e Llibertat dins la parcel·la | Nativa\nLlibertat dins la parcel·la\nEscrit el 14/06/2012 per Jordi Oliveras a la categoria Editorial, Festivals de música.\nTags: Eurovegas, George McKay, Glastonbury, Joni Mitchell, Julien Temple, Message to Love, Murray Lerner, Primavera Sound, Sónar, Wight, Woodstock.\nQuan vaig veure alguns dels documentals realitzats sobre els festivals de Woodstock, l’Illa de Wight i Glastonbury, em va cridar l’atenció la insistència i coincidència amb que en tots es parla de les tanques del perímetre dels festivals. En tots es reflecteixen controvèrsies i successos a l’entorn de l’acotament de l’espai per cobrar entrada, amb molta gent en contra. Conflictes apassionats, en alguns casos violents, amb afeccionats que es sentien traïts per la captura d’allò que consideraven seu, i amb artistes i organitzadors que, en certa mesura, en aquells temps es situaven a la defensiva.\nEn el cas de Woodstock la cosa és prou coneguda: el primer dia del festival, l’any 1969, un grup d’inspiració dadaista anomenat Up Against the Wall Motherfuckers va impulsar la demolició de la tanca, facilitant l’entrada de l’allau de gent que hi va assistir.\nmés tard es veu una escena que resulta paradoxal, on ella canta una preciosa cançó que diu que “ens han posat un pàrquing al paradís“\nA la pel.lícula de Julien Temple sobre Glastonbury, que recull 30 anys de la història d’aquest festival anglès, també hi ha una continuada referència a la tanca. Allà, els joves nòmades que van participar i donar vida a les primeres edicions de l’esdeveniment es queixen i fan les seves reivindicacions quan el festival es cerca. Com que el documental abasta molts anys, es va veient com evoluciona aquesta infrastructura, com creixen els serveis de seguretat que la controlen, i com va canviant “la batalla”. (Aquí es pot llegir un comentari que explica bé la peli).\nAl documental Message to Love de Murray Lerner, sobre el festival a l’Illa de Wight l’any 70, també hi ha conflicte. Allà hi ha la “Desolation Row”, una muntanya on s’apila un munt de gent que no paga entrada i veu el festival des de fora, i també hi ha els “White Panthers”, organització paralela als “Black Panthers”, que encapçalen una rebel.lió per la demolició de la tanca, cosa que assoleixen. Hi ha un significatiu moment, durant l’actuació de Joni Mitchell, en que un home puja a l’escenari i parla en nom dels revoltats, la cantant també parla defensant la necessitat de calma, i més tard es veu una escena que resulta paradoxal, on ella canta una preciosa cançó que diu que “ens han posat un pàrquing al paradís“. (Aquí es poden llegir sucosos comentaris sobre aquell moment i dia).\nCrec que és en aquesta pel.lícula on hi ha un moment en que els revoltats li diuen al representant de la organització que intenta negociar: “no volem que ens deixis entrar, volem que treguis la tanca!” I és que el conflicte no és, com algú pensaria ara, per poder-se colar al festival amb acreditació, invitació o “enxufat”, accedir individualment com un bon espavilat, sinó que té transcendència col·lectiva. Per aquella gent, la música i la llibertat que representaven els festivals eren traïts amb el tancament.\n“no volem que ens deixis entrar, volem que treguis la tanca!”\nTot i que als nostres ulls de barcelonins -acostumats a cobejar, o sentir-ho fer, les excel.lències de festivals com el Primavera Sound i el Sónar-, puguin sonar estranys o antics aquests conflictes on es defensa la dimensió llibertària i revolucionària dels festivals, aquesta perspectiva no va acabar amb el final del moviment hippie. Els festivals lliures, sense tanca, van existir, i fins i tot van ser un moviment. I també podriem suposar que les raves clandestines dels 90 van seguir aquesta estela. En un pamflet anònim dels 80, citat per George McKay al llibre “Senseless Acts of Beauty: Cultures of Resistance Since the Sixties” es diu: “Els festivals lliures són demostracions pràctiques del que la societat podria ser tot el temps: la utopia en miniatura de l’alegria i la consciència comunitària creixent d’uns pocs dies, inhibits del pantà gris del mundà, l’existència quotidiana paranoide i repressiva…”. Segur que algú dirà que tot això són discursos idealistes, utòpics i fora de la realitat, -els mots utilitzats habitualment per esbandir ràpid i sense pensar gaire aquestes qüestions-, però sembla que el govern de Margareth Tatcher no ho va trobar tant fantasiós, quan, com s’explica en aquest article, es va dur a terme una dura repressió contra un dels més emblemàtics festivals lliures, el de Stonehenge, utilitzant-ho de passada per avançar nous passos en el control social.\nSegur que algú dirà que tot això són discursos idealistes, utòpics i fora de la realitat, però sembla que el govern de Margareth Tatcher no ho va trobar tant fantasiós\nTot plegat, aquest debat té paral·lelismes amb altres situacions. Per exemple, amb els parcs temàtics -vell debat que torna amb força amb Eurovegas-, i, potser més vigent, amb el que es produeix a l’entorn de la llibertat a la xarxa. Per alguns, Facebook, Google, Apple i companyia actuen de forma equivalent a quan es posen tanques als festivals, en tant que estableixen un marc i treuen profit de quelcom tant lliure com l’intercanvi entre persones. També es veu això com una parcelació de quelcom que va començar com una nova oportunitat no controlada. Per contra, els Adelson, Zuckerberg i companyia acaben essent alcaldes no electes d’importants parcel·les vitals (fixeu-vos com tots aquests àmbits els acompanyem de qualificatius com “un estil de vida” i similars) que governen amb lleis que no hem decidit democràticament, ni de resquitllada.\nTant en aquests casos com en el dels festivals és prou clar que molta gent prefereix les comoditats i seguretats que ofereixen els sistemes tancats, abans que els riscos i incerteses de situacions més obertes. Probablement també diran o pensaran que experimenten “sensació de llibertat”, però jo diria que probablement són reflexos del que podria ser, més que cap altra cosa, i que el que en queda és un simulacre. La llibertat en un joc amb cartes marcades, convenientment aïllada de la resta de la vida.\nMario Granados says\nMai és fàcil parlar al voltant de tot això: accés lliure? Pagament? Tanques? Entrades?\nA mi personalment no m‘importa que existeixin aquests festivals de pagament tancats, no entenc per quin motiu han de ser oberts.\nSé que no hi ha gaires iniciatives totalment obertes, però això no significa que totes aquestes l’hagin de ser. Ara, són iniciatives privades, i com a tals (ja que cobren entrades) han de córrer amb totes les despeses derivades… sobretot les públiques: policies, neteja, espais… o si més no, aquesta part de despesa canviar-la per garantir accés a aquells que no tenen recursos, i no només donant entrades a les institucions per a repartir-les entre els treballadors d’allà (que es poden permetre pagar l’entrada) la gran majoria d’ells aliens al món de la cultura o festivals, i que se n’aprofiten dels diners públics (sí, hi ha molts Carlos Divar, la quantitat no fa la diferència entre corrupte o no, sinó l’actitud).\nHe vist al llarg de molts anys com programadors musicals de la ciutat de Barcelona que treballen per l’ajuntament o altres institucions es queden fora d’aquests festivals, quan els polítics i altres treballadors aliens a la cultura es reparteixen les entrades o passis cedits pels festivals.\nA banda, tal i com he comentat, hi ha tot un seguit de serveis (seguretat, ambulàncies, neteja, llums… ) que paguem tots els ciutadans, i que en el 80 % dels casos no es veu cap contraprestació al respecte.\nI potser no només ha de ser amb entrades, també amb accions a escoles, formació… no sé, les fórmules poden ser moltes.\n18/06/2012, 12:06 Respon\nMoltes gràcies pel comentari, Mario. Comparteixo algunes pistes que dones sobre com podria anar la relació públic-privat, però aprofito el teu comentari per obrir altres víes.\nEn primer lloc, suposo que està clar que el meu comentari no arribava a parlar de gestió. Em quedava en preguntes anteriors que podríem resumir així:\nPregunta: Quin bé comú es gestiona als festivals de música? Resposta: En el seu origen, un imaginari de llibertat, vinculat a la música i la vida comunitària. I afegeixo, als festivals actuals encara queda algun rastre d’aquest imaginari que serveix d’ham als que hi van (com recull sovint la publicitat).\nPregunta: Hi ha contradicció entre aquest imaginari i el seu desenvolupament en un espai tancat i gestionat des d’un perspectiva empresarial? Resposta: Sota el meu punt de vista, i el de la gent que esmento al text, si.\nSi hem de parlar de la gestió del Primavera Sound, jo tractaria de seguir el fil d’això. Abans de “matar” el debat amb els arguments del lliure mercat (el privat pot fer el que vulgui, per tant no hi ha debat), jo proposo recuperar la perspectiva de que el que aquí hi ha en joc és un bé comú -posem que les ganes de viure un festival de música- que es pot gestionar de moltes maneres.\nSota el meu punt de vista, podríem llegir el procés del Primavera com un procés col·lectiu en el que tothom ha fet les seves contribucions. Per mi és hereu del que va encendre el BAM des del sector públic, a proposta d’uns particulars, proposant a la ciutadania un festival gratuït de grups poc coneguts, seleccionats amb criteris “de qualitat”. En termes empresarials, el sector públic va pagar l’I+D.\nPosteriorment el sector públic va participar i propiciar aquest relleu (ho podríem trobar explícitat en els discursos públics de molts tècnics i polítics, o en el moment en que es va afavorir el seu trasllat al Fòrum). També hi va haver moviments en la part privada, on alguns dels que van participar (i aprendre i experimentar) en el festival públic van passar a col·laborar en la gestió del privat. I, evidentment, músics i afeccionats han referendat, conscient o inconscientment, aquesta evolució. Sense ells no seria possible.\nUna evolució que no s’ha acabat, ja que caldria entendre la progressiva incorporació d’altres marques i empreses en el festival com noves passes en el desenvolupament empresarial que, encara que qui decideixi és l’empresa propietària del festival, es troben afavorides o no per les reaccions i pressions de la resta. I també caldria contemplar l’ampliació de públic turista com a nous actors que s’incorporen.\nEn aquest procés la gestió de les coses simbòliques, que és el que crec que des d’una perspectiva antropològica, i jo diria que veritablement cultural, està en joc, no ha estat absent. Qüestions simbòliques, per cert, que no són alienes als interessos del mercat. Les marques saben molt bé, que en un festival hi ha moltes emocions en joc, que volen aprofitar.\nPer no estirar-me més, em referiré a les de l’espai que ja estaven presents al meu text.\nEl BAM va revertir un procés que havien anat seguint les programacions públiques des de la transició democràtica fins el 93. D’uns primers concerts de festa major que es feien al centre de la ciutat i en espais oberts, s’havia anat evolucionant cap a concerts en espais allunyats -Montjuïc- i posteriorment tancats -Palau Sant Jordi, o Palau de Congressos, ara no recordo- i de pagament. Ja saps, l’exigència d’ordre i de no alterar la quotidianitat.\nLa segona edició del BAM, l’any 94, va suposar, en aquest sentit, la recuperació del centre de la ciutat com espai lliure, per uns dies, per a la música. I va ser un esclat d’alegria. Si llegim el Primavera com l’evolució d’això, pots suposar quina seria la meva lectura. També el propi BAM, ha continuat, amb grans pèrdues en el seu valor simbòlic, les seves evolucions espacials, amb un intent de tancament a l’estació de França, noves recuperacions de l’espai públic, etc, etc,…\nEl que jo proposo és no perdre de vista això de la gestió del simbòlic comú quan parlem de gestió de la cultura. I en el fons també prendre consciència des de la ciutadania d’aquests aspectes en joc, i de la possibilitat que assumim el propi protagonisme. Com aquells que tiraven tanques, però potser d’una altra manera.\n18/06/2012, 17:48 Respon\nNo només no paguen contraprestacions, sinò que s’aprofiten de sucosíssimes subvencions. Potser l’altra paradoxa del Primavera Sound és que s’autoproclami “festival de música independent”, i al mateix temps rebi una pasta com la que rep. On seria, la independència?\n18/06/2012, 12:45 Respon\nTot allò que ens separa és digne de ser reflexionat.\n18/06/2012, 18:43 Respon\nBoníssima, la imatge. Gràcies!\n18/06/2012, 18:53 Respon\nXavier Cervantes says\nEl debat és interessant, però s’han d’introduir matisos. Tant el Primavera Sound com el Sónar són iniciatives privades que sí que fan contraprestacions pels serveis públics. Ho fan mitjançants els impostos que paguen. En el cas del Primavera, la subvenció municipal que reben només representa la meitat de la despesa que ha dedicat l’organització del festival als concerts gratuïts a la ciutat. És a dir, la seva contraprestació és molt superior a la de festivals públics i també tancats com el Grec.\n18/06/2012, 19:02 Respon\n« Tomàs Moro Goes To Primavera Sound Without The Asturian Miners PopArb 2012 »


