es fan. En farem d'altres i en gaudirem igual. Encara que no sigui el gran viatge o el gran cotxe.\nAnònim 4 d’octubre de 2009 a les 23:42\nUf, jo crec que no noto la crisi perquè sempre he nat més o menys igual, els diners s'han de valorar i no s'ha d'estirar més el braç que la màniga com bé dius XeXu, i seguir ritmes d'altres no és fàcil, cadascú sempre dins les seves limitacions sempre oi...\nAnònim 4 d’octubre de 2009 a les 23:44\nNO DIRE ALLO DE LA SALUT SERIA TONTO ,PERO COMPRENC LA SITUACIO, LA FELICITAT ES DISFRUTAR DE LO QUE TENS,PARAULES DE LA MEVA AVIA,DONCS AIXO A DISFRUTAR DE LA TEVA REALITAT.I ELS "GROLLERS" QUE ELS BOMBIN¡\nDeric 4 d’octubre de 2009 a les 23:47\na aquest nivel no ho hauria de ser, explicant als amics que quan surts a sopar no pots gastar-te 30€, per posar un exemple, s'ha d'arribar a una entesa\nXitus 4 d’octubre de 2009 a les 23:59\nUn post molt encertat XeXu. En el meu cas tots disposem si fa no fa d'ingressors similars, tirant a la baixa. I sóm força estalviadors i mesurats, cosa que em fa pensar que potser estaria bé deixar-se anar una mica més (collons!).\nJo espero no disctuir-me mai per diners amb algú estimat, mai!\nJordi Casanovas 5 d’octubre de 2009 a les 0:14\ncom va dir un savi... no pateixis que mentre jo tingui un duro, tu aniràs borratxo.\nCarquinyol 5 d’octubre de 2009 a les 0:17\nPenso que fas el correcte... no estiris més el braç que la màniga i, de tant en tant, donat aquelles alegries que et pots permetre.\nrits 5 d’octubre de 2009 a les 0:38\nrecordo el capítol.\nper sort, amb els meus amics mai hem tingut aquests problemes. hi ha qui podria portar un ritme més alt, xò s'adequen al que podem els altres.\nels que poden portar un ritme més alt, fan les seves coses, els seus viatges i més, xò no passa absolutament res.\nDan 5 d’octubre de 2009 a les 7:52\nUf. Delicat, delicat. Una situació que demana equilibri i ma esquerra per part de tothom. Al menys, tenir clar el que passa ja es un encert.\nòscar 5 d’octubre de 2009 a les 8:20\nl'amistat no sol tenir la nòmina com a companya de viatge. sols cal (o al menys a nosaltres ens ha funcionat) una mica d'amotllar-se i ja està.\nsi no es pot anar a la millor casa rural, es va a la pijor però amb l'equip al complert.\nGarbí24 5 d’octubre de 2009 a les 8:37\nPesseta o bragueta ...la font de tots els problemes.\nEs difícil de vegades seguir el ritme dels altres, que al mateix temps no s'adonen que hi ha qui no pot.\nNúr 5 d’octubre de 2009 a les 10:15\nÉs un tema complicat... Per sort o per desgràcia (suposo que més la segona...), la colla d'amics amb qui vaig jo sempre anem curts de pasta, així que no sempre pensem en plans barats. Tot i això, de tant en tant ens agrada satisfer algun caprici, encara que sigui per separat i encara que ens costi uns bon grapat de duros. Llavors el que fem és explicar-nos-ho i riure plegats. hehehe\nAmb qui ho pateixo és amb la parella: Ell cobra una mica més que jo, però fins ara vivia a casa sons pares, així que el seu sou era totalment per a ell i les seves despeses. Jo, en canvi, tinc un sou força trist més de la meitat del qual se n'anava al pis. I això es nota quan vols anar a sopar fora sovint, anar a prendre alguna cosa sovint...\nSi els teus amics poden, és normal que vulguin permetre-s'ho. Mentre no t'exigeixin que tu també hi participis. El problema és quan t'ho exigeixen, o bé deixen de fer el que voldrien perquè no et sentis tu exclòs. A mi em sap molt de greu haver de dir que no a un pla perquè vaig justa, però els meus amics no tenen per què patir-ho, ni sentir-se culpables. Tinc claríssim que el que he de fer és buscar-me una nova feina on em paguin millor i punt. I mentre no la trobi, ajo y agua! Pel que expliques, la sensació que tens no és justificada, ja que no crec que els teus amics et vulguin excloure. De vegades les coses són com són i no s'hi pot fer més. Accepta-ho i ja està! Quan tota aquesta situació econòmica es calmi una mica, serà l'hora de millorar i llavors podràs fer el que tu vulguis! ;)\nbajoqueta 5 d’octubre de 2009 a les 11:52\nUi això és el pa de cada dia, més del que et penses. Però bueno és qüestió de saber fins on pots arribar, i si no pots fer alguna cosa amb ells buscant d'altres més baratilles jeje.\nTxari 5 d’octubre de 2009 a les 12:33\nPrimer de tot: veig que vas avançat amb el tema Friends, perquè jo el dissabte vaig veure aquest capítol i fa més temps que vaig re-començar...\nÉs un tema espinós, és veritat.\nJo estic en el cas contrari. Ara que em puc permetre coses, els meus amics no em poden seguir. Sovint tinc la sensació d'estar deixant passar possibilitats, perquè potser en un futur no m'ho podré permetre. Però parlant sincerament, m'importa poc. A més a més, també és important aprofitar que tens amics per fer coses, encara que siguin barates.\nClidice 5 d’octubre de 2009 a les 15:56\nels amics "de sempre" amb els anys van prenent distància per aquesta raó, entre altres. Cadascú acaba resolent la vida de forma diferent i, per tant, portant un tipus de vida que pot molt ben ser que els altres no puguin assolir. Aleshores l'important és trobar aquells punts en comú i, si no et veus tantes vegades, com a mínim, les que et vegis, siguin en un pla d'igualtat :)\nFerran Porta 5 d’octubre de 2009 a les 16:11\nSuposo que és qüestió de combinar i fer activitats diferents, de manera que cadascú "s'apunti" al que la seva butxaca li permeti.\nEn el meu cas, no tinc una "colla" sinó amics "individuals" (o de dos o tres com a molt). Per això, amb cadascú faig segons les possibilitats dels dos (o tres). I la majoria estem, més o menys, en una situació econòmica similar.\nDeu ser complicat de gestionar, quan uns disposen de molt i altres poc.\npluja 5 d’octubre de 2009 a les 18:47\nEl tema dels diners sempre és complicat. T'entenc perfectament XeXu! però crec que amb els amics de veritat aquestes coses s'han de poder parlar i adaptar-se entre tots al que va millor a tothom. De totes maneres sé que no sempre és fàcil i és trist sentir-se exclòs per un tema econòmic. Amb la de coses que es poden fer que no valen diners!! (o ben pocs!!)\nplugim constant 5 d’octubre de 2009 a les 19:15\nEn aquest cas, el que en té més sempre s'ha d'adaptar al que té menys, si realment tots som amics. Per exemple no cal anar a sopar fora de carta, podem anar junts de menu. O si es tracta de fer vacances i no dóna per hotel, doncs de camping. Això sí, quan realment vols donar-te un "capritxo" d'aquells immorals i t'ho pots permetre, (tampoc cal explicar-ho massa) I com deixa aquell Salut i peles!