ELS BANYS D’ARLES | El Segle XIX a Catalunya\nMañé va estrenar en el Diario de Barcelona allò que ara anomenem “editorials”, dels quals sempre n’era l’autor i que ocasionalment emprava per tal d’opinar sobre la situació política, econòmica o social, mal que els emmascarés mitjançant necrològiques, en el resum de la premsa espanyola- titulat “esperit de la premsa nacional”- o en epígrafs diferents.\nMañé era monàrquic, conservador, catalanista i contrari al centralisme però s’oposava tant al federalisme republicà com al carlisme. En l’edició del diari de 13 de juliol de 1855, es referia a les vagues perllongades dels obrers catalans i a la situació de violència que aleshores hom vivia. A l respecte, Mañé va escriure això:\n“ No, això que ara succeeix no és el resultat del nostre caràcter; això constitueix un fet general arreu; allò que és nostre, allò que dissortadament ens pertany, és aquest tarannà ferotge, aquesta mena de maneres salvatges que adopten gairebé totes les manifestacions a casa nostra; en aquesta qüestió, mal que ens dolgui confessar-ho, la història de Catalunya ens acusa i ens avergonyeix…”\nDegut a l’assassinat de Josep Sol i Padrís, comès pretesament per un grup d’obrers en el dia 2 de juliol de 1855- precisament, en la mateixa data que començà la primera vaga general que hom recorda a Espanya- Mañé va escriure una necrològica sentida del desaparegut, la qual fou publicada el dia 28. Entre les virtuts d’aquest va distingir-ne la catalanitat, els coneixements d’història, de les lleis i els costums del país, així com la fe en el futur industrial del Principat. Una frase de la necrològica esdevé significativa en relació a la mena de catalanisme que Mañé considerava respectable. Havent avisat que Mañé sentia veritable amor per Catalunya, deia que tot i això s’havia allunyat “de la mena d’esperit de provincialisme ridícul i mesquí que encara veiem en alguns pocs dels nostres paisans”. Mañé no renegava d’Espanya però s’oposava frontalment al centralisme. En un article que va publicar en “Le messager du Midi”, durant el mes d’agost de 1855, mostrà sense embuts l’Espanya que concebia i ho feu amb la sinceritat que no podia permetre’s quan escrivia per al Diario de Barcelona:\n“Espanya és una federació de pobles, de nacionalitats, de races diferents, les quals tenen tradicions distintes i costums distints i distints idiomes […]. L’establiment de la unitat d’Espanya significa la introducció de la uniformitat i de la igualtat de la misèria, de la ignorància i de la relaxació moral…”\nEn l’article que ara es reprodueix, apareix el Mañé prudent i políticament correcte que amaga, o oblida, la catalanitat del lloc que hi descriu- això perquè aquest indret es situa en una comarca catalana de França- que empra toponímics francesos, en lloc dels catalans- malgrat que titula el seu escrit amb el nom català de la vila que el motiva, traduït al castellà- i que havent visitat aquesta comarca, la qual a l’època era coneguda perquè servia de refugi preferent als carlistes, així com a tota mena de rebels, no gosa mencionar les dites circumstàncies. És clar que els lectors de Mañé tenien coneixement de tot allò que l’autor callava i comprenien els seus silencis.\nLa temporada per anar als establiments termals a fi de trobar-hi el guariment radical o l’alleujament, si fa o no fa permanent, s’apropa als espanyols o més ben dit, truca a llurs portes. Doncs, l’ocasió esdevé adient per acomplir un deure de proïsme i un deure de gratitud envers les aigües alcalines sulfuroses d’Amélie- les- Bains, que coneixem vulgarment amb l’epígraf d’aquest article .\nLa bonesa d’aquestes aigües, pel que fa al guariment de les malalties de la pell, dels òrgans de la respiració, dels dolors reumàtics i nerviosos, a més d’altres, resta provada pel gran nombre de persones, vingudes de tots els països, les quals, com nosaltres, han trobat l’alleujament notable o el guariment radical de llurs maleses. A més, respecte la bonesa de les aigües esmentades, hi ha una altra prova gruixuda, doncs el govern francès, havent consultat les corporacions científiques més importants i havent tingut en compte l’experiència de les eminències en la matèria, així com havent instruït un expedient voluminós que s’ha perllongat vint anys, va resoldre l’establiment d’un hospital militar a Amélie-les-Bains, el qual esdevé modèlic entre els centres d’aquesta mena i per això mereix que sigui estudiat per la professió mèdica. Aquest hospital va iniciar l’activitat durant el darrer estiu i ha costat quatre milions de rals al govern francès.\nEls catalans que volen anar als banys d’Arles poden viatjar-hi en el cotxe que surt de Perpinyà cap a Arles cada dos dies o bé, si disposen de la reserva de seients, esperar-lo al Voló.\nEls Banys d’Arles. Vista parcial, en l’actualitat.\nEl camí que porta del Voló fins Arles i es perllonga al peu del Pirineu sense abandonar la vora del Tec, és força pintoresc i es fa en un cotxe bastant còmode, només en tres hores. El camí travessa Ceret, que és una vila de certa importància en la qual resideix el sotsprefecte, deixa a la dreta el lloc de Palalda, poble situat en un bell indret, que presenta aquell color inevitable de l’antiguitat que dissortadament va fonent-se arreu, cosa que origina dolor profund als artistes i als amants de la bellesa.- Després, tres quarts d’hora abans que el viatger arribi a Arles, trobem Amélie-les- Bains, nom que fou donat a la dita vila per la molt virtuosa muller de Lluïs Felip.\nEstabliment de les termes del Dr. Pujade. Gravat de 1862.