Tarruella vol evitar un 'esvoranc tecnològic' als pobles del Pirineu — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Tarruella vol evitar un 'esvoranc tecnològic' als pobles del Pirineu\nTarruella vol evitar un 'esvoranc tecnològic' als pobles del Pirineu\nLa cap de llista de CiU situa com a prioritat l’arribada de la banda ampla i la TDT. També proposa potenciar el tren o el bus per a l’accés a Andorra Podeu escoltar l'entrevista de RàdioSeu a l'apartat 'Ràdio a la Carta'\nLa cap de llista de CiU per Lleida a les eleccions generals, Conxita Tarruella, considera que la legislatura vinent és decisiva per “evitar un esvoranc tecnològic al Pirineu”. És a dir, impedir que molts nuclis de les comarques de muntanya quedin al marge de les noves tecnologies que ja són d’ús quotidià a les àrees urbanes.\nEn la ronda d’entrevistes que ofereix aquesta setmana RàdioSeu, Conxita Tarruella va situar ahir com a prioritat en tecnologia la de garantir que arribin a tots els nuclis de població tant la banda ampla –que al Pirineu pateix un retard notable pel que fa al pla previst- i la televisió digital terrestre (TDT) ja que en cas contrari molts pobles es poden quedar literalment sense televisió, amb l’apagada analògica prevista al Pirineu pel segon semestre de 2009.\nPel que fa a les comunicacions terrestres, Conxita Tarruella afirma que si CiU és necessària al proper Govern espanyol pressionarà per a la construcció d’un túnel sota el port del Cantó i per a la millora del tram Xerallo-el Pont de Suert, tots dos dins de la N-260. Tarruella creu que “el govern de Catalunya no ha fet prou pressió perquè es millorés l’Eix Pirinenc” i que, de la seva part, “el PP va fer algunes gestions però tampoc no va fer cap execució”. Així, conclou que els dos partits estatals “s’han abocat en l’AVE però s’han oblidat d’altres infraestructures importants”.\nQuant als problemes de trànsit per accedir a Andorra per la N-145, la candidata nacionalista proposa la construcció d’un tren lleuger des de la Seu o bé la potenciació de l’autobús, acompanyada d’aparcaments dissuassoris tot seguint el model de Suïssa. En relació als treballadors fronterers, Tarruella considera que “se’ls ha de reconèixer el dret a la seguretat social i alhora posar-los els deures perquè hi col.laborin” però que, en tot cas, “cal un canvi legislatiu” que reconegui aquesta especificitat.\nA escala més general, la cap de llista de CiU situa com a prioritats el desplegament de l’Estatut i la publicació immediata de les balances fiscals per “acabar d’una vegada amb la imatge d’insolidaris que es dóna als catalans”. També proposa una millora de l’educació amb la recuperació de valors com l’esforç i més suport a les famílies. Quant a la immigració, Tarruella entén que “és necessària, però hi ha d’haver un control i que es garanteixi la plena integració perquè puguin progressar; per això cal que coneguin la llengua i respectin els costums, així com els drets de les dones”.


07.- Drets i normes del personal assistent.- | Curs per a docents i primeres jornades per a la ciutadania. Aprenentatge dels Remeis a "decidir aprendre a aprendre".-\nValors i instruccions per al personal assistent:\n1.- Les sessions de les jornades són obertes al públic, tenen reserva sols el professorat matriculat i les persones de famílies i d’associacions inscrites amb la reserva prèvia.\n2.- Les persones qualificades amb estudis universitaris, inscrites a la borsa de treball o personal docent en actiu poden matricular-se i rebran si compleixen els requisits previstos, un certificat de 30 hores amb reconeixement del Departament d’Ensenyament com a activitat de formació permanent organitzada per CERADAI.\n2.1.- Els requisits legals per a obtenir el certificat és assistir el 80% de les 30 hores i després d’acabar el curs presentar el Full de Ruta a l’Aula i al Centre (F.R.A.C.), un full per dues cares de l’aplicació en el seu lloc de treball dels continguts de les jornades. Aquest full és intern i confidencial.\n2.2.- Les aportacions del Full de Ruta a l’Aula i al Centre podran ser difoses amb el permís per escrit dels autors/es en format de conclusions com a publicació de comunicacions, amb tots els efectes de dipòsit legal i dels drets d’autoria ©.\n3.- En cada sessió els participants poden fer preguntes per escrit i si el temps ho permet es podran fer preguntes o curtes aportacions orals i escrites.\n4.- El comitè Científic decidirà en casos de conflicte i en situacions de dilemes o de dubtes.\nPer qualsevol suggeriment, consideració o disponibilitat escriu a:


DO Penedès 2016\nDissabte, 27 Febrer 2016 11:08\nFa deu anys les coses eren ben diferents pels cellers de la DO Penedès. Encara venia la idea de que els vins del Penedès eren molt més elegants i fins que els de la resta de les contrades catalanes, on la fortor i el grau eren la norma. El secret? La perfecta adaptació dels varietals forans, dels quals havia fet bandera durant tants anys, i que des d’aleshores han proliferat arreu del territori català.\nÉs ben cert que el Penedès ha estat la porta d’entrada de tota una manera d’entendre el negoci del vi. El client vol sorpreses? li donarem, doncs: el mercat internacional vol vins semblants als francesos, però més econòmics? No hi ha problema en donar-li. S’autoritzen les varietats i se’n fa vi del que calgui. Aquesta mentalitat va funcionar des dels inicis dels anys 80 fins al final de la primera dècada del XXI, i des d’aleshores les coses han canviat força. Més des dels cellers que des del consell regulador, la realitat s’ha imposat i els elaboradors han pres consciència del que en realitat estava passant: estaven -encara es fa- fent rèpliques d’un material francès, sempre consolidat a un altre preu i amb una altra DO al darrera al mercat internacional.\nFa uns set anys va sortir a la llum el Pla Estratègic del Penedès. Concentrava tota l’energia en la xarel·lo com a varietat pròpia i gairebé exclusiva de la comarca, deixant de banda tota la resta de qüestions varietals que s’hauria de resoldre a llarg termini, potser confiant en que el mercat seria el que propiciés els successius canvis en el llistat de tipus de raïm admesos.\nD’aquella proposta en queda l’esperit, perquè l’equip actual de la DO té el seu propi full de ruta. Val a dir que tenint en compte la dimensió i la importància estratègica d’aquesta DO, els canvis van a bon ritme, i també que el consell regulador segueix una estratègia que considerem encertada: començar per prestigiar una part petita de la producció de la DO (els vins escumosos) per tal d’aplicar després els canvis que hagin assolit l’èxit a la resta del vins emparats per la DO. Cal paciència, doncs, per veure els resultats a curt termini, i sobre tot cal adonar-se que el nivell de disbarat era molt gran com per arreglar-ho en quatre dies. També cal ser conscient que els canvis que s’apliquin a una petita part no poden anar fil per randa a la resta, atès que els interessos que apareixeran en el seu moment demanaran una negociació llarga i difícil.\nQuedarà una petjada important d’aquesta etapa francòfila del Penedès. Ningú no s’ha de lamentar de que sigui així, si al final el resultat té prou identitat com per no haver de dir que el tret diferencial d’aquesta DO és la diversitat, atès que són conceptes contraposats. Significativament, fa molt de temps que no se sent aquesta frase, que abans era la frase que més es feia servir en matèria de promoció. Ara la força està a la xarel·lo, que atreu l’I+D de molts elaboradors en desenes de vinificacions diferents; en la xarel·lo vermell, que treu el cap amb força i reivindica el seu espai; en la macabeu, que encara que sigui amb poques mostres deixa anar tot el seu potencial; i en negres, la sumoll és la gran revelació dels darrers anys (Can Ramon, Heretat Mont-Rubí, Jané Ventura, Can Ràfols dels Caus...). Hi ha altres opcions, com ara en alguns indrets la garnatxa negra (Finca Viladellops, Parés Baltà) o l’ull de llebre. A Albet i Noya tenen una gran confiança en la belat, una varietat trobada i recuperada del no-res, sense que s’hagi tingut notícia de la seva existència fins fa uns anys. Cal esperar per veure quina d’aquestes opcions ha de ser la tria de la majoria de cellers a l’hora de fer vi negre, però cal fer-ho assumint que el Penedès no és el millor lloc de Catalunya per fer vi negre.\nNo només hi ha molt potencial pel futur: la qüestió és que històricament és una regió puntera, que marca tendència, que influeix en totes les altres perquè econòmicament és molt potent. I per tant, els canvis que es puguin produir al Penedès -tal com ha passat els darrers cinquanta anys- seran probablement model de comportament per a molts cellers de la resta del territori. En aquest sentit, la responsabilitat és doble: i abans de fer qualsevol pas, el consell regulador n’ha de ser conscient de la transcendència que les seves decisions han tingut en el passat més recent.\nLlegir 557 vegades\tDarrera modificació el Dissabte, 27 Febrer 2016 11:10\nMés en aquesta categoria: « DO Montsant 2016 DO Pla de Bages »


Proximitat anima les entitats locals a continuar liderant la participació a la Comunitat i presentar propostes als primers pressupostos participatius de la Generalitat - Ajuntament de Vila-real\nProximitat anima les entitats locals a continuar liderant la participació a la Comunitat i presentar propostes als primers pressupostos participatius de la Generalitat\nLa regidora de Participació Ciutadana i Proximitat, Miriam Caravaca, ha remés una carta a totes les associacions que formen part del Consell de Participació Ciutadana de Vila-real, animant-los a participar en el procés dels primers pressupostos participatius que convoca la Generalitat Valenciana. "Vila-real és una ciutat líder en la participació ciutadana, la solidaritat i el compromís ferm amb el bé comú de la societat", assenyala Caravaca, qui advoca per "continuar marcant el pas de la participació a la Comunitat Valenciana" a través de la implicació local en els pressupostos participatius autonòmics.\nEn concret, tal com relata la regidora en la carta, els comptes valencians disposen de 125 milions d'euros per a propostes ciutadanes, de les quals el 70% es distribuiran en àrees comarcals i el 30% en projectes d'àmbit autonòmic. L'àrea comarcal que inclou Vila-real és la comarca costanera del nord (Baix Maestrat, Plana Alta i Plana Baixa); zona geogràfica per a la qual s'han reservat 9.348.500 euros. El termini per a presentar les propostes és fins al 30 de maig i les iniciatives han de registrar-se a través del portal GVA Participa.\n"Són els primers pressupostos participatius de la Generalitat, que no sols permetran que la ciutadania puga decidir quins projectes considera prioritaris, sinó que també busquen l'equilibri territorial i social. A Vila-real tenim molt a aportar, a través de les nostres associacions, que han demostrat sempre la seua preocupació i implicació activa en la millora social a través dels diferents mecanismes de participació que, des dels últims 10 anys, hem implementat", recorda Caravaca. La regidora s'ha posat a la disposició de les entitats per a qualsevol consulta o suport amb mitjans informàtics per a la tramitació de les propostes.