\nJudith 5 d’octubre de 2009 a les 21:52\nM'has fet pensar amb la pel·lícula que feien ahir a tv3:"Amics amb diners".Diferents classes socials, però amics.Crec que un amic,se n'ha d'adonar quan un altre no està al seu mateix nivell de vida...\nneus 5 d’octubre de 2009 a les 23:06\nDues coses només.\nuna: recordo el capítol :)\ndues: no puc pas estar més d'acord amb tu.\nva i una altra: l'Assumpta, la paia, dient que no té gaires diners i s'ha passat l'estiu a VIENA!!! ;P\nNits 6 d’octubre de 2009 a les 0:01\nA mi personalment no m'ha preocupat el tema quan és puntual, o sigui quan és una nit que un amic vol fer una cosa i jo una altra... a mi m'ha preocupat més quan això es converteix en què l'economia ja et canvia l'estil de vida.\nA mi em va passar quan estudiava i les meves millors amigues del poble van optar per no fer-ho. Elles tenien sempre diners i no sé, sentia que "evolucionaven" d'una altra manera que jo, es pagaven una boda, una casa,... i jo estava amb els meus ideals, vivint en un mini-mini-pis, pagant un Màster i treballant a horetes en llocs on em pagaven poc per poder tenir una feina que no sabia ni si l'aconseguiria. Moltes vegades sentia que elles volaven i jo estava estancada vivint com als 18 anys.\nSentia que tenia poc a dir en els seus temes de conversa, en els seus plans,...,i penso que de vegades això sí t'allunya.\nPerò jo vaig tenir sort i seguim sent amigues i potser hem trobat que la diferencia és el què ens fa tenir moltes a explicar-nos i a aprendre.\nLes Coses són com Som 6 d’octubre de 2009 a les 12:43\nPenso que fas bé, al cap i a la fi, mires per tu i si els teus amics anessin justets com tu, doncs també mirarien per ells.\nJo he dit sempre que no he pogut anar a algun lloc per diners, i mai cap amistat m'ho ha tret en cara, per sort, i crec que tampoc hauria de ser font de conflictes perquè la vida està cara, els temps són difícils i avui dia paguem per tot.\nAquest finde mateix, una amiga em va pagar el sopar, tot i que jo podia pagar-me'l, però va dir que millor em guardés el calés i que ja li pagaria a ella un altre dia.\nNo ho sé, jo em sembla que tindria empatia amb aquestes coses, perquè a mi m'ha passat i ara em passa.\nCris (V/N) 6 d’octubre de 2009 a les 18:09\nA mi em passa a l'inrevés, la situació dels meus amics, amb l'edat que tenim, amb criatures, hipoteques i manca de feina, em fa que de vegades em sàpiga greu de dir-los anem aquí a sopar, o a prendre copes (tampoc em puc fer càrrec de totes les despeses, encara que tinc una feina que no em queixo).... Però, a mi fer una pizza, un frankfurt, una xerradeta, un cine.... ja m'està més que bé, els amics és el millor per passar-ho bé, no cal anar a Haway, oi??? Un petó XeXu :)\nAssumpta 6 d’octubre de 2009 a les 19:04\nJajajaja Elur, m'has fet riure!! :-)))\nDesprés diràs que jo sóc terrible! :-P\nCèlia 6 d’octubre de 2009 a les 19:57\nHem de començar a fer servir millor el vocabulari i no hi hauria mals entesos. I tu, què ets? Jo sóc persona i em dedico a... (molta gent confon el que és amb el que treballa, i el que té amb el que és...)\nDéjà vie 6 d’octubre de 2009 a les 21:03\nestic completament d'acord amb tu. De fet tu parles d sou, prou imaginat si stas fent una segona carrera i ja fa temps q alguns dls teus amics treballen i es poden permetre certes coses q tu no pots treballant a mitja jornada, o fent d becari, o simplement dedicante a estudiar plenament. Fins un cert punt, com tu dius, no problem, per sort puc "anar tirant" xo be...i ha un dia q penses, no puc seguir akst ritme. Hi ha una dicotomia massa graaaaan!! (oi?)\nXeXu 6 d’octubre de 2009 a les 23:40\nSi una cosa em queda clara després de llegir els vostres comentaris, és que barrejar amics i diners és una mala cosa. Gràcies a tothom per la visita i pels comentaris.\nFada, ho porto prou bé perquè els meus amics són força considerats, i si els dic que no puc, doncs és que no puc. I si cal, m’ajuden, i tenen en compte que jo no puc seguir segons quin ritme.\nAssumpta, està clar que els amics t’estimaran igual, però això no treu que hi hagi casos que no entenguin que hagis de refusar fer una cosa per diners. La gent aquesta que comentes, doncs bé, deuen necessitar demostrar com en són de bons, però no crec que es guanyi massa cosa presumint davant d’algú que no es pot permetre els luxes que es permeten ells. Però tu no et queixis, que com diu l’Elur, a Viena no s’hi estava tan malament!\nLaia, això de sentir-se una mica exclosos ens ho fem nosaltres mateixos, perquè no han de ser massa amics si exclouen per motius econòmics. D’aquests no els voldria tenir a prop! A mi no em passa, la veritat, era més aviat una reflexió, però sí que és cert que de vegades he de frenar una mica, perquè no m’ho puc permetre tot. Ja arribaran millors moments econòmics, segur.\nSent tan imaginativa com tu ets, no dubto de que t’empesques un munt d’activitats genials i ben baratetes. Em sembla que ja ens n’has parlat alguna vegada a ca teva. Però noia, jo, si no és gastant, sembla que no hi ha manera.\nP-CFA…, ben cert, l’amistat ha d’estar per sobre. I amb diners no es compra amistat. Es compren alguns succedanis, però d’amistat res.\nNymnia, a mi em passa que quan en tinc a la butxaca no m’importa gastar-los i compartir-los. Ja et dic, els dono poca importància, i tot i que m’agrada fer raconet, també m’agrada gaudir-ne. Però si em passo, després correm-hi tots! Per això m’he d’anar frenant, no seria normal pulir-s’ho tot la primera quinzena de mes, i després viure de l’aire.\nKweilan, la idea és adaptar-se al que ve. Si es pot compartir una activitat, perfecte, i si una altra està fora del nostre abast, tampoc no podem privar els altres de fer-la, però hem de saber dir que no. Parlant les coses s’arriba a bons acords.\nCesc, jo tampoc noto massa la crisi, ara cobro més que l’any passat, per exemple, i la vida sempre ha estat cara per aquí. És clar que no puc permetre’m grans despeses, però si no hi hagués crisi tampoc no podria, així que…\nJUGANT…, gaudeixo dels diners que tinc tant com puc, però quan no n’hi ha més, doncs s’ha de parar. En el meu cas no n’hi ha, eh, de grollers. Els amics es porten força bé en aquest sentit.\nPer sort, Deric, no tinc uns amics amb un paladar massa fi. Som d’anar a menjar fora els caps de setmana, però sempre és baratet, i esporàdicament ens gastem una mica més. Però ja que ells són així, jo intento no perdre’m tampoc aquestes ocasions una mica millors. Però tampoc ens gastem tant, eh?