\nLa vila compta aproximadament cent habitants i degut a la concurrència que origina l’atracció dels banys famosos, creix i s’embelleix ràpidament. Situada en l’angle que forma el Montdony en el punt que s’aplega amb el Tec, encaixada a la vessant de la muntanya coronada per un castell de Lluís XIV, baixa, en forma d’amfiteatre fins la carretera d’Arles, de manera que les darreres cases es banyen en el riu. La petita vall que travessa el Tec, cercada de muntanyes altes, recobertes de verd i esquitxada de grups d’arbres, ofereix boniques perspectives a la mirada ansiosa del dolgut visitant i detalls agradables del paisatge; ací, l’olivera; la vinya i la morera, allà el castanyer i l’alzina, és a dir, la vegetació del migjorn, encarada i gairebé enllaçada, amb la del nord.\nEl Montdony sorgeix sobtadament entre l’esquinç de dues roques enormes, tallades a pic, es llença impetuós en forma de cascada, tot amenaçant amb el diluvi el grup innocent de cases petites però una ma misteriosa li tomba el curs i el força, havent exhalat la còlera en greus gemecs i escuma bullent, a córrer mansoi fins que amaga el despit en la falda acollidora del Tec.\nCascada del Montdony en l’establiment del Dr. Pujade. Gravat de 1862.\nEl convalescent disposa de nombrosos i bells indrets en la ribera esquerra del Tec per a passejar, si és que cerca la solitud feréstega, la qual les ànimes dolgudes tant agraeixen; a la carretera d’Arles, si estima la sociabilitat, si li agrada allargassar la mirada fins la cresta de serres llunyanes, si l’acontenta la vista del famós Canigó, el qual apareix com si fos de sucre vidrat durant l’hivern i com una zebra monstruosa, reflectint el sol en mil rajos d’argent, durant l’estiu; dipòsit de neus eternes que repten les cremors de la canícula ardent, muntanya misteriosa, poblada d’éssers secrets, segons les tradicions, de fantasmes intangibles i de veus incomprensibles.\nMines de ferro de L’Avetera, a començament del segle XX.\nEls més agosarats i forts poden visitar les fecundes mines de ferro de la Batère, al costat del Canigó, la bonica gruta d’En-Pey, les fondalades abismals de la Fu, o si l’alè els ho permet, poden enfilar-se a la cresta veïna del Pirineu i abastar amb una única llambregada les planes de l’Empordà i del Rosselló, així com les blaves aigües de la Mediterrània.\nLa tradició de l’aprofitament d’aquestes aigües es retrotreu al temps dels romans, fet que resta provat clarament per la sala de banys de l’establiment de Mr. Hermabessière, això és per la construcció i per l’enllosat de mosaic, el qual no podem dubtar que va formar part d’una gran piscina romana.- Els antiquaris del país també han demostrat que Carlemany va fer donació d’aquest establiment a un convent benedictí de l’ordre de Cluny, el qual fou fundat a Arles.\nLes aigües termals del lloc son abundants, doncs una sola font, anomenada Gros Escaldur, aporta 1.028.000 litres d’aigua cada 24 hores; i la temperatura és de 71,25 centígrads.- La composició és gairebé la mateixa que la de les aigües d’altres fonts sulfúriques – alcalines; potser és inferior, considerada des del punt de vista mèdic, a la d’alguns dels nostres establiments termals; però, degut a l’acurada aplicació racional i científica que se’n fa, originen efectes constants i sorprenents que nosaltres mai hem assolit.\nEl metge Antoni Gimbernat i Arboç (1734-1816).\nEl metge espanyol, senyor Gimbernat, va ser el primer que descobrí l’existència d’un gas particular en la composició de les aigües sulfuroses, al qual significativament anomenà zoogen; i ell fou el primer que, a Suïssa, va idear i assajà medis per fer respirar aquest gas als malalts que patien alguna mena d’afecció dels òrgans respiratoris, atès que estava convençut que el dit principi de les aigües incidia beneficiosament en la mena de malalties esmentades. Doncs bé, aquest descobriment espanyol, perfectament conegut i apreciat pels nostres metges, ha estat gairebé abandonat pels nostres establiments termals. Per contra, a les termes sulfuroses estrangeres usen molt els vapors i gairebé n’han proscrit la beguda per a guarir les afeccions pulmonars i altres, doncs allà creuen que gran part de les sals que contenen actuen en sentit contrari a l’objectiu de la medicació i en lloc d’alleugerir l’estat del malalt, l’agreugen.- Els efectes dels vapors, els quals nosaltres mateixos hem avaluat, semblen extraordinaris; i per això voldríem que esdevinguessin coneguts de totes les persones que es troben en el cas, ben trist, d’haver-hi de recórrer.\nA més, aquestes aigües s’utilitzen en banys simples, de natació, mitjançant dolls de tota mena, etc, amb els quals s’assoleixen resultats que fins ara esdevenien desconeguts. Per tal de comprovar fins on pot arribar la medecina auxiliada per les ciències físiques i químiques, cal que visitem l’hospital militar. Però, abans d’arribar a l’edifici, aconsellem que el viatger s’aturi a la meitat del pont que li serveix d’aqüeducte i contemplo el formós paisatge que forma la cascada del Montdony amb la murada d’Annibal i els objectes que l’envolten; i no dubtem que, mal que els seus patiments siguin molt grans i mal que la seva ànima es vesteixi amb el dol de la melancolia més fosca, sentirà que el pit se li emplena d’aquesta satisfacció interna i sentirà que per les venes li flueix el dolcíssim plaer que ens transmet tot allò que és bell quan fereix els nostres sentits.\nL’hospital militar de Els Banys, a començament de segle XX.