Desembre | 2008 | Guardiola Fot el camp\nEl col·lectiu fora Guardiola, que uneix als assenyats i irreductibles detractors del nou i malaurat entrenador del Barça, Josep Guardiola, vol felicitar-vos les festes i l’entrada d’any amb una postal que representa el que ens ha motivat a iniciar aquesta campanya.\nLa nostra postal de Nadal és una imatge de Guardiola lluint els únics colors que ha demostrat estimar.\namb aquesta si que suava la samarreta\nPatiment Culé. Estupidesa Guardiolana\nLa gairebé derrota contra el Madrid ens reafirma al col·lectiu de detractors del farsant. Guardiola segueix demostrant la seva inutilitat com a entrenador pel club del nostre cor. La incomprensible titularitat de Gudjohnsen, deixant a la banqueta a Hleb i Keita, jugadors que han demostrat més qualitat i nivell que l’islandès, que va fer un partit lent, sense precisió i sense sacrifici. El canvi, fent entrar a SergiO Busqutes, que per més que molts mitjans dels mass mierda el comparin amb Maradona per haber estat empés dins de l’àrea per l’exfutbolista Salgado, va fer un partit a la seva alçada habitual: lamentable i fastigós. La disposició tàctica defensiva deixant espais darrera que únicament no van ser aprofitats per l’extrema inoperància de dos grans catalans i culers com són Palanca i Drenthe.\nSi, Messi i Eto’o són molt bons. La defensa del Madrid amb els seus dos quasi autogols és molt dolenta. Però no ens enganyem, mentre l’entrenador sigui Guardiola, aquesta excelsa plantilla pot seguir estant en perill de quedar fora dels quatre primer llocs de la lliga. Toquem fusta perquè Messi no es lesioni i perquè SergiO Busquets segueixi estant a la posició que millor s’adapta al seu joc: la banqueta.\nArxivat a Uncategorized | 29 Comments »\nEuropa, la prova del cotó\nGuardiola, el dopat\nPrimer, Guardiola va posar en perill greument la classificació del barça per a la següent ronda de la Lliga de Campions amb un 11 inicial incomprensible al partit jugat a Ucraïna contra el Shaktar. Només es va salvar el partit per un àrbitre dolent, una jugada poc esportiva i inteligentíssima de l’enorme Bojan, per la màgia de Messi que en 20 minuts va fer més futbol del que han fet alguns jugadors en temporades (véase Guardiola) i per un porter rival digne de la selecció nacional paralímpica del seu país. Desprès de fer el ridícul davant de tota Europa perdent contra el pitjor equip d’aquesta Champion’s al camp Nou. Finalment, ahir nou ridícul majúscul, 3 ridículs de 6 partits de Champions. Ens sembla bé que reservi a gent de cara al derbi. En aquest cas, la crítica és un dispositiu tàctic horrorós i un excés de jugadors de la pedrera, amb molt poca experiència. Des del bloc col·lectiu fora Guardiola sempre hem defensat que juguin els de casa, però pel seu bé, cal que entrin progressivament i no tots alhora. Sempre hem defensat que juguin, excepte en el cas de SergiO Busquets, que va tornar a fer un partit lamentable i impropi, ja no d’un jugador que duu la samarreta del Barça, ja que és evident que no te la qualitat per fer-ho, sinó impropi fins i tot d’un futbolista de segona divisió. SergiO va ser un dels màxims responsables dels que hi havia dins del camp de la lamentable imatge de l’equip. Guardiola va ser-ho dels que estaven fora. Per això, Guardiola, ja n’hi ha prou. La Lliga de Campions és una competició que ens il·lusiona i no entenem els teus esforços per llençar-la per la borda.\nVisca el Barça i canya al Madrid!


L’Ajuntament de Girona destina 80.000 euros a les convocatòries de subvencions de les associacions de comerciants i d’hostaleria i restauració - Ajuntament de Girona\nL’Ajuntament de Girona destinarà un total 80.000 euros a les subvencions de les associacions de comerciants i d’hostaleria i de restauració de la ciutat. Aquest import es divideix en dues línies de subvencions: 40.000 euros per a la convocatòria de les associacions de comerciants i 40.000 euros més per a la convocatòria de les associacions d’hostaleria i restauració.\nEn el cas de la subvencions dirigides a les associacions de comerciants, cal destacar que l’import ha augmentat respecte l’any passat, quan es van destinar 36.000 euros a la convocatòria.\nEl foment de la dinamització i la promoció del comerç integrat en el teixit urbà de Girona, per un costat, i el foment del sector, la dinamització i l’enfortiment de l’activitat turística, per l’altre, són els objectius que persegueixen les dues convocatòries respectivament. En el cas de les subvencions destinades a les associacions d’hostaleria i restauració, es busca, a més, la promoció de la gastronomia local de qualitat, basada en la cuina tradicional i d’avantguarda.\nLes dues convocatòries es van aprovar en la Junta de Govern Local del divendres passat, dia 16 de febrer, i es preveu que en els propers dies es publiquin al BOP per tal que comenci a computar el termini per presentar les sol·licituds.\nAlgunes dels criteris que determinaran la puntuació de les entitats participants en les convocatòries són el nombre d’associats, l’àmbit territorial de l’associació, el nombre d’accions proposades, els serveis que ofereix l’entitat als seus associats, la participació activa i la implicació en les accions que es realitzen a la ciutat durant tot l’any o el grau d’innovació de l’actuació, entre altres.\nLa tinenta d’alcaldia i regidora de Promoció Econòmica, Desenvolupament Local i Turisme de l’Ajuntament, Glòria Plana Yanes, ha subratllat que “des del consistori estem al costat de les entitats que treballen per enfortir els sectors comercial i d’hostaleria de la ciutat, amb l’objectiu de promoure i dinamitzar el teixit social i econòmic de Girona”.\nEnllaç web Subvencions per finançar activitats de les associacions d'hostaleria i restauració de Girona\nEnllaç web Subvencions per a les associacions de comerciants de Girona