\nXitus, és una sort la teva situació, així no hi ha discussió que valgui. I segur que si algú proposa gastar una miqueta més un dia, tampoc no passarà res, ja que generalment ja us controleu. Ostres, barallar-se per diners és terrible. Per sort no ho he hagut de viure, però m’han explicat casos, i em sembla tan degradant…\nJordi Casanovas, aquest a part d’un savi, era un amic de veritat. Amb els meus acaba passant una cosa així, no et pensis. En èpoques en que anava més curtet de diners em permetien pagar només una ronda mentre ells en pagaven dues. Que monos, no?\nXeXu 6 d’octubre de 2009 a les 23:42\nCarqui, vaig fent amb tota la sensatesa de que sóc capaç. Estalvio en unes coses, i gasto molt en altres que algunes persones no trobarien normal, però cadascú té les seves necessitats, oi? Una de les meves és passar-m’ho bé quan surto, i no ser (massa) limitant.\nRits, ja veig que els teus amics són molt monos, com els meus. Entre nosaltres s’intenten adaptar, i després cadascú, per la seva banda, es gasta el que vol, en el que vol. I no passa res, és clar. Són les despeses que, ara per ara, no em permeto. A banda d’algun ordinador de tant en tant…\nDan, tot això que dius, i parlar-ho, que deixant les coses clares sempre s’entenen millor.\nÒscar, paraules sàvies les teves. Aquestes de la casa rural, dic. Sempre és millor retallar algunes coses per tal de poder mantenir-nos junts. Crec que un grup d’amics que valgui la pena ha de fer aquestes coses, i certs sacrificis pel bé comú. Però si la casa després té escarabats, la culpa és del pobre, eh!\nGarbi24, el que és difícil és no deixar-se portar per no sentir-se menys, i gastar més del que toca. Parlant les coses es pot arribar a bons acords, però de vegades no en sabem, de parlar.\nNúr, a tots ens agrada algun capritxet de tant en tant. Però llavors, és el capritxet i prescindir d’algunes altres coses. Si tots aneu curts de pasta és una sort perquè tots ho vivim igual. Entre els meus n’hi ha que a final de mes es permeten molts capritxets, i ni s’immuten, cosa que a mi em deixaria pelat completament.\nAmb la parella això és un problema relatiu. Si ell té més pasta, que pagui ell, no? A més, ara s’ha de compartir tot, que viureu junts, sobretot l’excés de diners d’ell, hehehe.\nEn general no tinc massa problemes amb els meus amics perquè s’adapten força. Tampoc no deixen de fer res si jo no puc, però intenten que sigui tot possible. La sensació d’exclusió la té més un mateix que no pas te la provoquen els altres. No fan res perquè sigui així, però tu pots sentir-te malament alguns cops si veus que no hi arribes. A veure si tu trobes una feina millor i a mi em pugen el sou (que la meva ja em va bé), i després, a córrer!!\nBajo, sobretot això, no voler arribar allà on no pots, que igual acabes escaldat!\nTxari, ja saps que tinc molt poca feina, i miro capítols. Ara aquesta setmana no n’estic mirant, però ja recuperaré!\nLa teva manera de gestionar els diners és la normal en aquests casos. T’adaptes a les necessitats, perquè els que t’envolten no podrien seguir-te, però mentre els altres gasten el que poden, tu vas i, a més a més, et compres un vestidet, perquè pots. Qui t’ho pot retreure? Ningú. T’ho pots permetre. I jo, perquè el verd no em fa el pes, que si no…\nClídice, espero que en el meu cas els diners no siguin mai causa de separació, però amb les obligacions que van sortint, segurament si que et vas veient menys, però això ha de fer que les trobades que vas tenint, les gaudeixis més.\nFerran, tu ho tens muntat bé, ja veig. No et cases amb ningú, eh? Però si tots gaudiu dels mateixos recursos, tot és més fàcil. Pot ser difícil de gestionar si les diferències són molt grans, però jo tampoc és que cobri una misèria, vaig fent. El que passa és que els altres cobren molt més, lladres!\nXeXu 6 d’octubre de 2009 a les 23:43\nPluja, sentir-se exclòs és més un sentiment propi que no una realitat, els bons amics no et deixaran de banda per tenir menys diners, i si ho fan, és que no són tan bons amics… Ja m’explicaràs quines coses fas que no valen diners! Perquè noia…\nPlugim constant, està clar que la limitació la posa el que té menys, quin remei, oi? Si són considerats no els importarà no anar a llocs tan cars, especialment a sopars i coses d’aquestes. Però és clar, quan la cosa ja no depèn del grup, ells podran pagar-se els capritxets, i els més pobres no, però això ja no ha de molestar a ningú.\nJudith, no et creguis que és tan fàcil. De vegades, si tens molts calers, penses que tot són flors i violes per tothom, i no és així.\nElur, aquesta Assumpta, és que es queixa per tot, eh? Aquest és un dels capítols que es recorden, un de tants que expliquen una situació que podria ser perfectament real. I si els dos hi estem d’acord, això ho confirma.\nTuti, el cas que expliques és interessant perquè el més normal seria que cadascú hagués seguit el seu camí, i que tu haguessis trobat persones que tinguessin una situació més semblant a la teva. Però us vau mantenir juntes, i això està molt bé. Això sí, tens raó amb que quan es porta un estil de vida tan diferent, els interessos canvien, i fins i tot és difícil parlar, perquè els temes i els problemes són totalment diferents. Si a vosaltres us ha servit per unir-vos més, pensa que ets afortunada.\nInstints, les coses clares sempre ajuden a que la relació flueixi. La gent ha d’entendre que alguns no podem arribar a tot, perquè quan tenen diners a la butxaca, de vegades se’ls oblida tot.\nEntre nosaltres hi ha força comprensió, a mi també m’han donat un cop de mà de tant en tant. No m’agrada sentir que m’han de pagar les coses, però sé que després ho tornaré, i pagar un sopar no és tan estrany, un altre dia, convides tu.\nCris, aquesta actitud és la més normal, i és la que crec que jo adoptaria si fos jo el que té la pasta, i els altres amics no en tinguessin. El més important és estar junts, el que facis només és l’excusa. Unes pizzes i unes coca-coles és genial, no trobes? Sempre que la companyia sigui l’adient.\nCèlia, els diners no haurien de tenir la importància que tenen, i menys en les relacions personals. Però sembla que per alguns és necessari comparar bitlleteres, si no no són prou feliços.\nDéjà, és clar, aquest cas que expliques és típic. Quan et quedes estudiant, i els altres comencen a treballar, les diferències es fan molt grans. És com el que explicava la Tuti. A part de molta despesa, suposo que s’ha de posar molta voluntat perquè les relacions no es trenquin. Espero que tinguis sort i puguis seguir el seu ritme!