\nL’hospital militar i els jardins i passejos que l’envolten, presenta l’aspecte d’una casa d’estiueig; i veritablement, els abillaments i comoditats de l’interior no desmenteixen l’idea que n’inspira l’aspecte exterior. Per ara, l’establiment disposa de vint sales amb sis llits cadascuna, destinades als soldats i caporals, i vuit sales amb cinquanta-sis sales per a sergents; però, al davant de l’ala dreta de l’edifici hom hi construeix un pavelló que harmonitzarà amb el de l’esquerra, el qual es destinarà a la farmàcia, oficines, cambres per a empleats, etc, i que també contindrà vint llits per a oficials. Si féssim la ponderació de l’endreç, les comoditats i el luxe de les sales, oficines, rebost, cuina i de la resta, ens exposaríem a ser titllats d’exagerats pels que no coneixen l’establiment.\nPorta d’entrada a l’antic hospital militar, en l’actualitat.\nEn aquest hospital hi ha dues piscines de marbre negre, en una de les quals s’hi poden banyar quaranta-sis soldats i vint-i-sis en l’altra. També hi ha una piscina de marbre blanc, destinada als oficials, la qual té capacitat per a disset.- A més, hi ha un nombre proporcionat d’estances amb banys de marbre negre o blanc per als soldats i oficials que pateixen malalties contagioses o fastigoses.- L’enumeració de les menes de dolls, vapors i altres medis d’aplicació de les aigües, esdevindria una tasca massa llarga i poc atractiva per als nostres lectors. Pel que fa a l’assistència que reben els malalts, només cal dir que és del mateix nivell que tot el què ha estat dit respecte les instal·lacions.\nQuan arribarà el dia que veurem que els nostres soldats espanyols- valents i soferts com els millors d’Europa- són tractats i recompensats com ho són els soldats francesos?.- Segurament, això ho veurem quan hom pugui anar a Perpinyà sense que hagi de patir pel perill d’ofegar-se en la pols de la carretera, si fa temps que no plou, o en les aigües dels rius Tordera i Bàscara, si és que el temps ha estat plujós.- J.M y F.\nUn edifici de l’antic hospital militar, en l’actualitat.\n És clar que els únics espanyols que viatjaven a la vila termal del Vallespir, situada en la Catalunya del Nord, eren els catalans del sud i més concretament, els gironins i els barcelonins. Unes quantes línies més endavant, l’autor assenyala com a catalans els destinataris del seu article però és evident que fa referència als habitants del Principat; és a dir, els catalans “espanyols”, doncs són els únics que mereixen de ser identificats com a catalans. Els altres, és a dir, els del nord, simplement havien de ser “francesos”. El llenguatge políticament correcte que impedeix el reconeixement de la catalanitat de les comarques del nord segueix en vigència. Els mitjans de comunicació espanyols encara es refereixen a Perpinyà, Ceret i altres indrets d’aquestes comarques, com llocs del “sud de França”. Estranyament, això no succeeix quan es tracta d’indrets del País Basc en territori francès; el llenguatge periodístic espanyol admet la correcció política de l’expressió “País Basc francès”.\nCarrer d’Els Banys dedicada al mariscal Boniface, comte de Castellane (1788-1862) que va promoure que la vila adoptés el nom de l’esposa del rei Philippe d’Orleans: Amélie. De Castellane també va promoure la construcció de l’Hospital Militar y fou un dur governador militar dels Pirineus Orientals.\nUna altra mostra del llenguatge políticament correcte. El nom original de la vila és Els Banys, o Els Banys d’Arles. El nom d’Amélie- les- Bains li fou imposada l’any 1840 en honor de l’esposa de Louis Philippe d’Orleans. Però, l’autor sap que el seu públic és català i per això empra el nom original de la vila, traduït al castellà. Mañé tampoc oblida la norma del Diario de Barcelona, d’acord amb la qual, calia referir-se a les expressions catalanes amb l’eufemisme “vulgar”. Cada vegada que el periodista topava amb una paraula catalana que no podia traduir, o insubstituïble en el seu veritable sentit al castellà, l’escrivia en català però l’assenyalava amb cursiva i hi afegia l’aclariment “vulgar”, o “vulgarment”, en lloc de dir “en català”. I això també ho feia quan l’expressió, mal que l’escrivís en castellà, gaudia d’un sentit inequívoc o d’un reconeixement superior en català.\n En l’original, l’autor l’anomena el Bolú.\n El riu Tec constitueix l’espinada del Vallespir. La carretera actual passa pel mateix camí descrit per l’autor. Entre El Voló i Els Banys no hi deu haver més de 20 kilòmetres i entre Els Banys i Arles, potser n’hi ha 4 o 5. El temps que a l’època necessitava un carruatge per recórrer aquesta distància ens mostra la dificultat que presentava la via, la qual creixia des d’Arles fins a Prats de Molló. La diligència que portà Mañé fins Arles tenia la darrera parada en aquesta vila. En el lloc on s’hi aturava, actualment hi ha un hostal anomenat, precisament, La Poste.\n Marie- Amélie du Borbon- Sicilies (1782- 1866) esposa de Louis Philippe d’Orleans. El governador militar De Castellane descobrí Els Banys a la reina i aquesta devingué una entusiasta del lloc. De Castellane va ser un governador molt dur i durant el contenciós que enfrontà França i Anglaterra pel matrimoni d’Isabel II i quan l’efervescència de la guerrilla dels trabucaires també afectava les comarques catalanes del nord, aconsellà a Louis Philippe la invasió del Principat. El rei li denegà l’autorització, doncs confiava en casar el seu fill, comte d’Aumale, amb Isabel de Borbó.\n En realitat, tenia més de 800 habitants. Mañé deuria calcular d’una ullada la densitat humana del nucli de la vila, on es situaven els establiments termals.