Novembre | 2009 | Viatge a Ítaca\nEstats Units 2011\nFilipines – Hong Kong 2012\nLaos – Cambotja – Tailandia 2010\nRuta motera Nord d’Espanya 2010\nArxius mensuals: Novembre de 2009\nBanyant-nos a les cascades d’Ouzoud\nPublicat el 14 Novembre 2009 per ebordons\nEl nostre últim dia per Marroc ens hem llevat d’horeta per fer l’excursió a les cascades d’Ouzoud.\nPer arribar-hi hem fet una bona tirada en minibus, i al arribar ens ha agafat un guia (que més tard us explico que ha passat) i ens ha portat d’excursió per les cascades.\nGairebé només començar hem hagut de passar un tronc que travessava un tros de riu, jo personalment ja em veia dins del riu i m’han comenat a tremolar les cames, per sort m’han ajudat a creuar-lo. Amb això hem arribat a la part de dalt de les cascades i ja ens ha comenat a agradar molt (endevineu que vol dir oi???).\nL’excursioneta ha continuat baixant fins a l’altura del riu que surt de les cascades i que va generant unes piscinetes molt xules, en una d’elles el guia ens ha dit que si volíem ens hi podíem banyar i… qui s’ha banyat??? evidentment jo i el guillem i també la sabri, els altres ens han estat mirant i fent fotos.\nL’excursió ha continuat fins al peu de les cascades i després ja hem començat a anar pujant per l’altra banda i el guia ens anava a portar a un restaurant a dinar però nosaltres portavem el picnic i hem pogut dirant tocant a les cascades, una passada!!!!\nUn cop dinats hem seguit pujant i quan ja arribàvem al minibus el guia ens ha parat i ens ha dit que li paguessim una burrada, nosaltres enteníem que el guia el posava l’agencia ja que no ens havien donat opció així que hem començat a discutir, al final no li hem donat res i mira que abans que digués res pensavem donar-li propina, però que ens prenguin el pèl… això si que no!!!\nLa tornada a Marrakech ha sigut molt més ràpida i al arribar hem fet un suc de taronja d’aquests tan bons de la plaa Djema el Fna i després a gastar els últims dirhams!!!\nPublicat dins de Marroc\t| Deixa un comentari\nBus, bus i més bus\nPublicat el 13 Novembre 2009 per ebordons\nLa veritat és que avui no és que haguem fet molta cosa, ens hem despertat al hotel de les gorges del Dadés i hem esmorzat i després ja ha comenat el periple fins a Marrakech.\nPel camí de tornada hem fet una petita parada per fer fotos a la mateixa vall del Dadés en una zona on hi havia unes formacions rocoses molt semblants a les de Montserrat però en un color més rosat.\nLa següent parada ha sigut al vall de les Roses que clar ara no n’hi han, però tot i així la vall és molt maca i evidentment hem fet bastantes fotos.\nD’aquí ja hem anat a Ouazarzate on hem pogut parar una mica a fer fotos (per fora ja que no teníem gaire temps) a la Kashba de Taorit.\nEl dinar ja ha sigut passat el coll de més altura del Atlas en direcció a Marrakech i del lloc de dinar (on només hem menjat unes amanidetes i patates fregides) ja hem anat directes a Marrakech i el Maki no ens ha portat al riad sino que ens ha deixat a la plaça Djema el Fna, però hem aprofitat per anar a buscar al Jordi que ha vingut per donar-li una sorpresa a l’Eulalia.\nHem anat al Riad i la Fàtima ens ha preparat un tè i pastís boníssim!!! i d’aquí a fer algunes compres als zocos que es veu que no havíem comprat prou abans de marxar de viatge o potser és que ja teníem el mono 😉\nAvui com que ja estàvem una mica farts de couscous i de tajines hem anat a sopar pizza a un lloc que ens va recomanar la Fàtima i la veritat és que estava molt bé (potser hi tornem demà).\nI ara…. a fer nones!!! que demà toca excursioneta una altra vegada!!!\nDunes i Gorges, combinació genial!\nAvui ens han llevat a les 6 del matí i un cop arreglats ràpidament hem pujat als nostres amics camells per poder anar a veure la sortida de sol sobre les dunes…. Impressionant!!! Ha sigut d’allò més maco.\nUn cop ja ha sortit el sol hem tornat a agafar els camells per seguir anant per les dunes i disfrutar totalment del paisatge fins arribar a on ahir ens va deixar el xofer. Allà ens han donat d’esmorzar i hem pogut anar al lavabo i cambiar-nos la roba que els pantalons ja caminaven sols.\nBen esmorzats ja hem pujat al minibus i hem fet una bona tirada de bus, fent un parada per anar al lavabo, quan hem tornat a pujar al cap de res ens hem trobat retencions i hem pogut veure perque eren degudes. Resulta que el exèrcit havia sortit a fer maniobres i per tant hi havia tota una fila de tancs i vehicles de l’exèrcit.\nFinalment hem trobat el trencant cap a les Gorges del Todra on hem vist uns paisatges molt macos i molt diferents del que havíem vist fins ara. Semblava que anàvem a menjar quan hem parat a un restaurant… pero… nooo hem parat per dir que voldríem per dinar i hem seguit amb el minibus cap a les Gorges en si on hem pogut caminar una miqueta i disfrutar de les vistes.\nHem tornat cap al restaurant i hi hem dinat i després hem anat cap a les Gorges del Dadés, parant un parell de vegades a fer fotos i escoltant… a que no sabeu que??? El Julio Iglesias en francès!!!!\nCap a quarts de cinc hem arribat al hotel on dormirem aquesta nit i després de deixar les coses a les habitacions hem anat a fer una petita excursioneta per veure l’entorn de les Gorges del Dadés que és molt maco i diferent a la vegada de les del Todra.\nAra ja ens farem una bona dutxa, que ja toca (portem dos dies sense fer-ho) i després a sopar i fer nones.\nDesprés de passar molt de fred aquesta nit ens hem llevat a les 6 del matí i hem pogut veure com sortia el sol sobre les petites dunes que ens trobàvem (ahir no ho havíem pogut veure ja que hi vem arribar de nit).\nD’esmorzar hem tingut tè i pa amb mermelada i mantega que bàsicament hem menjat nosaltres ja que les altres noies que hi havia (entre elles una gaditana) no han menjat casi res de res.\nUn cop amb tot preparat hem tornat a pujar als camells, i aquest cop he aconseguit trobar una postura una mica menys incòmoda i la veritat és que hem pogut disfrutar dels paissatges que ahir no vem veure perquè era fosc. La zona és com un oasi amb palmerals enmig d’un desert àrid (excepte les 4 dunes on hem dormit).\nHem agafat una petita drecera i ens ha vingut a buscar el Maki i avui ens hem fartat de cotxe en direcció a Merzouga. Pel camí hem parat a pendre un cafè o tè i anar al lavabo i la següent parada ja ha sigut per dinar molt aprop de la nostra destinació.\nMentre dinàvem ens hem assebentat que havia de venir el Rei del Marroc just a la població on estàvem i el nostre xófer patia per si no ens deixaven passar. Per sort hem pogut anar passant, pero tot i així hem pogut veure una gran quantitat de guàrdies al llarg del camí (alguns d’ells pobres estàven enmig del no res).\nPassada la carretera hem agafat un trencant que anava cap a les dunes i com era una pista el tros se’ns ha fet una mica llarg, tot i que ja comencàvem a veure la majestuossitat de les dunes del Sahara.\nFinalment hem arribat al lloc on havíem d’agafar els camells i després de preparar-nos la bossa petita per endur-nos, hem estat esperant una bona estona per agafar els camells i que hem fet mentres??? Pos fer fotos!!!\nCap a les 5 ens hem pujat al camell i hem començat l’excursió tot veient la posta de sol i disfrutant de les dunes (realment són una passada), tot i que clar el tema camell… que us he de dir… còmode còmode no seria, però tot es trobar una postura on aguantar el millor possible.\nDesprés d’una bona estona i quan començava a fer-se de nit hem arribat al nostre campament, que hem trobat que és molt més maco que el d’ahir i a part té lavabo (bueno letrines diguem), cosa que ahir el lavabo eren les dunes.\nMentre preparaven el sopar hem pogut estar veient les estrelles, realment preciós com ahir, però amb l’avantatge de sentir-se aïllat del món.\nHem sopat com un estofat i de postre mandarines. Al acabar de sopar hem estat tocant una mica de música i ara ja… a dormir que demà toca llevar-se aviat per veure la sortida de sol.\nPublicat dins de Marroc\t| 1 resposta\nKashbas, Oasis i primera passejada en camell\nAvui ens hem despertat força d’hora ja que a les 6:45 ens venien a buscar per l’excursió de 4 dies. Per esmorzar ens hem pres un pastís boníssim que ens havia deixat preparat la Fàtima.\nEl que ens ha vingut a buscar ha sigut super puntual, però després davant de l’agència hem hagut d’esperar una estona, en l’excursió serem nosaltres cinc i una australiana.\nPer començar el dia hem anat en direcció l’Atlas i l’hem creuat, tot passant uns paisatges espectaculars. Hem parat un parell de vegades a fer fotos i cap a les 12 hem arribat a Ait Benhadou que és una Kasbah Patrimoni de la Humanitat i és super maca ja que està molt ben conservada.\nArribat a aquest punt ja portavem una mica de catxondeo amb el nostre conductor que li hem posat el nom de Maki ja que té una mica pinta de macarrilla.\nD’aquí ja hem anat a Ouzarzate on bàsicament hem dinat però amb vistes a la Kasba de Taorit.\nDesprés de dinat hem tirat directe cap a Zagora on ha començat la nostra primera de les excursions en Camell, jo em sembla que no m’hi he assegut molt bé ja que em clavava tota l’espinada i he acabat amb el cul destrossat. L’excursió ha estat bé, tot i que hem començat una mica tard i per tant no hem pogut veure la posta de sol.\nUn cop al campament de haimas hem estat veient les estrelles ja que el cel es veia impressionant, jo crec que mai havia vist tal quantitat d’estrelles, fins i tot n’hem vist caure algunes.\nEl sopar ha sigut en dues etapes, primer ens han portat una sopa, i com una hora després ens han portat un tagine de pollastre, de postre hem tingut mandarines.\nAl acabar de sopar ja ens hem anat a fer nones tot distribuint-nos per dins de la haima.\nPublicat el 9 Novembre 2009 per ebordons\nPer començar bé el dia ho hem fet amb un bon esmorzar que ens ha preparat la Fàtima al Riad i així hem agafat forces pel que ens deparava el dia.\nSortint del Riad hem anat a fer una ullada a una mezquita que tenim al costat i després ja hem anat en direcció a la Madraza d’Alí ibn Yusuf tot passant pels zocos i intentant no perdre’ns, ho hem fet fora bé i hem pogut disfrutar de l’arquitectura àrab i fer unes quantes fotos (per no dir moltes no??).\nD’aquí hem volgut anar cap al Palau de la Bahia, però clar, primer havíem de sortir d’aquí i de quina forma?? doncs atravessant els zocos fins a la plaça Djemaa el Fna i es pot fer això sense pecar??? doncs no, evidentment hem acabat comprant alguna cosa ( ni més ni menys que uns aplics que haurem de carregar el reste del dia, no si es que a vegades som d’un llest…).\nPassada la plaça ara si que hem anat directes cap al Palau de la Bahia on hem pogut entrar abans de que tanquessin (a les 12 del migdia) i l’hem pogut veure molt bé, jo ja hi havia estat però la veritat és que és molt maco i no m’ha fet res repetir. Aquí evidentment també hem fet unes poques fotos.\nDel Palau hem anat cap a la muralla per veure-la una mica, però queia un sol de justicia i ja començàvem a estar una mica cansats així que hem tornat cap a la plaça i hem anat a dinar al lloc on ahir ens vem comprar els Shawarmes, que té una bona terrassa amb vistes a la Koutubia.\nSortint de dinar hem anat a fer fotos per totes les bandes a la Koutubia i d’allí…. comena el perill ja que hem anat als Zocos i hem arrassat. Només us dic que hem hagut de tornar al Riad a descarregar….\nAl Riad hem pogut descansar una mica i…. un altre cop cap als zocos i a sopar a la plaa Djemaa el Fna a les paradetes que monten en mig de la plaça i de postre un bon suc de taronja acabat de fer!!!\nAra a descansar una miqueta que demà toca matinar bastant que comença l’excursio!!!\nDe Barcelona a Marrakech\nPublicat el 8 Novembre 2009 per ebordons\nPos si, ja som a Marrakech.\nDesprés d’un vol curtet, de dues horetes i mitja, hem arribat a Marrakech. Ens han posat el sello al passaport i les maletes han sortit totes bastant ràpid. El que hem hagut d’esperar una miqueta ha sigut el que ens venia a buscar i ens havia de portar al Riad.\nHem arribat al lloc més proper al Riad i allí ja ens esperava la Dominique (la dona que porta el Riad) que ens ha portat caminant fins al Riad (Dar Badra), un cop al Road i situats dins de la Medina de Marrakech ens ha ofert un tè a la Menta (boníssim) i hem estat xerrant una estoneta. Després ja ens han ensenyat les habitacions i el Riad on estem sols (ocupem dues de les tres habitacions que té el Riad). És maquíssim i evidentment ja hem fet un munt de fotos.\nDel Riad hem anat directes a la plaça Djema el Fnaa on hem anat a menjar en un dels llocs que recomana la Lonely i desde la terrasseta, el Guillem i jo ens hem decantat per Tajines i el reste per Couscous.\nUn cop amb la panxa plena hem anat a buscar el lloc on hem contractat l’excursió al desert i també la de les cascades del dissabte que ve.\nCom eren ja les 5 de la tarda hem decidit agafar una calesa i anar als Jardins de la Menara que estan fora de la Medina. Quan hem arribat a una de les entrades semblava que estava tancat però ens han indicat que s’entrava per una altra banda, així que hi hem anat i encara hem pogut veure la posta de sol.\nDe tornada a la plaça Djema el Fnaa hem pogut veure l’ambient que s’hi crea de nit i també hem aprofitat a passejar pels zocos i agafar idees per comprar.\nDe camí al Riad ens hem comprat uns shawarma per sopar i hem sopat tranquil·lament al Riad.\nI demà…. mésss\nPublicat dins de Marroc\t| 2 respostes\nSegüent parada: Marroc\nPublicat el 4 Novembre 2009 per ebordons\nSi, ja me’n torno a anar, aquest diumenge me’n vaig a Marroc amb l’Eulalia, el Guillem, el Xavi i la Sabrina. En principi farem Marrakech i anirem cap al desert passant per Ouazarzate i la zona de les kashbas i tornant per les gargantes del Todra i del Dadés. Hi anem una setmaneta, i ja sabeu que intentaré anar escrivint sempre que pugui.\nPosa el teu e-mail per subscriure't a aquest bloc i rebre notificacions de noves entrades per mail.\ngener 2007 (10)\nSetembre 2006 (1)\nAgost 2006 (12)


Revisió del 11:33, 10 jul 2010\n25 octets eliminats , fa 11 anys\nRevisió del 11:30, 10 jul 2010 (modifica)\nRevisió del 11:33, 10 jul 2010 (modifica) (desfés)\nL' '''aviació''' és el desplaçament controlat a través de l'aire d'aparells que usen per a desenvolupar el seu vol la força sustentadora de superfícies fixes o mòbils, freqüentment auxiliats per mitjans mecànics com [[Avió|avions]] i [[Helicòpter|helicòpters]] i sense components mecànics com els [[Planador|planadors]].\nPerEl altraconcepte banda, sd'entén per aviació tambéinclou les infraestructures, indústria, personal i les organitzacions l'activitat principal de les quals és l'aviació.▼\nEls [[Dirigible|dirigibles]] i els [[Aeròstat|globus aerostàtics]] no s'inclouen en aquest concepte, per tractar-se d'enginys la navegació aèria dels quals es basa en el [[Principi d'Arquimedes]]. Són anteriors en el temps a les aerodines, el vol dels quals es fonamenta en l'ús de superfícies que els sustentin en l'aire. A aquests últims se'ls va conèixer al principi com els ''més pesats que l'aire''.▼\nNo ha de confondre's l'aviació amb l'[[aeronàutica]], aquest terme és més general ique comprèn qualsevol element dedicat a la navegació aèria.▼\n▲Per altra banda, s'entén per aviació també les infraestructures, indústria, personal i les organitzacions l'activitat principal de les quals és l'aviació.\n▲Els [[Dirigible|dirigibles]] i els [[Aeròstat|globus aerostàtics]] no s'inclouen en aquest concepte, per tractar-se d'enginys la navegació aèria dels quals es basa en el [[Principi d'Arquimedes]]. Són anteriors en el temps a les aerodines, el vol dels quals es fonamenta en l'ús de superfícies que els sustentin en l'aire. A aquests últims se'ls va conèixer al principi com els ''més pesats que l'aire''.\n▲No ha de confondre's l'aviació amb l'[[aeronàutica]], aquest terme és més general i comprèn qualsevol element dedicat a la navegació aèria.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/wiki/Especial:MobileDiff/5630666»


Protecció Civil calcula que 9.500 persones de 38 municipis continuen encara sense llum - El Gerió Digital\nProtecció Civil calcula que 9.500 persones de 38 municipis continuen encara sense llum\nDivereses poblacions del Gironès han millorat la seva situació al llarg de la passada nit\nDiumenge, 14 de març de 2010 14:12h\nEl restabliment del corrent elèctric és encara provisional en moltes de les zones afectades, atès que es basa en el funcionament de grups electrògens. Amb tot, i segons Protecció Civil, cap municipi es troba totalment sense electricitat, i la manca de servei és únicament parcial.\nLa situació, assegura la DGPC, 'ha millorat especialment aquesta nit', ja que la població de Castell-Platja d'Aro (Baix Empordà) ha pogut recuperar el subministrament elèctric, i a poblacions com Vilobí d'Onyar (la Selva) s'ha passat de 3.000 a 400 les persones afectades; i a Caldes de Malavella (la Selva), de 3.500 a 200 persones.\nMalgrat tot, Protecció Civil segueix recomanant als ciutadans que tinguin segones residències a les zones afectades per la manca de fluït elèctric i s'hi vulguin desplaçar, que s'abstinguin de fer-ho i posposin el viatge fins que la situació elèctrica estigui normalitzada. També aconsellen evitar els desplaçaments a les zones boscoses de les comarques més afectades per la nevada, ja que es poden trobar amb pistes forestals o camins tallats per la caiguda d'arbres, i hi ha el risc de què puguin caure branques i causar danys personals o materials.