\nmanuscrits 7 d’octubre de 2009 a les 9:32\nQuin temàs, XeXu! Diners i amistats! Tinc unes amigues que ens coneixem des de fa més de 25 anys, i, com és evident, la vida ens ha dut per camins ben diferents, sent la vessant econòmica un d'ells. Ens intentem veure cada mes, en un sopar en el barri on viviem, a la pizzeria de tota la vida. Estic segura que si alguna digués que no pot anar-hi perquè aquell mes no li va bé, ho arreglariem entre totes i els diners no serien el motiu per no assistir-hi. Però, i això suposo que no es pot evitar, durant el sopar, els diners i la "posició econòmico-social" apareixen i fan distincions, inconscients però reals, que poden fer sentir malament i saber greu. Tot i l'amistat que volem continuar fent autèntiques filigranes en les agendes, malgrat el fet de que no es vulgui que els diners siguin la causa per no anar al sopar, sempre acaben apareixent en la conversa i marquen les evidents distincions. Aquestes no fan que es deixi d'anar als sopars, però si que fan callar. El mes passat, la trobada després de l'estiu, van sortir dues opcions clarament oposades de com s'havien fet i passat les vacances, i en un tres i no res, qui quasi no havia fet vancances i s'havia quedat a casa per motius econòmics, va anar callant davant les explicacions de qui havia fet les "super-vacances". Després, en anar cap a casa, li vaig preguntar què li passava i perquè havia deixat de parlar, em va mirar i em va dir "el que jo explicava no era interessant". És evident, que per més que m'ho va explicar a mi, no era el mateix, i em va deixar ben xafada, perquè, recordant altres sopars, sovint fa el mateix, deixar de parlar i acabar el sopar en silenci, no per enveja sinó perquè considera que "no és interessant". No s'haurien de barrejar amistats i diners, però acaben sortint d'alguna manera i sempre hi ha algú que acaba callant. És complicat, per molta entesa que hi hagi, perquè els sentiments són molt fràgils!\nJordi 7 d’octubre de 2009 a les 13:15\nTotalment d'acord amb la sentència final.\nSi no pots seguir el ritme econòmic que et marquen els amics, deixaràs de fer coses que ells fan i per tant, deixareu de viure coses plegats i després comentaràs coses que tu no saps ni de què va. Aquesta és la gran tocada de nassos.\nDe totes maneres, si són comprensius, segurament moltes vegades arribareu a un acord!\nAngle 7 d’octubre de 2009 a les 14:23\nFeste amic meu, t'asseguro que això no et passarà. Potser m'hauràs de fer algun prèstec.\nAra seriosament, normalment ens fem amics de joves, quan encara no tenim ingressos, tret del que ja ens donen els pares. Aquí ja es comencen a veure diferencies, però no moltes, ja que normalment ens mouem en cercles socials de nivell semblant. Els amics que pots fer més tard, quan ja ets més gran, sol ser tres quarts de lo mateix, però les diferències poden ser més grans, tot i que es sol arribar a una mena de consens a l'hora de compartir activitas per a que a ningu li suposi cap incomoditat. Si no és així li veig difícil solució.\nPuji 7 d’octubre de 2009 a les 18:46\nHola, noi! Feia dies que no et llegia i he recuperat tots els posts que m'havia perdut. No se m'acut res a dir, però volia comentar, així que només t'envio una abraçada blogaire. Endavant!\nXeXu 7 d’octubre de 2009 a les 20:07\nManuscrits, es nota que tot això ho has viscut de primera mà, gràcies per aquest comentari tan explicatiu. La premissa és clara, amics i diners no s'haurien de barrejar mai, però llavors passen les coses que tu dius. Tot i la voluntat de mantenir un grup unit més enllà de les dificultats i les agendes, un cop aconseguit et trobes que els temes de conversa són tan diferents que alguns poden incomodar els altres. Però si no, de què es parla. És normal que n'hi hagi que pensen que el que fan no és interessant, i no s'atreveixen a parlar. Però va una mica a persones també, deu cansar que això passi una vegada rere l'altra, però agafat amb humor, paciència, morro, o el que sigui, potser la diferència no es faria tan gran i hi hauria més integració.\nSigui com sigui, encara que després hi hagi desenganys d'aquest tipus, em sembla una cosa genial que seguiu mantenint la tradició de quedar un cop al mes, i que duri!\nJordi, això que dius m'ha passat algun cop, no he fet alguna cosa per falta de diners, però també d'interès, i després et trobes que quedes fora de les conyes i de moltes converses. Però he après a viure-ho amb filosofia, més em val. Per la resta, solem arribar a molts acords.\nAngle, quan vulguis sortim a fer una cervesa... o mitja.\nGeneralment l'amistat passa per davant dels diners, i els que en tenen més s'adapten. Almenys a mi em passa. També es tracta de moure's amb gent que té gustos similars, encara que per feina, han aconseguit uns ingressos molt superiors als teus. Si compartiu aficions i gustos, la cosa no es dispararà, record de quan cap de nosaltres no tenia ni un ral. Ara que, observes també que amb més diners a la butxaca els paladars es refinen una mica, però per això és qüestió d'anar frenant.\nGràcies per passar Puji, però tampoc és obligatori comentar, eh?\nNúr 8 d’octubre de 2009 a les 11:27\nCapritxets ens hem de permetre només els que puguem. Cal que siguem realistes amb els diners perquè, si no, acabarem en problemes com ajuste de cuentas i aquestes coses... :)


«Espanya serà la tomba del transgenerisme» - El triangle\nPsicòloga i periodista. Feminista, ciberactivista, membre de diferents organitzacions que lluiten pels drets de les dones, de la Xarxa Estatal contra el Lloguer de Ventres (RECAV), de plataformes abolicionistes i de l’aliança contra l’esborrat de les dones. El seu últim llibre, en col·laboració, és Nietas de la memoria. Federalista.\nOn és el feminisme, tal com històricament l’hem entès?\nEl moviment feminista té 300 anys d’història i sempre ha estat lluitant pels drets de les dones, dels quals s’ha beneficiat tothom, perquè es tracta de drets democràtics. El dret al vot universal el van reivindicar les dones quan van dir “som el 50% de la humanitat”. Perquè les dones no som un col·lectiu. A l’hora de retallar drets, som les primeres a pagar-ho, per la senzilla raó que seguim vivint en un sistema patriarcal. Si no fos així, a ningú se li acudiria pensar que les dones poden ser llogades per a diferents coses: mercadejar per tenir fills al teu gust, tenir relacions sexuals amb les excuses més peregrines…\nPer què s’associa el feminisme a una cosa tan críptica com és el moviment LTGBIQ?\nAixò no és feminisme. El patriarcat ha utilitzat diferents armes per mantenir els seus privilegis. La més normal, les religions, que han sotmès les dones a lleis que justifiquen de forma divina la preponderància dels homes. En la ciència també ha trobat aliats, com per exemple Freud, que tenia una visió masculinitzada de la sexualitat femenina. Van haver de venir Masters i Johnson a desmentir-lo.