\n Mañé escriu Montdoni. En francès, sovint apareix escrit Mondony. És una riera d’aigües turbulentes que desfilen per una gorga estreta i desemboca en el Tec.\n Més que no pas un castell, ha de ser definit com un fort. Durant la guerra gran, declarada mútuament per Espanya i França l’any 1793, el general Ricardos entrà a la Catalunya del Nord per Sant Llorenç de Cerdans, comptant amb la col·laboració d’una part important de la població i ocupà la vall del Tec, fins Arles. Precisament, l’aturà la resistència de la guarnició del fort que corona Els Banys.\n La vegetació que revesteix els monts que envolten la vila, ha canviat substancialment. Sobretot, han desaparegut les vinyes i les oliveres. Els pocs castanys que hi pugui haver són exemplars aïllats. Ara, el bosc nou i les mates cobreixen les vessants.\n El Canigó s’alça gairebé 2.800 metres per damunt del nivell del mar i és possiblement la muntanya més simbòlica de Catalunya, rivalitzant amb la serra de Montserrat. La seva visilitat, tant pels catalans del nord- doncs domina clarament la plana del Rosselló- com pels catalans del sud, que en poden clissar la majestat des de llocs molt llunyans, justificaria per ella mateixa la fama que ha tingut i encara té. A més, hom ha suposat que al voltant d’aquesta muntanya va néixer el primer nucli de la nació catalana. La referència de Mañé als “éssers secrets”, als “fantasmes intangibles” i les “veus incomprensibles” és una manera d’assenyalar el simbolisme antic del Canigó, el qual constitueix una barreja de tradició històrica, llegenda i creences màgiques i religioses. El poema “Canigó”, de Jacint Verdaguer, joia de la literatura catalana i que descriu el massís que culmina el Canigó, mitjançant les aventures del llegendari comte Bernat Tallaferro, aplega en part aquest simbolisme i en descobreix el sentit polític. Joan Maragall, ho va resumir en aquests versos: “Jo no sé com pro un vent de profecia/ recorre sobre eixos monts d’ací i d’allà;/Jo no sé com pro vindrà un dia/ que el Pirineu regnarà!”.\n El nom francès de la Batère prové del nom original català, L’Avetera; és a dir, bosc d’avets. La riquesa en mineral de ferro de l’Avetera és coneguda des de temps molt antic. Això resta reflectit en la toponímia dels indrets que en són part i de l’entorn: Montferrer, el riu Ferrer… D’ençà l’alta edat mitja i fins el primer terç del segle XX, abundaven les fargues, tant en el Vallespir com en el Ripollès però a la meitat del segle XIX la comercialització del ferro va començar a defallir. A L’Avetera, on també s’ha estret marbre, l’any 1848 hi havia set mines en actiu de pirita de ferro però a l’època la mineria pirinenca va patir la primera crisi degut a la manca de bona fusta per fer carbó. Desforestats aquells indrets de castanyers, la fusta va haver de ser importada del sud i això va encarir el preu del producte final. Malgrat això, durant la dècada de 1860-70, les mines obertes eren catorze, de les quals només hom en treballava quatre. Després, les fargues, mica a mica, també s’aturaren. La llunyania i l’escabrositat dels llocs d’extracció en relació als mercats, la importació de ferro més econòmic, així com la industrialització de les fargues, les quals es situaren en zones cèntriques de l’Estat, mataren el negoci. Hom construí una línia de vagonetes aèries per traslladar la pirita des de les mines, per la vall del Riu Ferrer, fins l’estació de ferrocarril d’Arles- les restes de la qual esdevenien ben visibles fins no fa gaire temps- i després del tancament provisional de l’explotació l’any 1932 i havent acabat la segona guerra mundial, hi hagué una breu recuperació del negoci. Finalment, entre 1987 i 1994, la mineria de ferro de L’Avetera fou definitivament abandonada. Les gorges de la Fo ( en francès, La Fou) s’anuncien arreu com les més estretes del món i en l’actualitat constitueixen un dels reclams turístics de més anomenada del Vallespir. En el punt més alt de les gorges, hi ha la balma d’en Pei.\n La comparació és, principalment, amb les aigües termals de Caldes de Malavella (La Selva).\n Antoni Gimbernat i Arbós (Cambrils , 1734, Madrid, 1816). Va ser un cirurgià i anatomista de gran prestigi a Europa.\n Hôpital thermal des armées. Obrí les portes, com diu Mañé, l’any 1854. El 16 d’abril de 1992, el govern de la República va acordar-ne el tancament i el dia 1 de juliol de 1993, s’hi van prestar els darrers tractaments amb aigües termals. Aquest hospital va prestar grans serveis, sobretot durant la guerra mundial de 1914, la segona guerra mundial i les guerres d’Indoxina i Argèlia. Sabem que durant la tercera guerra carlina (1872-1874) els tradicionalistes catalans enviaven part dels ferits a Els Banys però, mal que el president de la III República francesa, entre maig de 1873 i gener de 1879, Patrice de Mac Mahon, era un monàrquic conservador radical i ajudà als carlistes, no podem certificar que els soldats d’aquest exèrcit que passaren la convalescència a Els Banys, ho fessin a l’Hospital Militar. L’amo d’un dels centres termals més importants d’aquesta vila, monsieur Pujade, va ser un destacat protector dels carlistes i va hostatjar a casa el pretendent Carles VII, quan aquest va anar fins el Vallespir per a preparar el complot de 1869. Començada la tercera guerra, Fernando de Borbón- germà de Carles VII- acompanyat per la seva muller, María de las Nieves de Braganza y de Borbón, també s’amagaren a Els Banys, abans de passar d’incògnit la frontera per encapçalar l’”exèrcit de la fe “ que lluitava en el Principat. Unes quantes famílies de la noblesa rural de la Catalunya Nord, donaven suport total als carlins- per exemple, els Vilanova de Cortsaví, que també havien acollit a Carles VII- a la vegada que el prestaven a Henri V, el darrer descendent dels Borbons francesos.