Caroline Lucretia Herschel -\nCaroline Lucretia Herschel (Hannover, 1750-1848), música, astrònoma i “ajudant” del seu germà William, a qui se li atribueix haver descobert el planeta Urà. Filla d’Anna Ilse i Isaak Herschel, es va criar a la ciutat alemanya de Hannover al costat dels seus germans, quan la ciutat encara pertanyia al regnat de Jordi III. El pare, músic militar, va educar els seus fills en matèries com les matemàtiques, astronomia, filosofia i, per descomptat, la música. Però a Caroline, al néixer dona, no li corresponia ser educada de la mateixa forma (vaja…. quina novetat!). Pel que el seu pare la va il·lustrar d’amagat en aquestes matèries. Mentre va estar malalta, primer de verola i més tard de tifus, Isaak li donava classes de música i li ensenyava a mirar les estrelles. A la mort del seu pare en l’ any 1762, va ser la seva mare qui es va fer càrrec de l’educació Caroline, però en tasques més tradicionals i acords amb l’època victoriana, com ara tasques de la llar i cura dels seus germans.\nPer sort, la seva vida va fer un gir inesperat, per que la seva mare li va permetre anar en ajut del seu germà gran William, qui es trobava a Anglaterra. Amb 22 anys, Caroline va viatjar fins a la ciutat de Bath, per convertir-se en mestressa de claus a casa de William, però també en cantant soprano dels concerts que oferia el seu germà gran com a organista i director d’orquestra de la ciutat.\nNo obstant això, la carrera musical de Caroline no va ser massa llarga. I no precisament per falta de mèrits, ja que era sol·licitada com a solista per l’aristocràcia de l’època. Però la creixent afició del seu germà per l’astronomia la va portar a prendre la decisió d’abandonar la seva carrera musical per convertir-se en assistent del seu germà gran. En 1781 William va descobrir el planeta Urà (segons expliquen, per casualitat), descobriment que li va suposar la possibilitat de viure com astrònom. De fet, aquest descobriment va portar-lo a ser anomenat astrònom de la cort de rei Jordi III, i li va proporcionar un sou de 200 lliures a l’any. A partir d’aquest moment Caroline va concentrar totes les seves habilitats en assistir al seu germà en la seva nova tasca. I com ella mateixa va deixar escrit, des d’aquest moment totes les habitacions de la casa del número 19 del carrer New King Street (actualment seu del Museu d’Astronomia Herschel) es van convertir en un gran taller, on construïen els seus propis telescopis.\nCom qualsevol assistent que es preï, el ventall de tasques de Caroline, també era d’allò més ampli: esmerilar i polir miralls, anotar observacions que li dictava el seu germà nit rere nit i revisar-les durant el dia, fer càlculs algebraics, establir distàncies astronòmiques …\nDurant dues dècades, els germans Herschel van identificar 2.500 nebuloses i cúmuls estel·lars, que van ser recollides al New General Catalogue. El nomenament de William com astrònom de la cort de Windsor, l’obligava a absentar-se del pis de New King Street durant llargs períodes; temps que Caroline aprofitava per fer els seus propis albiraments. En aquella època el seu germà li havia regalat un telescopi newtonià, i Caroline va desenvolupar una línia d’observació paral·lela a la que realitzava amb William. D’aquesta manera, en el 1783 va descobrir tres noves nebuloses i poc més tard, el 1787, va arribar a publicar a la revista científica “Transaccions filosòfiques”, de la Royal Society; cosa insòlita per l’època, ja que va ser la primera dona en aconseguir-ho.\nLa seva tasca incansable la va portar a completar en 1798 l’ “Índex d’observacions de 560 estrelles fixes de Flamsteed”, on va incloure a la llista 560 estrelles que l’astrònom anglès John Flamsteed no havia recollit en el seu catàleg de més de 3.000 estrelles. Caroline va fer entrega de la llista a la Royal Astronomical Society. Posteriorment, va aconseguir publicar l’ “Índex General de Referències de cada observació de cada estrella esmentada en el Catàleg Britànic”, també amb la Royal Society.\nQuan l’astrònoma alemanya va descobrir el seu primer cometa, va escriure a Charles Blagden, secretari de la Royal Society, anunciant el descobriment del mateix i remarcant, sobretot, que li escrivia per l’amistat que l’unia al seu germà. Va creure oportú fer-ho d’aquesta manera ja que el seu germà no es trobava a casa durant el descobriment, per qüestions de treball. Per suposat, dies més tard, el seu germà, va afegir a peu de pàgina algunes anotacions donant a entendre que ell també havia albirat diverses estrelles en aquestes coordenades, i que no va poder identificar-les, però que això no treia cap mèrit a la descoberta de la seva germana. Aquest fet recollit en les memòries que la pròpia Caroline va deixar escrites ajuden a entendre els costums culturals de l’època victoriana, en què una tasca com la de Caroline no era gens habitual, i menys encara, acceptada. De fet Caroline fins aquell moment no era més que l’ assistent del seu germà.\nEncara que anys més tard Caroline Lucretia Herschel va obtenir el seu merescut reconeixement científic, no va anar al mateix nivell que el del seu germà. Efectivament va aconseguir una pensió econòmica de la cort del rei Jordi III, però va ser de 50 lliures a l’any, una quarta part del que cobrava el seu germà. I també va ser la primera dona astrònoma acceptada com a membre de la Royal Society, però va ser com a membre honorífic i gairebé a la fi de la seva vida, als 85 anys. Dos anys abans de la seva mort, en 1846, el rei de Prússia li va concedir la medalla d’Or a les Ciències per tota una vida dedicada a l’astronomia.\nCaroline Lucretia Herschel no només va ser pionera en el camp de l’astronomia, sinó que va aconseguir que les seves contribucions fossin reconegudes públicament fins i tot en la seva pròpia època, un fet inusual llavors. Va saber, per mèrits propis, aprofitar les seves habilitats i capacitat de treball. I encara que durant molts anys va seguir sent la germana o ajudant de William, com explica Emily Winterburn (2015), des de la cautela i la posició que li concedia la societat victoriana, va aprofitar tot el seu potencial per reivindicar la seva faceta científica, i obrir una via per que també altres dones poguessin, com ella, mirar el cel nocturn a la recerca d’estrelles i cometes.


La crisi de matèries primeres deixa penjades les obres d’un hospital\nL'hospital Trueta de Girona. Foto publicada el 3 d'abril del 2020 / ACN\nL'empresa que havia d'ampliar el Trueta de Girona es retira per l'encariment dels materials\nL’empresa adjudicatària de fer les obres d’ampliació del bloc quirúrgic i l’hospital del dia de l’ICO del Trueta de Girona ha renunciat al projecte per l’encariment dels materials de construcció. Aquest març el Govern va adjudicar les obres a l’empresa Vialitat i Serveis SL per 13,5 milions d’euros, informa l’agència ACN. A l’octubre, però, l’empresa demanava revisar el contracte per l’encariment de les matèries primes i a finals de novembre va anunciar la renúncia al projecte. Per aquest motiu la mesa de contractació ha publicat que la licitació queda deserta i caldrà començar el procés de contractació de nou. El president del Col·legi de Metges de Girona, Josep Vilaplana, ha demanat per Twitter resoldre aquest procés “amb la màxima urgència”.\n1.-Fem una crida @salutcat @icscat @salut_gi @laia_co ha solucionar amb la màxima urgència aquest nou endarrariment. Producte de l’encariment dels materials a quedat deserta la revisió i adjudicació de la tan esperada i necessària ampliació del Bloc Quirúrgic i del ICO al Trueta.\n— Josep Vilaplana (@josep_vilaplana) December 9, 2021\nLa pandèmia ha posat de manifest la creixent interdependència econòmica en un context globalitzat, com demostra l’actual crisi de matèries primes per l’acaparament de subministraments per part d’algunes potències mundials. Per fer front a la pandèmia, la Xina està mantenint les matèries primeres per garantir el propi consum i el dels seus socis comercials. El liti, el cobre, el zinc o l’alumini són alguns dels materials que s’han encarit en aquest context. Una de les principals conseqüències d’aquest acaparament és el dèficit de matèries primeres per a la producció en els mercats com l’europeu. Segons l’anàlisi del Banc d’Espanya en el seu últim informe trimestral, l’escapament de les matèries primeres està impedint que les empreses fabricants europees puguin respondre a la recuperació de la demanda que s’està donant després de les restriccions sanitàries.\nA aquest problema que afecta ara les obres d’un hospital a Catalunya ja s’hi va referir el conseller de Salut, Josep Maria Argimon, en una compareixença davant de la comissió parlamentària de Salut. En aquella ocasió va manifestar que el sistema sanitari català es veia afectat en múltiples vessants per diferents circumstàncies actuals.