\nQuè predica el moviment queer?\nAra, des de fa uns anys, en què es va pensar que el patriarcat s’estava començant a arraconar, que les dones ho havien aconseguit gairebé tot, el patriarcat s’ha inventat una religió que és la Q-religió. La seva sacerdotessa és la senyora Judith Butler, que el que fa es posa de moda. Disfressades de modernitat, escampa les idees més ràncies dels estereotips sexuals. Les anglosaxones porten deu anys denunciant tot el que ha passat amb els postmos i els neoliberals. Judith Butler està afavorint l’economia neoliberal, perquè gràcies a ella estan sorgint com bolets clíniques d’hormonació, etc.\nEn què es concreten els preceptes queer?\nNingú explica que bloquejar les hormones suposa quedar-se amb un aspecte infantilitzat; que et creixerà la barba, sense reversibilitat, que s’han de seguir consumint medicaments durant tota la vida… S’argüeix que per a tot això cal tenir un consentiment informat. Però com es pot parlar de coneixement informat als 11 o als 14 anys? Aquí entrem en la qüestió dels estereotips, que és una cosa terrible. Si ets una nena que resulta que t’agrada jugar a futbol i no t’agraden les faldilles, doncs resulta que ets un nen. Aquí és on apareix el que és risible d’aquesta religió.\nPer què s’interpreta que aquestes creences, i les seves conseqüències pràctiques, estan contribuint a “l’esborrat de les dones”?\nA la societat liberal li va de conya tot això, perquè se li obren fonts de negoci envejables. Més greus fins i tot són les repercussions socials, jurídiques… Està penetrant a les nostres escoles, igual com ho ha fet en el món anglosaxó, per dir que s’oblidin de tant com s’ha lluitat per la igualtat, perquè el que val són els estereotips rancis. Aquí hi ha un gran perill, que apareix en aquesta idea religiosa que has nascut en el cos equivocat. Puntada de peu a la biologia, a l’anatomia, a la fisiologia, als descobriments científics… A partir d’aquí, justifiquem el maltractament infantil que suposa dir-li a una nena de 6 anys que és una persona que ha nascut en el cos equivocat, perquè no respon als estereotips sexistes clàssics. En conseqüència, ha d’operar-se, medicar-se i convertir-se en una altra cosa. Si ets home, simplement, amb sentir-te dona ja n’hi ha prou. No cal que et mutilis, que et sotmetis a cirurgia.\nDe fet, el moviment queer no parla només d’una visió, diguem-ne, de les coses, sinó que malda per intervenir en qüestions pràctiques…\nSi la pràctica religiosa es limita a unes creences i a resar, no es perjudica a ningú. Però si s’estableix que hi ha persones que neixen en el cos equivocat i em dedico a fer de policia de gènere, i vull una llei que esborri el concepte jurídic de dona, els drets basats en el sexe… El sexe és un factor de discriminació, quan s’hi afegeixen els estereotips sexuals. La ciència ens diu que no és el mateix tenir cromosomes XX que tenir-los XY. Que, evidentment, hi ha anomalies intersexuals? Sí, però són puntuals, i sobre la base d’això no podem emprendre canvis que impliquen esborrar les dones. L’altretat, com a l’Edat Mitjana. La creació és l’home, i la dona és allò altre que complementa l’home. Des d’aquesta ‘religió’ s’acusa les feministes de conservadores i de coincidir amb els posicionaments de la dreta i de l’Església. Les feministes ens referim a la ciència i a la realitat. En països islàmics, on la religió influeix en les lleis, és acceptat i fins i tot obligat el canvi de sexe, quan un home no respon als estereotips d’home.\nCosa, d’altra banda, bastant aleatòria, això dels estereotips…\nSi, com va passar al Parlament d’Extremadura, portem nenes i nens de 6 anys a dir que jo em sento així, i m’heu de fer, m’heu de donar…, sense deixar-los madurar, sense permetre’ls tenir la seva evolució psicològica, anatòmica i fisiològica. Estem fent teràpies de conversió. Una cosa que generacions senceres de científics han criticat.\nQui està comprant el discurs queer?\nTenim uns representants polítics, amb algunes excepcions, com Carmen Calvo o Adriana Lastra, molt incultes. Compren tot allò que els sembla modern. És igual que siguin socialistes, de Podem, Ciutadans, de la CUP, d’Esquerra… Gent, com alguns d’Esquerra i de Junts per Catalunya, que es passen el dia anant a missa, resant rosaris i aquestes coses, no podrien comprar aquest discurs, que en el fons el que diu és que Déu s’equivoca. Però també ho fan. La dreta el compra perquè és la forma d’amagar que no fa res per reafirmar els drets socials de les persones. I l’esquerra perquè “no pot ser que la dreta sigui més moderna que nosaltres!”. I així anem… Això mateix ha passat, per exemple, al Canadà, on governa el senyor Trudeau, que tothom considerava tan feminista…\nOn posaríem, si és que existeix, l’antítesi, el contrapoder d’allò queer?\nAquesta gent actua com una secta. Persegueix la gent, com s’ha posat de manifest amb la Rowling. El moviment feminista té en aquests moments una deessa que es diu J.K. Rowling. Si no hagués estat per ella, la comunitat científica encara estaria callada. Gràcies a com es va posicionar, el seu treball a les xarxes, i aquell tuit tan famós (“Ajudeu-me a buscar la paraula…”), les coses van canviar de cop. Fins aleshores la comunitat científica va estar callada, els uns per por, els altres per interès.\nPer aquesta bretxa, s’estan colant els negocis de la prostitució?\nÉs clar. I els estem denunciant. Perquè aquesta és la porta del darrere per al desenvolupament del proxenetisme. Si el subjecte polític dona desapareix i queda reduït a “persones gestants”, “menstruants”, “portadores d’úter”…, què es pot esperar? Jo no he sentit parlar de “penis-portants”, ni de “pròstata-portants”… Això només es diu amb les dones, l’altretat. Un ens que es defineix pels seus òrgans, pot ser utilitzat per a qualsevol cosa. Hi ha experiències d’acció feminista contra tot això, en altres països? Les dones anglosaxones han lluitat amb dents i ungles durant deu anys. A Anglaterra han fet marxa enrere en la Llei de gènere. Però queda molt camí per recórrer. S’ha fet molt mal. En qüestions d’explotació reproductiva i sexual, l’Argentina ha estat sempre un laboratori. Allà es va instituir el concepte de “treballadora sexual”. Existeix un manual que descriu com cal fer les coses perquè el transgènere estigui a les lleis. Plantegen apartar de la discussió pública aquests conceptes, i plasmar-los en lleis populars. Aquí, a Espanya, es va plantejar la Llei de llibertat sexual que, de fet, acabava amb ella, excepte per als transgènere. Però el tema ha entrat, com un cavall de Troia, per les autonomies. El gran problema del feminisme és que sempre està en el dia de la marmota, governi qui governi. En aquest moment, a Espanya tenim un problema que es diu Institut de la Dona, Ministeri d’Igualtat, perquè no defensa les dones dels greus problemes que tenen, com la discriminació salarial, el terrorisme masclista, el sexisme… Espanya serà la tomba del transgenerisme.\nPrevQui va posar un detectiu a perseguir el vicepresident primer de Societat Civil Catalana?\n“España será la tumba del transgenerismo”