\n La crítica sobre el mal estat de les carreteres i camins esdevé una queixa reiterada durant tot el segle XIX i part del XX. Aquest problema era al·legat com una de les causes de la plaga de bandolerisme i de la pervivència crònica de faccions armades en el territori muntanyós català, la qual es retrotreia als segles anteriors i que esdevenia més evident a les comarques de la frontera, infestades de trabucaires. Per això, mitjançant aquest comentari, l’autor també assenyalava la inseguretat dels viatgers que transitaven per terra catalana, doncs sempre restaven exposats als assalts, robatoris i fins i tot, al segrest i la mort. Una cosa- el mal estat dels camins- portava l’altra- la inseguretat dels viatgers- i a l’autor no li calia explicar allò que esdevenia obvi.\nEntrada anteriorLOS BAÑOS DE ARLESSegüent entradaTEMPS DE REVOLTA OBRERA (1854-1856)


L'Institut Martí i Pous confia en els tancaments de GARCIA FAURA - GARCIA FAURA\nGARCIA FAURAInici » Actualitat » Actualitat » L’Institut Martí i Pous confia en els tancaments de GARCIA FAURA\nLes obres completes es realitzaran respectant els elements més característics de l’arquitectura amb l’objectiu de preservar l’essència històrica de la Fabra i Coats al mateix temps que s’aconsegueix un edifici funcional per l’àmbit educatiu. Està previst que el nou centre educatiu s’inauguri el curs 2018-2019. Actualment, l’Institut funciona en barracons.\nLa Fabra i Coats és una antiga fàbrica de filats fundada a principis del segle XX. A finals dels anys 70 d’aquell mateix segle, la fàbrica va anar tancant instal·lacions fins a la clausura total el 2005. L’Ajuntament de Barcelona va adquirir les instal·lacions per convertir-los en un centre cultural i allotjar-hi altres equipaments.\nGARCIA FAURA a la nova torre del complex Porta Firal\nL’edifici, projectat per Òscar Tusquets, tindrà 50 metres d’alçada i allotjarà empreses, negocis i comerços. GARCIA FAURA hi executa els treballs de façana, amb la fabricació i instal·lació de murs cortina modulars i de tipus stick, una lluerna ondulada i els revestiments de panell. Les obres han d’estar enllestides a finals de 2016.\nGARCIA FAURA rehabilita l’antiga Clínica Dexeus\nGARCIA FAURA treballa en la fabricació i instal·lació del conjunt de tancaments de la nova residència. Prop de 350 portes i finestres amb perfileria d’alumini amb trencament de pont tèrmic d’altes prestacions tècniques. Tindrà capacitat per a 141 persones i crearà més de 100 llocs de treball. La seva obertura és produirà durant el primer trimestre de 2013.\nTreballant en nous equipaments del teixit econòmic i productiu\nGARCIA FAURA treballa aquests mesos, de forma simultània, en el desenvolupament, fabricació i instal·lació de façanes i tancaments de diversos edificis corporatius i industrials del territori. Empreses que aposten per invertir en el seu propi futur i que han confiat en GARCIA FAURA per a l’execució d’aquest tipus de treballs. És el cas de les noves de seus de B|Braun, Grífols o IMA, entre d’altres.\nprevious post: Mur cortina de GARCIA FAURA al nou poliesportiu del Turó de la Peira\nnext post: GARCIA FAURA consolida la seva presència a França


Un chat botté: OMBRES, EMOCIONS I FOTOGRAFIA\nOMBRES, EMOCIONS I FOTOGRAFIA\nUn dia ja us vaig parlar de Tana Hoban i els seus llibres extraordinaris de fotografia artística pensats per a infants... (inèdits al nostre país, és clar!)\nAra l'editorial SM ha tret un llibre que ben bé podria haver firmat Hoban, però és de Cécile Gabriel. Es tracta de\n¡Asómbrate! adivina qué se esconde tras las sombras y los reflejos.\nla idea del llibre és la mateixa que l'anterior recomanació: un llibre tipus joc, d'endevinar què s'amaga darrer les ombres.\nLa Berta Bocado i el seu fidel col·laborador Roc han passat una bona estona aquesta nit endevinant figures...\nM'agrada pensar que els nostres editors comencen a perdre la por a editar llibres de fotografia no documental, sinó amb cert valor artístic. A França en tenen uns tres mil, així que no pateixin que tenen feina per estona.\nLa gràcia de tot plegat és que dins la mateixa col·lecció, SM ha editat també un segon llibre que es diu ¡Qué emoción?, de la mateixa autora, [que jo vaig comprar-me a Montreuil l'any passat]. Doncs alerta pares, bibliotecaris i mestres, perquè si el primer és recomanable, aquest segon crec que és IMPRESCINDIBLE!!!\nEs tracta d'un catàleg de fotografies de nens i nenes vivint diferents emocions. A la majoria de llibres trobes imatges de nens contents i enfedats però difícilment pots trobar infants: gelosos, impressionats, emocionats, enrabiats, preocupats, vergonyosos, etc.\nDoncs justament aquest llibre recull totes aquestes fotografies, en blanc i negra.\nAquesta és la sinopsis que en fa l'editorial:\n"¡Qué emoción? Dentro de ti siempre está pasando algo… ¡Algo fuerte, más fuerte que tú! Son tus emociones, tus sentimientos, tus estados de ánimo… Pero a veces no es nada fácil reconocerlos. Este libro es como un juego de imágenes y palabras para adivinar y conocer lo que te pasa por dentro…"\nA la Biblioteca de Cerdanyola vam fer-ne un power point per oferir a les famílies perquè ens ho demanaven molt sovint, i pocs llibres eren tan complets. Bé, sempre acabàvem recomanant Vegetal com sientes, però no és el mateix. Això de comparar el teu fill amb un kiwi a les famílies no els hi acabava de fer el pes.\nUs poso unes quantes fotos d'exemple...\naquesta és boníssima...\ni ara alguns exemples del llibre dels vegetals, per a famílies sense complexes...\nSaxton Freymann y Joost Elffers. Vegetal como sientes. Tuscania editorial, 2003\nBé, per no sé molt dolenta amb les editorials del país, us diré que la Galera, dins la col·lecció Aprenem, ha tret un llibret titulat Les emocions, coescrit pel meu estimat amigot Joan Portell, que també recull fotografies en aquesta direcció...\nPublicat per Un chat botté a 9:40\nEtiquetes de comentaris: EDUCACIÓ, FOTOGRAFIA, RECOMANACIONS LITERÀRIES, TANA HOBAN