Desconnectem a Tremp: trens, natura i lluna plena! – Grandalla\nEl cap de setmana de l’11 al 12 de març els participants del Desconnecta 2017 van fer una escapada a Tremp, capital de la comarca del Pallars Jussà, a la província de Lleida. Tremp és el municipi amb major extensió de tota Catalunya amb una superfície de 303 quilòmetres quadrats.\nEl viatge va començar a Sabadell, ciutat en què els viatgers i viatgeres van agafar el tren en direcció a Lleida. Un cop arribats a la ciutat, els participants van visitar la Parròquia de Sant Jaume, ubicada a la zona alta de Lleida. Després de la visita, parada obligada a prendre alguna cosa i a dinar per reposar forces.\nArribats a l’Estació de Lleida\nVisitant la Parròquia de Sant Jaume\nHavent dinat, era el torn d’agafar el tren cap a la Pobla de Segur, el segon municipi en importància de la comarca del Pallars Jussà. Allà van pujar al Tren dels Llacs, a través del qual varen fer un recorregut per la naturalesa lleidatana en estat pur en un tren panoràmic i climatitzat que els va portar fins a Tremp. Un cop allà, parada a l’alberg cap a deixar les maletes i cap al poble hi falta gent!\nVistes espectaculars des del tren dels llacs\nMalgrat encara ens referim a Tremp com a poble, actualment és un dels centres comercials i de serveis més importants del Pirineu català i acull un important patrimoni històric i cultural que es pot descobrir tot passejant pels seus carrers. Per aquest motiu la ruta dels participants es va portar a terme principalment per la Rambla i pel casc antic. Després d’un bon passeig era el torn de prendre alguna cosa, anar cap a l’alberg i… a sopar!\nPassejant pel casc antic de Tremp\nPrenent alguna cosa a la Rambla de Tremp\nDesprés de sopar era el torn d’un moment molt especial: anar a veure la lluna plena a sobre d’un turó que hi havia darrere de l’alberg. Després d’això, part del grup se’n va anar a dormir i uns altres, amb més ganes de festa, cap a un pub de la zona a ballar una mica!\nBen contents de camí a veure la lluna plena\nDe camí a veure la lluna plena\nFent nit a Tremp\nAl matí següent els i les participants van donar cloenda al cap de setmana tot respirant aire pur fent una volta pel camp i, tot seguit, visitant els mossos d’esquadra. Després una mica de vermut, un bon dinar i… cap a casa!! Fins el proper Desconnecta!!\nVisitant els Mossos d’Esquadra


40 ° 21'18 "N 18 ° 10'23.88" E / 40 355 ° N 18.1733 ° E 40 355; 18.1733 Coordenades : 40 ° 21'18 "N 18 ° 10'23.88" E / 40 355 ° N 18.1733 ° E 40 355; 18.1733\n1549 - 1695\nseu de la província de Lecce\nEl Palazzo dei Celestini , durant tres segles seu del convent dels parescelestins , és un monument barroc de Lecce . El palau i la basílica de Santa Croce formen un conjunt únic.\nEl monestir va ser establert ja el 1352 pel comte de Lecce i duc d' Atenes , Gualtieri VI de Brienne . Aquest complex, confiat des del principi als celestins, estava situat a la zona que avui ocupa el castell. De fet, el 1549, seguint la voluntat de Carles V d’ampliar les muralles i construir una nova fortalesa, el convent fou enderrocat i els celestins s’instal·laren al lloc actual.\nEl nou complex es va construir a partir del 1549, a partir d’un projecte de Riccardi, a qui devem el claustre original i el portal de la basílica de Santa Croce annexada.\nLes principals obres es van dur a terme als anys 1600. La façana llarga (1659-1695) fou obra de dos arquitectes de Lecce; Giuseppe Zimbalo i Giuseppe Cino , que van construir el primer i el segon ordre respectivament.\nEls ordres de la façana estan dividits verticalment per pilastres . La façana està enriquida per dues petites lògies als laterals, per nombroses finestres decorades amb elaborades cornises i per un fris decorat amb escuts heràldics. El portal d’entrada, situat al centre, presenta una decoració de querubins i ramells de fruita.\nDesprés de la supressió de les ordres, que va tenir lloc el 1807, el monestir es va convertir en el palau del govern. Actualment acull les oficines de la prefectura i la província .\nLecce elegy of the Barroque , Michele Paone, Congedo Editore , Galatina (Lecce) 1999\nWikimedia Commons conté imatges o altres fitxers sobre el Palazzo dei Celestini\nObtingut de " https://it.wikipedia.org/w/index.php?title=Palazzo_dei_Celestini&oldid=108890159 "


La Cotorra de la Vall: Tot esperant la DANA... a partir d'aquesta vesprada, amb previsió de fortes pluges.\nTot esperant la DANA... a partir d'aquesta vesprada, amb previsió de fortes pluges.\nTotes les previsions indiquen que una (Depresió aïllada en nivells alta) va afectar les pròximes hores al País Valencià, i en especial en la zona litoral del sud de València i nord d’Alacant , i entre les comarques afectades la Valldigna i Taverne com sol passar en situacions així.\nEl Servei d’Emergències 112 ha incrementat el nivell de risc que ha passat a ser taronja – risc important- per abundants pluges que poden anar acompanyades de tempestes i forts vents a València i Alacant. Castelló continua en nivell groc fins a mitjanit de demà dimarts.\nL’alerta de l'Agència Estatal de Meteorologia (Aemet) indica que el nivell taronja començarà a les 18 hores quan començaran a notar-se els efectes de la Depressió Aïllada en Nivells Alts (DANA) que, més que res demà dimarts i el dimecres, poden deixar precipitacions i tempestes en tot el territori, i en punts aïllats ser de caràcter torrencial. Tot això ens pot caure damunt en la pròxima matinada i fins demà per la vesprada, amb pluges que poden assolir nivells de 40 litres per metre quadrat.\nAmb tot això estem ja dient de manera indirecta que cal extremar les precaucions i deixar tancats tendals, finestres i altres elements amb risc de ser afectats pel vent i l’aigua. I com sempre recordem: precaució, molta precaució, sobre tot si es dóna sobre la Valldigna un episodi de pluja torrencial. Ja sabeu que això és impossible de predir, i de vegades hi ha pluges de 100 litres en unes hores i a 10 quilòmetres no plou gens. Recordeu l’agost de l’any passat, quan Tavernes arreplegava sobre 200 litres i a Benifairó quasi no plovia.\nA hores d’ara tenim un cel nuvolós, cobert amb intervals de sol, però això s’espera canvie al llarg de la vesprada. Les temperatures mínimes es mantindran sense canvis i abaixaran les màximes, mentre el vent serà variable majorment de l’est.\nQue és una DANA?\nMoltes vegades parlem de DANA i l’anomenem “gota freda” quan no són el mateix fenòmen, encara que a efectes pràctics els efectes són semblants. La gota freda és un embossament d’aire fred.\nLa DANA és un sistema de baixa pressió en nivells alta que es forma en separar-se d’un flux zonal en altura. Per tant, és una borrasca formada a nivells alts de l’atmosfera (més o menys 7.000 metres) i es mou en circulació ciclònica en sentit contrari a les busques d’un rellotge.\nA l’estiu, eixe flux zonal queda subjecte a latituds més altes (Gran Bretanya, per exemple, i cap al nord) però per diferents processos una part s’aïlla, es separa del flux general i “cau” cap a la Península Ibèrica, i pot arribar fins els nivells baixos de l’atmosfera i de superfície.\nUna DANA es diferencia de la gota freda pel procés de formació: separació, trencament i aïllament del flux principal, amb una circulació intensa que la tanca i l’aïlla, cosa que afavoreix la caiguda de pressió i les tempestes. Això en el nostre cas es combina amb vents de l’est, o siga vents que bufen per sobre d’una mar que està sobre els 27º, per tant amb molta humitat i que causen les pluges.


Inici Preguntes i respostes Stendhal va ser el primer turista que va visitar Catalunya?\nL'escriptor francès va recollir les seves impressions sobre els catalans i Barcelona a ‘Memòries d'un turista'\nDos retrats de Stendhal Wikimedia Commons\nStendhal (1783-1842), escriptor francès i viatger impenitent, va fer un parell d'escapades a Barcelona. La primera, el 1829, va acabar quan el capità general de Catalunya, l'absolutista i paranoic comte d'Espanya, el va expulsar per liberal. La segona, el setembre del 1837, va durar 24 hores i va incloure una estada a l'hotel Quatre Nacions, deixar-se encisar per la Rambla, detectar la tensió que llavors provocava la primera guerra Carlina i passar per Mataró, on es va esgarrifar per la pudor d'oli ranci del menjar que li van servir.\nFent-se ressò d'allò que li van dir, Stendhal escriuria posteriorment que Barcelona era una ciutat similar a Milà i la més bella d'Espanya després de Cadis, i que els catalans eren republicans i admiradors de Rousseau i que defensaven el proteccionisme per mantenir els privilegis del seu comerç. Aquestes i altres impressions les va recollir a ‘Memòries d'un turista' (1838), considerada per alguns l'obra en què s'inventa el mot turista i per uns altres un plagi que l'autor va cometre tot basant-se en els records transcrits per un altre viatger. Va ser Stendhal, d'acord amb el títol del llibre, el primer turista que va córrer per aquí?