El Lerrouxisme de Colau: "No espereu més i allibereu els nostres nens" La República\nL'Ull de Déu 16/04/2020\nHo diu Ada Colau, la persona que ha mostrat més deslleialtat institucional entre la classe política catalana: va apunyalar per l’esquena al conseller El Homrami pel drama de les residències quan resulta que el seu govern hi té també molta responsabilitat com a membre del consorci públic que les gestiona i, recordem-ho, l’1-O va fer el mateix traient-se de sobre les responsabilitats dels col·legis i carregant-ho sobre la consellera Ponsatí.\nLa seva especialitat és aquesta: defugir de les seves responsabilitats polítiques en els moments difícils i greus per, aleshores, convertir-se, per art de màgia, en una simple ciutadana mes i aleshores fer proclames i demanar acció i responsabilitats. Dos darrers i ben recents exemples: primer, el WMC del que ara en celebra l’allargament del contracte, quan no el volia veure ni en pintura, i segon, com ha callat com si ella no hi tingués res a veure, davant del repartiment salvatge de dividends de la concessionària pública del TRAM. I podríem seguir: com demana gestos a les altres administracions en matèria tributària mentre que l’Ajuntament de Barcelona es fa l’orni en l’aplicació de mesures fiscals semblants de la seva competència.\nL’alcaldessa Colau és una gran experta en fugir en moments de crisi. És la primera que s’oblida dels presos polítics, la que accepta mantenir-se a l’alcaldia mercès els vots d’un repressor ministre de l’interior francès i ni s’immuta quan utilitza el seu poder per no canviar res, per seguir adjudicant a majoria de contractes de serveis a les grans corporacions i segueix repartint publicitat institucional als poderosos per, d’aquesta manera, evitar ser criticada.\nColau és la reina de l’escapisme, la millor deixeble del gran Houdini. I si ho demostra a cada dia, ara en temps de crisi, s’ha superat amb el crit “Allibereu els nostres nens”. És la seva aportació a la humanitat en temps de la Covid-19.


Noticias de Les Coves de Vinromà: Els 'coverxins' Héctor Ripollés i Lledó Bernat subcampions d'Espanya de Vídeo Submarí\nPortada > Les Coves de Vinromà > Notícies > Els...\nLes Coves de Vinromà: Els 'coverxins' Héctor Ripollés i Lledó Bernat subcampions d'Espanya de Vídeo Submarí\nLa Plana al Dia | Les Coves de Vinromà | General | 14-09-2021\nLa parella de Les Coves de Vinromà aconsegueix diversos triomfs en el XXII Campionat de Vídeo Submarí (*CEVISUB 2021) que s'ha celebrat en aigües de la Ferradura (Almuñécar) del 8 al 12 de setembre, Medalla d'Or en la modalitat de vídeo sense edició i Medalla de Plata en la de vídeo sense edició, la qual cosa els ha pujat a la segona posició en la classificació general proclamant-se Subcampions d'Espanya de Vídeo Submarí. A això cal sumar-li la Medalla d'Or a la Millor assistent de vídeo i model que va ser per a Lledó Bernat.\nHéctor i Lledó dirigeixen la productora *Pingüí Mitjana, especialitzada en l'enregistrament subaquàtic i des dels seus començaments en aquesta mena de campionats no han baixat mai del podi, acumulant 7 campionats autonòmics, i 2 medalles d'or, 3 de plata i dues de bronze a nivell nacional. A més van formar part de la selecció espanyola en l'Europeu de 2015 i en breu representaran e Espanya en el Campionat del Món d'Imatge Submarina que se celebra a l'illa de Madeira.\nEl Campionat d'Espanya de Vídeo Submarí, organitzat per la Club de Busseig Benalmàdena amb el patrocini del Patronat de Turisme d'Almuñécar i la FEDAS, Federació Espanyola d'Activitats Subaquàtiques ha comptat amb la participació de 14 equips de 8 comunitats diferents, entre els quals es troben els millors *videógrafos submarins campions del món, d'Europa i varis d'Espanya.\nLa competició es desenvolupa al llarg de 3 dies en què les parelles participants tenen un total de 4 immersions i un temps limitat a 9 hores i postproducció de les imatges gravades per a editar un vídeo d'entre 2 i 4 minuts de duració. La prova s'ha desenvolupat en La *Heradura, un lloc amb uns fons marins envejables i de gran bellesa. Els punts d'immersió triats són els mateixos per a tots els participants i han sigut Punta de la Mona, Marina, L'Escullera i Els *Berengueles.\nEl jurat ha estat compost per reconeguts fotògrafs i *videógrafos submarins, Antonio Martín, Roberto Suárez, *Kike *Talledo, David Serrano i Marc Cubells, els qui van valorar les pel·lícules entregades quant a la seua tècnica, diversitat en fauna i flora, i guió.\nA més, enguany, i com a novetat, en vista a adaptar-se al reglament de la CMAS per al pròxim mundial de vídeo, s'ha competit en una modalitat nova, vídeo sense edició, en el qual els participants han d'entregar un vídeo d'entre 45 i 60 segons amb les millors imatges gravades sense cap mena de retoc.\nFinalment, la decisió del jurat va determinar que la parella de la Comunitat Valenciana s'emportara l'or en la modalitat de Vídeo sense edició i plata en vídeo amb edició i un total de 834 punts en la classificació general quedant subcampions d'Espanya. Per la seua part la parella gallega formada per Jorge *Candán i Pilar Barros aconseguien plata en vídeo sense edició, or en amb edició i s'alçaven com a campions d'Espanya amb un total de 846 punts.\nLa medalla de bronze en les dues modalitats va ser per a la parella catalana formada per Víctor Sánchez i Nicolás Mesanza, que van sumar 782 punts.\nDestacar que el mes vinent d'octubre se celebra en Porto Sant, Madeira, el Campionat del Món d'Imatge Submarí organitzat per la Confederació mundial d'Activitats Subaquàtiques, CMAS. La selecció que representarà a Espanya en la modalitat de vídeo està integrada per Héctor Ripollés, Lledó Bernat, Jorge *Candán i Pilar Barros en la modalitat de vídeo, i Yeray Delgado, Abigail Martín, Rafa Fernández i Montse horta, en la de fotografia submarina, que en els pròxims dies es desplaçaran a l'illa capitanejats pel president del Comité d'Imatge de la FEDAS, José Zica, per a iniciar la fase d'entrenaments.