lamama: La número 100\nonavis 15 de novembre de 2011 a les 18:14\nAnna, quina entrada més maca que has fet!!!\nPrimer que tot, felicitats per les 100 entrades!\nSegon, m'encanta la frase que li dius entre línies a la teva filla, sobre la teva felicitat. És molt encertada i la comparteixo.\nTercer, quina bona idea això del premi! Això sí que és tenir iniciativa!\nQuart... moltíssimes gràcies per pensar en mi! M'ha fet molta il.lusió, de veritat. I m'agrada la feina que proposes.... ja hi començo a pensar...\nI cinquè, endavant amb la recerca!!\nEsther 15 de novembre de 2011 a les 19:39\nFelicitats per l'any de blog i per l'entrada número cent. Jo també trobo que has fet un post molt bonic i has inventat un premi molt maco!\nSandra 15 de novembre de 2011 a les 21:29\nAi Anna, que m'has emocionat. Certament trobar el teu bloc va ser una autèntica troballa. Saps que m'encanta i que he apreès molt de tu i que, perquè no dir-ho, ha sigut una bona inspiració per les meves entrades sobre la història de les dones. MOLTISSIMES GRACIES pel premi. Mira, avui no tenía inspiració per escriure i tu me l'has donada, ho veus :)?\nEspero que d'aquí a un any puguis tornar a celebrar un aniversari blocaire amb moltíssimes entrades interessants. Molts petons\nPerdó, se m'oblidava, el premi no t'ha quedat gens cutre. Està molt xulo!\nSol Solet 15 de novembre de 2011 a les 21:37\nFelicitats per aquesta entrada tant bonica, tens molta raó amb el que dius, la vida no ens la canvien els nostres fills sinó que ens adaptem a les noves necessitats. A més és una cosa que hem escollit.\nFelicitats també per aquest blog tant original, creatiu, cultural i interessant.\nI finalment felicitats per tenir la iniciativa d'aquest premi tant xulo.\nanna 15 de novembre de 2011 a les 21:47\nPrimer a les premiades! Gràcies noies, us el mereixeu de ple...ja tinc ganes de llegir les vostres entrades!\nSol Solet i Esther, moltes gràcies guapes!:)))\nMamaModerna 15 de novembre de 2011 a les 22:14\nUi, ui, ui quantes coses que ens expliques avui.\nMoltes felicitats per les 100 entrades i pel primer anyet del bloc.\nUn premi molt ben donat, sí senyor.\nJo també em sento com tu respecte de la maternitat:m'he anat fent mare amb els mesos i m'agrada molt la persona que m'estic convertit ara que sóc mare.\nEuphorbia 16 de novembre de 2011 a les 6:44\nMoltes felicitats perquè no són 100 entrades qualsevol. El premi no ha quedat gens cutre, n'he vist de molt pitjors, és ben xulo.\nMolts petons i a per les 200.\nanna 16 de novembre de 2011 a les 8:46\nGràcies Mamamoderna! Esta bé saber que no sóc la única, que totes després del part no som mames per art de màgia...\nGràcies Euphorbia pels ànims a les meves qualitats artístiques! ;) El més xulo és la imatge, una escena d'una ceràmica grega de figures vermelles que em sembla preciosa!\nLaura Nogueras 16 de novembre de 2011 a les 17:04\nFelicitats, Anna, per aquestes cent primeres entrades! Tens un bloc molt interessant i entretingut.\nanna 16 de novembre de 2011 a les 17:48\nGràcies Laura! Procuraré que segueixi sent interessant per a vosaltres. Abraçades.\nErna 18 de novembre de 2011 a les 18:53\nEs tot un esforç 100 entrades i amb tanta recerca ;)\nQue siguin 100 méssss muaakkk\nMirashka 20 de novembre de 2011 a les 8:35\nMoltes felicitats Anna!!! I si, ser mare més que canviar-te la vida hi afegeix una nova dimensió fantàstica que et fa sentir més complerta. Si més no a mi em va passar així!\nanna 20 de novembre de 2011 a les 8:48\nMirashka, sí, així és com em sento jo també, ho has expressat perfectament.


qui és el xicot d'alisa znarok? valor net l'any 2022, alçada, edat i biografia: biografia qui és el xicot d'alisa znarok? valor net el 2022, alçada, edat i bio - Biografia\nQui és el xicot d'Alisa Znarok? Valor net el 2022, alçada, edat i biografia\nFets d'Alisa Znarok\nVeure més / Veure menys Fets d'Alisa Znarok\n1 Quina és l'era d'Alisa Znarok?\n2 Quin és el valor net d'Alisa Znarok?\n3 Quina alçada fa Artemi Panarin?\n4 Alisa Znarok té un xicot?\n5 Carrera professional d'Alisa Znarok\nLa model russa Alisa Znarok va ser la núvia de l'extrem professional rus d'hoquei sobre gel i capità suplent Artemi Panarin.\nQuina és l'era d'Alisa Znarok?\nEncès 30 d'octubre de 1991 , Alisa Znarok va néixer a Letònia. De moment, té 30 anys. Va néixer sota el signe solar d'Àries. Es diu la seva mare Illona Znarok mentre que el seu pare es diu Oleg Znarok. De professió, el seu pare és entrenador i exjugador d'hoquei sobre gel. De la mateixa manera, té germans germans anomenats, Valeria Znarok . La seva germana Valeria treballa al mercat. Segons la nacionalitat,Té Letònia i pertany a un origen ètnic mixt.\nTítol: foto familiar d'Alisa Znarok (Foto: família incòmoda)\nEl dia de la infància de l'Alisa va ser realment meravellós. Va créixer en un entorn agradable i acollidor. Els seus pares la van criar amb molt d'amor i afecte.