[Crònica] Les lluites d’avui homenatgen les lluites d’Aurora Picornell i les roges del Molinar | contrainfo.cat | Projecte contrainformatiu autogestionat de Mallorca\nPàgina principal » Antifeixisme i xenofòbia, Art i cultura, Ciutat, Criminalització i repressió, Feminisme, sexualitats i antipatriarcat, General, Memòria històrica\nPublicat per Embull dia 10 gener 2017 – 10:55Cap comentari | 345 views\nEl dia abans que es complissin 80 anys del seu assassinat, el barri del Molinar va tornar a homenatjar les seves filles lluitadores més conegudes, n’Aurora Picornell i les Roges del Molinar. El Teatre del Mar es va omplir fins la bandera per recordar les seves figures i la vigència de les seves lluites, vinculant-les a les de les classes populars mallorquines d’avui.\nAmb el públic assegut omplint totes les grades del Teatre del Mar i amb un escenari a fosc després d’un mínima espera de rigor, el cantautor valencià Pau Alabajos va centrar l’única llum del focus. La cançó d’obertura fou Fosses del silenci, immillorable tria en el context de la jornada: homenatge a n’Aurora Picornell, Catalina Flaquer, Antònia i Maria Pascual Flaquer i Belarmina González Rodríguez, les Roges del Molinar, el dia abans de complir-se 80 anys del seu assassinat mans dels feixistes.\nL’encarregat de conduir l’acte, Marcel Pich, va obrir amb un recordatori a Montse Venturós, Carme Forcadell, Joan Coma i la resta d’encausades per desobeir a l’Estat espanyol, recordatori que el públic va respondre amb un aplaudiment. I així mateix va fer quan Pich va recordar Domingo Morales, veí del Molinar que els havia deixat feia poc. Abans de donar peu a la primera intervenció, Pich va recordar que les Roges del Molinar van ser assassinades per ser comunistes i vexades per ser dones. En va vincular la seva lluita d’aleshores amb les lluites d’avui: anticapitalista, per la sobirania dels pobles i contra el patriarcat.\nRecuperar la memòria per crear futur\nLa presidenta de Memòria de Mallorca, Ma. Antònia Oliver, va parlar de la figura de les Roges. En va destacar que foren cinc dones compromeses a les quals el millor homenatge seria reivindicar els seus principis. “Estem oblidant el passat i l’estem repetint”, va dir. Per això, va celebrar que la joventut reculli el seu testimoni, contra el robatori del passat i per la transmissió de les lluites. Va exigir poder-ne enterrar les restes dignament i va mencionar el cas de la fossa comuna de Porreres. De moment, hi han trobat 50 cossos, tots d’homes, però compten que les Roges també són allà. Per això, va demanar que es pressionés al Govern per tal de treure-les i va denunciar que cap jutge havia fet acte de presència.\nMaria Antònia Oliver, presidenta de Memòria de Mallorca, recordà totes les dones mallorquines vexades i assassinades pels franquistes.\n“N’hem de recuperar no només els ossos, sinó també les vides; els hi posem carn i en reivindiquem les seves vides”, va afirmar. Tot seguit, va llegir el nom de les 26 dones assassinades a Mallorca durant la guerra, la seva afiliació política i la situació abans que les matessin. I va acabar amb un crit que va arrencar els aplaudiments del públic “visca les dones, visca la lluita feminista i visca les Roges del Molinar!”.\nCal tombar Sa Feixina i les restes franquistes\nParlà Neus Truyol, portaveu de l’Ajuntament de Palma, que es va comprometre a enderrocar el monòlit de la Feixina.\nAmb la petició que l’Ajuntament de Palma tingués “valentia” per tombar el monument feixista de Sa Feixina, Pich va donar pas a Neus Truyol, portaveu de l’Ajuntament. Truyol va destacar el contingut polític de la vida i lluitea de les Roges del Molinar com a filles de les classes populars i de la Segona República. Així, en va subratllar que transcendiren rols imposats i enarboraren la lluita anticapitalista i contra el feixisme i que, com a comunistes, conjugaren paraula i acció.\nEn aquest sentit, va remarcar que “la revolució ha de ser jove” i va posar en relleu les diferents lluites que avui segueixen la seva estela: feministes, laicistes, anticapitalistes, ecologistes, pacifistes, etc. “El més sensat és ser radicals”, va afegir, per acabar amb un “elles som naltros”. La segona part de la seva intervenció va ser per remarcar el compromís de l’Ajuntament en tombar Sa Feixina, en canviar els noms franquistes i feixistes de Palma i tot un seguit de declaracions més pròpies d’un anunci electoral partidista que no d’una intervenció política d’homenatge a les Roges del Molinar.\nUnitat popular contra el feixisme\nAmb La transició modèlica i la mare que m’ha parit i Contra el ciment, Pau Alabajos va fer d’interludi entre les següents intervencions. Marcel Pich va presentar Ma. Dolors Sabater, alcaldessa de Badalona, com a batlessa d’una ciutat amb qui els agermana “haver patit el PP més ranci”. Sabater va criticar aquelles veus que afirmen que no s’han fet comissions de la veritat per por i que no s’han recuperat testimonis per no obrir ferides. Per a l’alcaldessa, cal netejar les ferides, i per fer-ho, cal obrir fosses, tenir un relat i memòria col·lectiva “sense por i sense obstacles constants”.\nPer la seva banda, la batlessa de Badalona, Dolors Sabater, insistí en què cal combatre ‘un feixisme que va en augment’.\nEn referència a n’Aurora Picornell, en va destacar que era una obrera de la sastreria que s’enfrontava als convencionalismes de l’època. Va subratllar-ne, també, “la valentia amb què parlava i escrivia”, així com els valors del comunisme i del republicanisme que defensava. “Seguim bastint amb aquest fil, sense por i amb l’antifeixisme i els valors republicans com a motor de transformació”, va afirmar. Sabater va assegurar que cal capgirar-ho tot i combatre “el feixisme disfressat de democràcia”. Així, va fer referències a l’obrerisme i a com en una ciutat del cinturó roig de Barcelona com Badalona havien fet front al lepenisme i al feixisme del PP d’Albiol. Com a exemple, va citar la frase que un conseller del PP a l’AMB, i regidor de Badalona, va dir a les conselleres de la CUP a l’AMB: “al franquisme, estaríeu morts o detinguts”.\nEn referència a la seva ciutat, la va mencionar “capital de la lluita popular” i en va destacar la necessitat de revertir les polítiques feixistes, xenòfobes i racistes, i fer-ho tot conjugant les mobilitzacions provinents del 15M i les del dret a decidir i el sobiranisme. Igual que Truyol, Sabater també va fer una segona part molt partidista explicant l’origen i evolució de la candidatura i els pactes que l’han dut a l’alcaldia. Finalment, va subratllar la importància d’haver aconseguit que el Govern del Principat declarés el 15 d’octubre ‘Dia Nacional en memòria de les víctimes de la Guerra Civil i les víctimes de la repressió de la dictadura franquista’, cosa que va considerar com una arma molt potent per recuperar el fil de la Segona República. “La lluita mai no mor”, va cloure Sabater.\nAurora Picornell lluitaria ara contra la gentrificació\nLa portaveu de la plataforma Salvem es Molinar, Toñi Fernández, va posar el Molinar com a exemple de barri lluitador tot recordant Aurora i les roges.\nAmb la referència al Molinar com a barri obrer i mariner, combatiu i de festes, Pich va donar veu a la darrera intervenció, la de la veïna lluitadora Toñi Fernández. Fernández, que va demanar disculpes per no saber-se expressar en català, va convertir-se en el fil que uneix el Molinar combatiu passat i present, entre n’Aurora i avui en dia. Fernández va\nsubratllar que el Molinar és una barriada combativa i reivindicativa, molt maltractada, que buscava millorar les condicions de vida de les veïnes. Així, va parlar de “més d’un segle de compromís i rebel·lia” a través d’associacions veïnal, esportives, AMPA’s, etc., que han aconseguit millores en equipaments, transports i altres.\nFernández, però, va situar un nou perill, el fet que estigui en joc “la supervivència de la barriada”, i en va acusar “el que els sociòlegs en diuen” la gentrificació. D’aquesta en va dir que el màxim exemple n’és l’intent d’ampliació del port, així com el fet que s’inverteixi per fer-ne fora el veïnat de tota la vida. “L’espai és del veïnat, sempre hem treballat en xarxa”, va subratllar Fernández. I va afegir: “els ciutadans no som persones que anem a votar, hem de poder participar en totes les decisions que afecten el nostre entorn”.\nCom que deia que no sabia com homenatjar n’Aurora, va llegir-ne una carta personal que li hauria escrit. Fernández va actualitzar la situació social del Molinar i va vinclar les lluites de les Roges del Molinar amb les d’ara. “Que el poble conegui els seus drets, la teva lluita segueix sent la nostra lluita”, afirmà. I denuncià que el sistema d’ara busca el mateix que el del 1936 però d’una manera més amable. I acabà amb unes paraules d’esperança i futur: “Volem seguir sent, des de la distància i la modèstia, les roges del Molinar. Visca la República!”. El concert de Pau Alabajos posà punt i final a l’acte d’homenatge.\nA l’acte, hi assistiren activistes destacats d’arreu de l’illa de sensibilitats molt diverses dins l’esquerra transformadora i els moviments socials. També hi assistiren el president\ndel Consell de Mallorca, Miquel Ensenyat, i la consellera de Cultura del Govern de les illes Balears, Ruth Mateu.\n- Crònica de l’any passat; Un cabdell roig i lila de 80 anys d’història que encara fila


Reforma integral a gracia - OAK 2000\nProjecte de reforma integral dissenyat per la interiorista Juliette Boulard de l’estudi d’arquitectura A53 amb la col·laboració de Franconi Architects, en un pis del barri de Gràcia a Barcelona que no havia sofert canvis en tota la seva vida útil (100 anys) cosa que va ser el principal atractiu per als propietaris a l’hora d’adquirir-lo i també la principal filosofia a l’hora de reformar-lo. La conservació dels elements arquitectònics de valor que presentava l’habitatge va marcar el “leitmotiv” de la reforma.\nEs va pretendre conservar al màxim els elements arquitectònics de valor que presentava l’habitatge mitjançant importants treballs de restauració: recuperació de sòls amb la creació de noves catifes de paviment hidràulic, polit de carpintería de fusta amb diverses motllures que descobreixen el seu color original, i sanejat de cornises en els sostres, mantenint el seu format original però millorant les seves prestacions. La il·luminació indirecta també juga un important paper, així com la porta de pas de ferro que aporta un toc de caràcter industrial o els radiadors de disseny de la casa IRSAP i Runtal.\nMida 170 m²\nDissenyador A53 Arquitectura\nA continuació us ensenyem el vídeo de l’abans i del després d’aquesta reforma integral:


Els Jardins Submergits de La Selva: de gener 2019\nAvui és un dia especial, comencem el mostreig del projecte: a la recerca de microplàstics al Jardins Submergits de la Selva! I és que per desgràcia la presència de plàstics de menys de 5mm de grandària està esdevenint la nova plaga dels nostres mars. Tot i que hi ha molts estudis a nivell de platja, no n'hi ha gaires a més profunditat. Així que nosaltres ens demanem... Com estan els Jardins Submergits de la Selva en aquest aspecte?\nAmb aquesta finalitat dirigirem les nostres properes immersions per tal de tenir-ne una visió de conjunt de la seva provable afectació. Això sí, ara caldrà anar equipats amb uns cilindres anomenats corers per prendre mostres de sediment. I després ja n'analitzarem el contingut en microplàstics.\nPunt 233, som davant de la platja de Fenals, profunditat 37m. L'aigua és força tèrbola i sobretot freda: 13ªC!\nI aquí teniu la nostra primera mostra! El corer que veieu a la foto consisteix en un tub amb dos taps de rosca. Es tracta de clavar el tub sense els taps a la sorra. Un cop clavat es posa el tap de dalt. A continuació tombem el tub assegurant-nos que no perdi sorra i li enrosquem el segon tap. I cap a la Maru per dur-lo a analitzar!\nAixò sí, ja posats aprofitem per fer una volteta. Bé el què es pot perquè s'ha aixecat corrent!\nCom veieu la roca està molt colonitzada\nAmb les forcadelles (Anthias anthias) reguardades del corrent.\nDe fet es tracta d'un conjunt de roques molt fragmentades, pel què anem saltant de roca en roca.\nEl dia se'ns està complicant per poder fer més fotos degut al corrent. Però tot i així ja ho veieu que també hem trobat xarxes abandonades\nI el què és més desolador, un bon munt de tovalloletes d'un sol ús. ECS!\nEtiquetes de comentaris: libera, microplastic, tovalloletes, xarxa, xarxa fantasma\nProjecte Nacres a Punta Santa Anna (Blanes): nacres 0, posidònia en regressió\nAprofitant que la previsió és bona tot el cap de setmana, hem decidit seguir buscant les nacres (Pinna nobilis) a la pradera de Posidonia oceanica de Punta Santa Anna (Blanes).\nPer si no us recordeu de què estem parlant, la nacra (Pinna nobilis) és el mol·lusc bivalve més gran del Mediterrani i dels més grans del món. Tot i que pot arribar a fer més d'un metre de llargada, al viure semienterrada, fa que les seves dimensions no siguin tan evidents. Viu entre els 2 i 50m de profunditat associat a les praderies de Posidonia oceanica, Cymodocea nodosa, Zostera marina i Zostera noltii. Es tracta d'un organisme filtrador, així que contribueix a la transparència de les aigües.\nAmb aquesta immersió hem decidit mostrejar la pradera que es troba a la part sud de la zona d'estudi.\nBé, de nacres no hem trobat, com podeu veure en aquesta foto\nPerò en alguns punts, a prop del nou dic, tampoc hem trobat pradera ja que s'ha mort. Com podeu veure a les fotos següents només en queden les "arrels" exposades.\nEtiquetes de comentaris: blanes, diners al carrer, nacra, pinna nobilis, posidonia oceanica, punta santa anna\nCercant microplàstics: comença el mostreig! (punt ...\nProjecte Nacres a Punta Santa Anna (Blanes): nacr...