Cicada orni - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLa cigala (Cicada orni) és una espècies d'insecte hemípter de la família dels cicàdids, común en Europa del sur i central, Pròxim Orient i Àfrica del Nord.\n[[Fitxer:Cicada orni calling.ogv |300px]]\nEspècie Cicada orni\nLa denominació del gènere prové del terme llatí "cicada", que significa "brunzidor", mentre que el nom de l'espècie prové possiblement de Fraxinus ornus (freixe de flor), ja que aquesta cigala sovint diposita els seus ous sobre les branques d'aquest arbre.\nEls adults de Cicada orni mesuren aproximadament 25 mil·límetres de longitud, amb una envergadura alar d'uns 70 mil·límetres. Tenen una coloració críptica que varia de marró a gris. L'abdomen té segments vermellosos i pubescència sedosa. El cap té ulls grans i prominents, tres petits ( ocels) situats a la part superior, antenes molt curtes i una llarga probòscide que l'insecte utilitza per alimentar-se de la saba de les plantes. Les ales anteriors són transparents i membranoses, amb venes ben marcades i diverses taques negres característiques.\nCant de Cicada orni.\nLes cigales adultes són freqüents a l'estiu alimentant-se de la saba d'arbres i arbustos, gràcies a les seves peces bucals ben adaptades per a la perforació i la succió. Es tracta d'una espècie clarament arborícola, fàcil de trobar en terrenys cultivats, com oliveres, ametllers i fruiters.\nNomés els mascles produeixen el seu ben conegut cant, un grinyol causat per la contracció i relaxació de les seves membranes abdominals ("tymbal"). Aquest cant compleix la funció d'atracció sexual de les femelles. Normalment els mascles canten en grups de molts individus sobre les assolellades branques dels arbres. Quan les femelles s'acosten als mascles, té lloc el festeig, en el qual les cigales repetidament s'agafen i toquen mútuament amb les seves potes. Al final d'aquest procés s'aparellen en aquest mateix lloc.\nLes cigales adultes ponen els ous a l'estiu, i les nimfes naixen finals d'estiu o a la tardor. En contrast amb el mes i mig que dura la seva fase adulta, les nimfes viuen diversos anys sota terra,  alimentant-se del suc de les arrels de les plantes.\nCicada orni, el festeig.\nExúvia de Cicada orni.\n↑ «Cicada orni (Cigarra común)» (en castellà), 11-10-2008. [Consulta: 8 agost 2016].\n↑ Jordi Badia y Florenci Vallès con la colaboración de Xavier Adot, J. Enrique Arnold, Xavier Idígora, Jordi Morató, Ramon Solà y Marc Vilarmau.. «Cigarra (Cicada orni)» (en castellà). Arxivat de l'original el 8 de agosto de 2016. [Consulta: 8 agost 2016].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Cicada_orni&oldid=22237356»\nDarrera modificació: 5 nov 2019 a les 07:10


Els precedents, un dels molts obstacles que cal superar - Diari de Girona\nEls precedents, un dels molts obstacles que cal superar\nEn 12 partits amb l'Almeria, el Girona només n'ha pogut guanyar un, el d'aquesta Lliga a casa Si s'agafessin els resultats històrics de cada curs com si d'una eliminatòria es tractés, l'equip de Montilivi no en sortiria vencedor en cap d'elles\ncarles rosell 11.08.2020 | 23:26\nEl Girona va caure el passat setembre a Almeria. lof\nEl Girona va caure el passat setembre a Almeria.\nCada partit és un món i és per això que el futbol, a part de ser un esport ben incert i on tot pot passar, no sol fixar-se massa en el passat sinó que se centra en el present. Ara bé, de tant en tant va bé donar un cop d'ull enrere. En aquesta ocasió, i agafant el Girona-Almeria com a referència, els precedents no juguen gens a favor del conjunt català, que tot i això, a dia d'avui, té les mateixes opcions de passar ronda i és tan favorit com el quadre andalús. És innegable, però, que sempre ha sigut un rival incòmode. Una pedra al camí i un obstacle difícil, per no dir gairebé impossible, de superar.\nA grans trets, els resultats ho diuen tot. Fins a dotze vegades el Girona s'ha enfrontat a l'Almeria al llarg de la seva història i només un cop l'ha aconseguit guanyar. A més, no fa pas gaire d'això. Unes setmanes enrere, a Montilivi i gràcies a un gol des del punt de penal de Cristhian Stuani (1-0). Aquesta és l'única victòria. La resta, més derrotes (8) que no pas empats (3). El balanç golejador tampoc convida gaire a l'optimisme. Són 9 dianes a favor, per 19 encaixades. La diferència és important.\nTampoc funciona el següent experiment. Agafar els enfrontaments de cada temporada, des que un i altre equip s'han vist les cares, i simular com si d'una eliminatòria de play-off es tractés. En aquest cas, el Girona mai seria capaç de superar ronda, sinó que l'Almeria es convertiria, en tots els casos, en l'equip classificat. Per començar, i sense haver de rebobinar massa, serviria de ben poc el doble enfrontament d'aquesta temporada a la Lliga regular. Malgrat haver guanyat a Montilivi (1-0), a la primera volta l'Almeria es va apuntar la victòria sense discussió (3-1) en un mal partit dels catalans, llavors entrenats encara per Juan Carlos Unzué. El curs de l'ascens a Primera (16/17) tampoc seria favorable. Empat a Montilivi (3-3) i desfeta al Juegos Mediterráneos per la mínima (1-0). Un any enrere (15/16), en què el Girona acabaria jugant la promoció i caient a la darrera ronda, tampoc. També ensopegada al camp de l'Almeria (1-0) i taules a terres catalanes (1-1). Fins a quatre cops un i altre equip es van veure les cares la temporada 12/13 i la tònica sempre va ser la mateixa. Derrotes del Girona a la lliga regular (0-1 i 2-1, aquest últim el dia que Ocón Arráiz es va empassar un clar penal i la conseqüent expulsió de Trujillo) i també a l'última eliminatòria del play-off (0-1 i 3-0). L'últim doble precedent no canvia la tònica. Data del curs 11/12, amb empat (2-2) al Juegos Mediterráneos i decepció a l'estadi (0-1).\nFutbolistes i tècnics es concentren a l'hotel Camiral.