\nParlant de la seva formació, sembla ser una dona educada i qualificada. Va completar el seu nivell escolar a l'escola secundària local de la seva ciutat natal. Més tard, podria ser alguna universitat o universitat prestigiosa per a la seva educació superior.\nQuin és el valor net d'Alisa Znarok?\nAlisa Znarok podria haver guanyat una bona quantitat de diners amb la seva exitosa carrera. Però, ella no ho ha compartit a les xarxes socials. Tanmateix, el seu xicot Artemi Panarin ha guanyat una gran quantitat de diners de la seva carrera professional.\nTé una gran quantitat de valor net. Segons algunes fonts, té un valor net estimat al voltant 1 milió de dòlars a partir de 2022. Aquests ingressos inclouen tots els seus béns, riquesa i actius. Està molt content amb els ingressos que aconsegueix amb la seva carrera.\nTítol: Alisa Znarok dins del cotxe (Foto: Chelsea Ranger)\nDe la mateixa manera, Artemi és capaç de recaptar tota aquesta quantitat de la seva carrera professional com a extrem d'hoquei sobre gel professional rus i capità suplent. A més, ha guanyat nom i fama gràcies a la seva carrera. A partir d'ara, viu una vida molt feliç i fastuosa junts compartint tots junts la felicitat i la tristesa. En els propers dies, el seu patrimoni net i el seu salari anual augmentaran de ben segur.\nQuina alçada fa Artemi Panarin?\nArtemi Panarin és un home guapo amb una personalitat elegant. A més, té una pell clara que el fa més bonic i bonic. Té un cos tant mental com físic. Es troba a una bona alçada de 5 peus 11 polzades o 1,80 metres d'alçada. De la mateixa manera, el seu pes corporal total segons la seva alçada és d'uns 77 kg o 177 lliures. Té un bonic parell d'ulls de color marró fosc amb els cabells de color marró.\nAlisa Znarok té un xicot?\nBé, Alisa Znarok ja no és soltera. De moment, està en una relació romàntica amb el seu xicot de llarga durada Artemi Panarin . De professió, la seva parella Artemi és un extrem professional rus d'hoquei sobre gel i capità suplent. De moment, la parella està gaudint de la seva relació. A més, van visitar diferents llocs junts. Estan molt contents amb la seva relació. En els propers dies, segurament portaran la seva relació al següent pas i viuran com a marit i dona.\nTítol: Alisa Znarok amb la seva amant Artemi Panarin (Foto: Frivoltte)\nA tots dos els agrada passar temps de qualitat amb l'altre. A més, no hi ha cap signe de separació i divorci entre la parella. Sembla que l'amor l'un a l'altre augmenta dia a dia. A part d'això, mai ha estat part de rumors i polèmiques.\nCarrera professional d'Alisa Znarok\nAlisa Znarok va començar la seva carrera professional com a model.\nNo obstant això, no ha revelat més informació sobre la seva carrera professional.\nDe la mateixa manera, la seva parella Artemi Panarin va començar la seva carrera com a extrem professional rus d'hoquei sobre gel i capità suplent.\nTítol: Alisa Znarok posant per a la foto mentre juga a hoquei (Foto: Walmart)\nHa jugat a la Kontinental Hoquei League a la seva terra natal, Rússia.\nA més, va rebre el trofeu Calder Memorial durant la temporada 2015-16 com a millor debutant de la lliga.\nArtemie va jugar a Ak Bars Kazan,SKA Sant Petersburg, Vityaz Chekov, les jaquetes blaves de Chicago Columbus.\nPer què la immersió amb tema nàutic de Steven Spielberg! Restaurant enfonsat\nEls seients més segurs en un avió són els que realment odien els passatgers\n10 dades ràpides sobre Logan's Run\n13 fets monumentals sobre nord per nord-oest\nquant guanyen els amfitrions qvc


Més sobre l'Art Modern\nInici > Printer-friendly > Més sobre l'Art Modern\nEl noucentisme és l’últim dels moviments artístics més àmpliament representat al Museu Nacional. És vist com una recerca de les essències pròpies i la mediterraneïtat, amb les escultures nues de Josep Clarà i Enric Casanovas, i amb un marcat accent popular a les pintures de Xavier Nogués i les obres de Manolo Hugué. Però en els millors pintors noucentistes, com ara Joaquim Torres-García i Joaquim Sunyer, trobem algunes influències de Cézanne .\nCap a 1920 apareix una nova generació d’artistes que va haver de fer front al dilema: tradició figurativa o avantguarda? Josep de Togores i Francesc Domingo, són autors d’una producció amb veu pròpia en el context del realisme internacional d’entreguerres. D’altres, com el mateix Torres-García, Rafael Barradas o Salvador Dalí, van trobar a les Galeries Dalmau el lloc idoni per exposar la seva producció més innovadora. L’avantguarda històrica, especialment en el vessant de l’escultura, està molt ben representada amb notables conjunts de Pablo Gargallo, mentre que en pintura destaca el retrat Dona amb barret i coll de pell (Marie-Thérèse Walter)  de Pablo Picasso.


Korakas Beach Illa de Creta Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n"Great welcome delightful place.lovely garden.massive breakfa..."\nKorakas, Foinikas, Illa de Creta, Grècia, 74060 - Veure al mapa\nMés informació sobre Korakas Beach\nAl visitar Illa de Creta, vosté es sentirà com a casa a Korakas Beach, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nKorakas Beach ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Els clients de l'hotel poden gaudir de express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, transport hotel/aeroport, instal.lacions de barbacoa, bar.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara aire condicionat, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent centre esportiu, parc infantil, jardí, esports d'aigua (no motoritzats). Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Korakas Beach.