L’empresa catalana busca ara nous socis als Estats Units. PERE VIRGILI\nMango fa marxa enrere en territori nord-americà. L’any 2009 la firma de moda catalana liderada per Isak Andic va tancar un acord amb la cadena de grans magatzems JC Penney per distribuir els seus productes a través d’un pla d’obertura de 600 punts de venda en dos anys, cosa que el situava com el seu primer mercat en punts de venda. Però tal com va avançar ahir Modaes.esi han confirmat fonts de l’empresa,Mango ha trencat l’acord firmat amb JC Penney i tancarà prop de 450 establiments als Estats Units.\nEl pacte amb JC Penney havia de durar cinc anys i deixava la gestió dels establiments a la cadena nord-americana sota un sistema de franquícia, ja que, tal com la firma catalana aclareix en la seva última memòria de l’any 2014, “el sistema de franquícia es fa servir en països en què les característiques culturals i administratives són diferents i, per això, és més adequat que la gestió estigui en mans de persones del mateix país”. L’any 2014 Mango tenia 445 establiments als Estats Units, dels quals només quatre en propietat. En comparació amb les que hi tenia l’any 2013, Mango ja havia tancat 77 punts l’any passat, 75 dels quals eren franquiciats.\nEl tancament d’aquests 450 punts anirà a càrrec de JC Penney i s’efectuarà després de la campanya de Nadal, al mes de febrer. Aquesta empresa està en ple procés de reestructuració del negoci després d’haver acomiadat 300 treballadors de la seva seu central a Texas i que altres firmes hagin anat reduint la seva presència als magatzems.\nMango ja busca nous socis als Estats Units, un dels seus principals mercats. Un cop tancades les franquícies, la companyia catalana tindrà set botigues als Estats Units, uns establiments sota règim propi que l’any 2014 donaven feina a 105 treballadors.\nDe fet, ja fa un any que Mango replanteja les seves obertures. El 2014 l’empresa de l’home més ric de Catalunya tenia 2.741 establiments a tot el món, deu més que el 2013. Els Estats Units no va ser l’únic lloc on va tancar botigues. També va abaixar persianes en dos dels tres establiments que tenia al Canadà i en set dels 27 de Mèxic. En canvi, en va obrir 24 de nous a Espanya, fins a registrar 355 punts a finals del 2014. A més, Mango va tancar establiments a la Xina i en va obrir de nous a França i el Perú.\nEn l’últim exercici Mango va aconseguir superar per primera vegada els 2.000 milions de facturació, fins als 2.017 milions d’euros, un 9,3% més que l’any anterior. Tot i això, va guanyar 13 milions menys: un total de 107,6 milions d’euros.\nActualment Mango té 15.787 treballadors a tot el món i a Catalunya està treballant en les obres del seu nou centre logístic a Lliçà d’Amunt, la primera fase de les quals està previst que estigui enllestida l’any 2016.


Els reptes d’una complexa i difícil investidura | Josep Maria Quintana\nMagalhães, les llengües, el principi d’igualtat i el dret a la diferència »\nEls reptes d’una complexa i difícil investidura\nContemplar l’espectacle visual de les entrades dels líders polítics espanyols al palau de “La Zarzuela” on el rei Felip VI els anava rebent ha estat alliçonador. I quan dic això no contemplo el verb “alliçonar” des d’un punt de vista positiu o negatiu, sinó en el sentit que ens permet extreure lliçons del comportament, tant del rei com dels polítics que el visitaven. Del rei, perquè, si us hi heu fixat, a la primera sèrie de consultes, primer entrava el polític dins la sala de rebre i, després, mentre aquell l’esperava davant un gran llenç mural, el cap de l’Estat apareixia per una altra porta mentre un ajudant militar de cambra feia el crit de “Su Majestad el rei!”. Aleshores el monarca s’acostava tot somrient al líder polític, li donava la mà, i tots dos se sotmetien a les fotografies de rigor.\nA la segona ronda de consultes, el marc escenogràfic era el mateix, però la direcció escènica havia canviat. El rei entrava a la sala sense que ningú no fes cap crit, i era el monarca qui, davant el mural, esperava el polític que apareixia acompanyat d’un ajuda de cambra vestit de paisà.\nDues direccions d’escena diferents per a una comesa constitucional que, fins avui, sempre havia estat protocol·lària, ja que el rei mai no havia tingut cap dubte respecte del líder a qui havia d’encarregar la formació del govern, cosa que feia sense gairebé cap problema, ja sigui perquè el seu partit gaudia d’una còmoda majoria absoluta o bé perquè la minoria majoritària que presidia tenia prou cos per a permetre-li d’afrontar amb l’èxit la investidura.\nAquest cop les coses han canviat, i el mou monarca s’ha vist amb problemes reals per encarregar la formació de govern a un dels seus interlocutors. A Rajoy, perquè acostumat aquest a governar sol i contra tots, ara s’ha vist impossibilitat de concitar adhesions per formar una majoria; i a Sánchez, perquè tenia l’oposició dels líders socialistes regionals a un possible pacte amb Podemos. Diguem, però, que ell ha fet de la necessitat virtut i, amb una jugada de pòquer -la de sotmetre a la militància l’aprovació del possible pacte-, de moment capeja el temporal amb bona cara.\nQuan jo estic escrivint aquestes notes no sé, per tant, si Sánchez o algun altre dels líders espanyols aconseguirà formar govern o ens veurem abocats a unes noves eleccions perquè siguem nosaltres, els electors, que facilitem les coses, però em fa la impressió que les polítiques que es proposen dur a terme -tant Rajoy com Sánchez- tindran sempre davant seu una mena de mur que els serà difícilment franquejable.\nRajoy, perquè en el seu pecat viu la pròpia penitència, i només Ciudadanos estaria disposat a facilitar-li la investidura, per bé que recança per allò de la corrupció que, vist des de València, on jo escric aquest article, és encara més comprensible. I Sánchez, perquè, amb 33 diputats menys que el PP, només pot obtenir la investidura si concerta amb Podemos, Esquerra Unida i Partit Nacionalista Basc, i obté, a més, una complaent abstenció d’Esquerra Republicana i de Democràcia i Llibertat, partits catalans de tall independentista que ja han dit que no estan per la labor d’afavorir l’accés al govern a una persona que no reconegui la “sobirania” de Catalunya, cosa que no poden reconèixer PP, Ciudadanos ni PSOE.\nNomés Podemos ha sostingut públicament el dret dels catalans a autodeterminar-se, i això els fa incompatibles amb Ciudadanos. En definitiva, que els nombres del Sudoku no surten, qualssevol que siguin les combinacions que s’intentin fer.\nCal també tenir en compte que, des de la recambra del PSOE, s’han escoltat les veus d’antics capitostos (d’aquests que, amb tota la mala llet del món, Iglesias va dir que havien estat un referent per als seus avis) els quals, d’acord amb altres antics polítics de l’UCD i del PP, han suggerit a Sánchez que afavorís un pacte “constitucionalista” (adjectiu que reclama la inamobilitat d’aspectes que, per a ells, són clau de la Constitució actual) amb Rajoy i Ciudadanos, convençuts que l’única sortida viable per al nostre país és -diuen- “la via d’una gran coalició d’aquests tres partits amb un programa concret i firmat, almenys per a mitja legislatura.”\nQuè els empeny a aquesta solució? Doncs que, en la seva manera de veure les coses, el problema més greu que té Espanya és el que ells qualifiquen d’ “órdago catalán” o bé de “desafío catalán”. En definitiva, el provocat per la opció que determinats partits han fet per la independència de Catalunya.\nNo seré jo qui negui la importància d’aquest escac que JxSí i la CUP estan fent a l’Estat, però em sembla que s’equivoquen quan pensen que el problema català és tan sols el resultat d’una fugida cap endavant del sobiranisme, tot afirmant que aquest posicionament es deu tan sols a la follia d’uns polítics eixelebrats, i es neguen alhora a veure que el dit “problema català” no és tan sols producte d’aquesta pèrdua de seny, sinó també –i en gran part- reflex (i, per tant, l’expressió) d’un problema netament espanyol que molts (no sols els independentistes) hem intentat denunciar reiteradament: la manca, a nivell estatal, d’un projecte col·lectiu (per tant espanyol), que sigui capaç de llegir els signes del temps i d’actualitzar l’esgotat pacte constitucional del 1978.\nPer tant, i des del meu punt de vista, més que un govern de gran coalició, el que Espanya necessita és un pacte ambiciós al qual es convidi a tots els partits parlamentaris, sense apriorismes ni exclusions, per dur a terme una ponència de reforma constitucional i una taula social que sigui capaç de definir uns nous “pactes de la Moncloa” per al segle XXI.\nEn un article publicat el passat 23 d’agost, jo recollia una sèrie de punts que aquest pacte hauria de tenir en compte i que, molt encertadament, Rafael Jorba havia enunciat a les pàgines de La Vanguardia: «Regeneració: sistema electoral, corrupció sistèmica, finançament de partits i democràcia participativa. Federació: reconeixement de les nacions hispàniques -les nacionalitats de la Constitució del 1978-, que no són nacions sense Estat, sinó que deleguen la seva sobirania en l’Estat compost que hauria de ser Espanya, com Espanya la té delegada en la UE; un federalisme simètric en drets i deures, i asimètric en competències, sobretot les que es desprenen dels fets diferencials (llengua, cultura, dret civil…), i la ciutadania com a fonament del model: no es tracta de regular el que els ciutadans se senten, sinó que tots comparteixin les regles del joc. Finançament: l’efectiva aplicació del principi d’ordinalitat en la contribució a la solidaritat i la revisió de la quota basca -no del concert-. Estat de benestar del segle XXI: quin model social volem i quina fiscalitat necessitem per sustentar-lo.»\nEm fa l’efecte que qualsevol govern que pugui constituir-se a partir de les eleccions del passat 20-D acabarà fracassant si no aborda seriosament i en profunditat aquestes qüestions. Per tant, no us sorprendreu si, a la vista del joc que poden donar els partits existents i els líders que els representen, us confesso que sóc francament pessimista.\nThis entry was posted on 7 febrer 2016 at 8:00 and is filed under Bloc de notes.\tYou can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. Both comments and pings are currently closed.


Carta a @alexsocietat | Societat Anònima\nCarta a @alexsocietat\nBenvolgut, o no, @alexsocietat:\nT’escric perquè m’han dit que has arribat a 1.000.000 de lectures al teu blog. “Con lo corto que eres y dónde has llegado”, que va dir aquella dona del Malalts de tele. Ei, però tampoc t’ho creguis massa. Hi ha vídeos al YouTube de gatets que fan pipi a la tassa del WC i que tenen moltes més visites que tu. Que no penses agafar la GoPro i fer-te un selfie mostrant les teves habilitats urinàries? Em deixes més tranquil.\nEstà bé arribar a aquesta xifra. Serà l’única possibilitat que tindràs de ser milionari en alguna cosa. Quan es treballa de profe resulta impossible que qualsevol banquer d’Andorra o Suïssa et consideri interessant. Mai sortiràs a la llista Falciani. A tu el que t’agrada és criticar als “fatxiani”. En això deixa’m que et doni la raó. Tots estem fins els pebrots d’aquesta gent que parla de convivència, sempre i quan sigui sota la seva conveniència. Mira m’ha sortit alguna cosa semblant a un rodolí.\nEl que em sembla una mica pesat, perdona que t’ho digui, és ficar-se… ficar-s’hi… ficar-se-li-la… Disculpa, els pronoms febles em tenen garratibat, esmaperdut i estabornit… Què deia? Ah, sí! El que no m’agrada és que escriguis tantes cartetes al Kiko Rivera o al Bertín Osborne. Si són els paios que més han fet per la cultura occidental! Estan Picasso, Mozart, Voltaire i després ja vénen ells. Un amb les seves habilitats de DJ (Jeff Mills és un aprenent al seu costat) i l’altre amb la seva fusió de ranxeres i pop estratosfèric. Deixa’ls tranquils!\nI què em dius de la Camacho? Si li queden dos telenotícies i un capítol de la Riera! En poc temps la veuràs al DIR fent pilates amb les seves pijoamigues i ja ningú la recordarà. Tindrà tot el temps del món per explicar a la perruqueria que viure en una república catalana no ho acaba de veure clar.\nAh, per cert! Tu ets una mica indepe, oi? Vinga, va… no dissimulis. Ho dic perquè ja no escrius ficció i em consta que és el que més t’agrada. Darrerament només escrius sobre el procés, els fatxes i Marhuenda. Quan tornaràs a escriure contes… o fins i tot novel·les? Ets un “quarentó” avorrit. Que si no tens temps, que si des de que ets pare vas de bòlid… Excuses, a tu el que et falten són les idees.\nBé, nen, me’n vaig a despertar la meva filla. Sí, jo també tinc poc temps per intentar saber qui sóc mitjançant l’escriptura. És quan escric que ho veig tot clar… o no. Ja has donat les gràcies als teus lectors?\nPer cert, la foto que has posat no cola. No ets tu. A veure quan poses una foto teva. La gent vol saber quin careto tens. Em consta que no ets en George Clooney però no siguis tan tímid.