Associació Cultural LA DALLA: SORTIDA / EXCURSIÓ\nAlfés · PP.CC.\n16ds i 17dg de Juny\nAscensió al Canigó i lliurament de la llenya d'Alfés\n22dv i 23ds de Juny\nAscensió al Canigó i recollida de la flama\nLa Junta de l'Associació cultural La Dalla informa:\n-S'aconsella a tots aquells que només vulguin venir en una excursió que ho facin els dies 16-17 on es preveuen més actes de l'Aplec del Canigó que en el dia de la recollida de la flama.\n-Es necessari comunicar l'assistència a qualsevol membre de la Junta amb una mica de previsió per recollir tendes de campanya, estris útils de muntanya, i poder planificar la sortida.\n-No s'estableix cap preu per l'excursió. En funció dels assistents s'estudiarà la possibilitat de llogar furgonetes o agafar cotxes particulars. En tot cas, es pagarà el transport en concepte de gasolina / lloguer.\nL'origen de la Flama del Canigó\nLa Flama del Canigó és el foc amb el que s'encenen bona part de les fogueres de la nit de Sant Joan d'arreu del país. Cada any el 23 de juny el foc surt del Castellet de Perpinyà per encendre una foguera que es fa al cim de la muntanya del Canigó i des d'allà repartir-lo per totes les terres catalanes.\nLa idea va néixer a la Catalunya Nord, l’any 1955, de la mà de Francesc Pujades, un vilatà d'Artés de Tec (el Vallespir) que inspirat pel poema de Verdaguer "Canigó" va tenir la iniciativa d'encendre el primer foc des del cim del Canigó (2.784 metres). El costum encendre les fogueres de Sant Joan amb la flama del foc que s'encenia al Canigó es va popularitzar molt a la Catalunya Nord. L'any 1966 la iniciativa va travessar, clandestinament, la frontera entre l'estat francès i l'espanyol i va començar a estendre's pel Principat.\nPerquè aquest ritus sigui possible, el cap de setmana abans de Sant Joan milers de persones vingudes d’arreu del país es troben al Refugi de Cortalets, al peu del Canigó. Arriben dissabte a la nit i acampen amb tendes pels volts del refugi. L’endemà diumenge al matí acompliran el primer ritual de la Flama de Sant Joan: pujar al cim del Canigó i deixar-hi els petits feixos de llenya que cadascú ha portat de la seva ciutat, vila, poble o barri. Tots els feixos de llenya es deixen apilats sobre la creu que hi ha al cim d’aquesta muntanya fins el dia 22 de juny.\nAquell dia tres joves excursionistes del Cercle de Joves de Perpinyà, agafen el foc que hi ha encès al Castellet de Perpinyà, el posen dins una urna que conté una flama i pugen fins al cim del Canigó acompanyats per diverses persones, on passaran tota la nit vetllant perquè la flama no s’apagui. A mitjanit, les dotze hores i un minut del dia 23 els primers grups surten de dalt el cim i comencen a baixar per distribuir la Flama. Durant tot el matí del dia 23 de juny centenars de persones vingudes de diferents llocs pujen al Canigó per agafar el foc que portaran als seus respectius pobles i amb el qual s’encendrà la foguera. Es calcula que amb la Flama del Canigó s'encenen unes 30.000 fogueres.\nL'itinerari comença al refugi dels Cortalets (dormitoris, servei de dutxes i restaurant-bar), situat a 2150 m d'alçada a la vessant nord del massís, on haurem passat la nit. A aquest refugi s'hi accedeix en cotxe a través d'una pista forestal (22 km) en bones condicions des del poble de Villerac.\nSeguirem un sender ben senyalitzat en direcció oest fins al Pla dels Estanyols. El camí passa a la vessant est tot vorejant la muntanya en forta pujada, canvia completament la direcció a la font de la Perdiu (30 minuts) i després arriba al Pic Jofre (45 minuts) de 2362 m. Es segueix en direcció sud per la carena fins a una profunda bretxa tallada a la aresta, coneguda com la Portella (1 hora 45 minuts). Es continua la pujada pel rocam de la vessant que porta al cim després d'alguns revolts (total: 2 hores 30 minuts).\nEl descens es realitza pel mateix itinerari\nPublicat per Martí a 7:38\nA. C. La Dalla estrena BLOG\n· A les Trinxeres\n· A.C. Lo Marge - Les Borges Blanques\n· AGENDA - SuportPonent\n· AJLL - Assemblea de Joves de Lleida\n· Ateneu Popular Garriguenc\n· Fem Poble, A.C. de Llardecans\n· L'Arreu - Casal popular Plana d'Urgell\n· L'Ocell Negre - Casal independentista d'agitació cultural de Lleida\n· PERQUÈ VULL ! - col.lectiu targarí d'agitació popular\nAssociació Cultural LA DALLA · ALfés · PP.CC. · La Segismunda · La llaga. Tema Picture Window. Amb la tecnologia de Blogger.


Suport unànime dels grups parlamentaris per impulsar una llei que aboleixi els delfinaris a Catalunya | Ràdio Palafolls\nHome Societat Suport unànime dels grups parlamentaris per impulsar una llei que aboleixi els delfinaris a Catalunya\nMarc Ferri , juny 21, 2019\t / 528 0\nTots els grups del Parlament de Catalunya han acordat impulsar una llei per tal d’abolir els delfinaris existents a Catalunya, com el de Vila-seca, a Tarragona, o el de Palafolls. La llei també prohibirà que els dofins visquin en captivitat.\nLa iniciativa ha estat impulsada per l’ONG en defensa dels animals Nova Eucària juntament amb altres entitats. La directora de l’organització, Anna Carbonell, ha explicat en roda de premsa al Parlament que és la primera vegada que una proposició de llei que demanda una abolició rep el suport unànime de la cambra, fet que qualifiquen d’“històric”, i considera que aquest pas és un “anhel de la societat catalana”.\nDesprés que les entitats contràries als deflinaris iniciessin campanyes a nivell municipal, van decidir fer el pas a nivell de Catalunya.\nDe forma paral·lela a la proposició de llei, l’entitat animalista també ha estat treballant en un projecte de creació d’un refugi al mar Mediterrani que acolliria la vintena de dofins que actualment viuen en captivitat a Catalunya, 8 dels quals a Palafolls.\nEl projecte, segons han puntualitzat des de Nova Eucària, compta amb suport privat, i segons apunten ja està en marxa perquè pugui entrar en funcionament un cop s’aprovi l’abolició.\nLa directora de l’ONG, que ha estat acompanyada a la roda de premsa per diputats de Junts x Catalunya, ERC, PSC, Catalunya en Comú Podem i la CUP, ha manifestat que espera que la llei no tardi molts mesos en fer-se efectiva.