El vigilant del far: d’agost 2008\nEtiquetes depressió, genialitat, psicosi, salut, Temple Grandin, trastorns\nEtiquetes anecdotari, Catalunya, Constitución española, Espanya, futur, Gaziel, guàrdia civil, independència, nacionalisme, Prat de la Riba, vacances\nHistòries dels Saumell (2): Un relat ideal per al mes d’agost\nHe escrit això amb vista a les vacances d’agost, perquè si un dia no teniu res més a fer us pugueu entretenir amb aquestes hipòtesis i dades –també hi ha dades serioses, sí, però tot està barrejat– sobre un cognom que sempre m’ha cridat l’atenció. Perquè no em direu ara que no és original, intrigant i suggestiu, a banda d’escàs. O no tan escàs, segons on... No ens avancem. El que us volia dir amb aquesta mena de pòrtic és que no crec que torni a publicar res fins a final de mes. Tot i que no se sap mai. Potser ho necessito i busco una cibergranja o un ciberxiringuito i escric alguna cosa des del lloc desèrtic –cerco calor estable i fujo dels aires condicionats, a veure si venço la rinitis crònica– on passaré les vacances. L’any passat vaig anar a la Llombardia. Aquest any també viatjo a l’estranger, però el país on vaig, de moment, és un secret: no vull que em segueixin els paparazzi. En fi, que estic fatal: em calen les vacances com mai ;-)\nUs deixo, doncs, amb l’«Expedient Saumell».\nSom-hi. Hi ha enregistrades a Catalunya 1.396 persones que duen el cognom Saumell (en primera o segona posició). Els Saumench, els Saumoy i altres similars tenen orígens completament diferents (Saumench segurament de l'alemany i Saumoy segurament de l'occità). També hi ha 44 persones a Catalunya que es diuen Sumell i que sembla que en bona part procedeixen d’una mateixa branca del Baix Llobregat, a causa d’un error de transcripció del cognom Saumell que es devia esdevenir fa uns 150 anys. Altres Sumell escampats ça i lla o bé provenen d’aquesta mateixa família o bé altres funcionaris o els mateixos interessats, en diversos indrets i èpoques, s’equivocaren en registrar-los. De fet, no és difícil sentir la pronúncia col·loquial «Sumell» i fins i tot «Súmell» adreçada a un Saumell autèntic. Deixem, doncs, la grafia «Sumell» de banda, perquè tot i que els seus portants formen part gairebé amb certesa absoluta de la mateixa família, l’alteració patida, segurament molt recent, no afecta la nostra història. També hi ha, finalment, uns quants Saumells (amb s final) –3 a Catalunya i alguns més fora–, però són tan pocs que tot indica que és una modificació recent, molt pròxima a la nostra època. I no hi ha més variants. Justament aquest fet –manca de variants– ens parla de la relativa modernitat del cognom.\nEn dues comarques de baixa demografia, la Conca de Barberà i l’Alt Penedès, s’apleguen 411 Saumell (29,4% del total). Les altres dues comarques on el cognom Saumell es pot considerar significatiu (més del 0,05% de freqüència en la població) són l’Alt Camp (52 Saumell més) i l’Anoia (156 Saumell), dos territoris tampoc no gaire poblats. Així doncs, entre aquestes quatre comarques sumen 619 Saumell, prop de la meitat (44,3%) de tots els Saumell de Catalunya i segurament més d’un terç de tots els Saumell del món, perquè tots, com explicaré després, sembla que provenen de la mateixa família i, en general, tret d’algun cas excepcional, han sigut poc prolífics.\nEn aquestes quatre comarques que dèiem, el cognom Saumell supera el 0,06% de freqüència total (un percentatge similar al que té un cognom com Costa, per exemple, en moltes comarques de Catalunya), mentre que en cap altra comarca els Saumell no arriben al 0,02 (i en la majoria estan per sota del 0,01% i fins i tot per sota del 0,001%). A la Conca de Barberà, en concret, supera el 0,2% (o sigui, 1 de cada 500 conquesos es diu Saumell; un percentatge a l’alçada de cognoms com Vila o Domínguez al global de Catalunya). A l’Alt Penedès i a la Conca de Barberà, doncs, Saumell és un dels primers cent cognoms més freqüents, la qual dada diu molt sobre la demografia peculiar d’aquests territoris, ja que al cognom Saumell li correspon la posició 1.312 a Catalunya –que no està gens malament–; en més de la meitat de les comarques catalanes, el cognom ocupa una posició per darrere del 4.000. De manera que ser el número 73 (Conca de Barberà), el 81 (Alt Penedès) o fins i tot el 217 (Anoia) o el 282 (Alt Camp) és un gran què.\nAra mireu on paren les quatre comarques i veureu que són quatre territoris junts, a tocar l’un de l’altre. Llavors, examineu en un mapa on és l’antiga població de Selmella, al terme municipal del Pont d’Armentera (teclegeu “Selmella” a la finestra de Google Maps), i veureu que és just al mig dels quatre: al nord de l’Alt Camp, a tocar de la Conca de Barberà i molt a prop de la ratlla que separa l’Alt Penedès de l’Anoia pel sud.\nAixí, doncs, Joan Coromines, que no tenia totes aquestes xifres a l’abast, sens dubte la va encertar quan va dir que el cognom Saumell provenia del topònim Selmella. Coromines comptava sols amb les dades que va arreplegar –ell i els seus corresponsals– per tot el país a fi de confegir el monumental Onomasticon Cataloniae. Parla de l’origen del cognom Saumell al volum VII d’aquesta obra extraordinària. Allà explica també que el topònim Selmella ve de Selma, una població encara més antiga –«del temps dels moros», com se solia dir–, ara també abandonada, que hi ha al terme municipal d’Aiguamúrcia. I d’on ve Selma (grafiat també de manera errònia en alguns documents com Celma)? No ho sap segur ni Coromines, però és probable que sigui un nom d’origen àrab.\nCom ha estat que el cognom Saumell provingui d’allà? Doncs... Ens podem imaginar que just després d’algun episodi significatiu del poble, fa uns tres-cents cinquanta anys (potser quatre segles, però no més) marxessin de Selmella una o dues parelles, tal vegada tres, totes plegades, emparentades entre elles si eren més d’un matrimoni. També podien ser dos o tres germans encara fadrins, que anessin a córrer món plegats i a cercar parella... o bé que fugissin. Van anar possiblement cap al nord-est (Vilafranca), o cap al nord-oest (Montblanc). O uns a Vilafranca i els altres a Montblanc, però mantenint una relació molt immediata entre ells. I, en qualsevol cas, en direcció oposada al Pont d’Armentera i al monestir de Santes Creus, on residien les autoritats principals de l’època. El monestir conservava la propietat nominal de moltes d’aquelles terres, generalment cedides amb contractes emfitèutics –amb perdó, però es deien així. En qualsevol cas, solia passar que en cas de tenir problemes, la gent dels pobles petits marxava cap a ciutats més grans, per mirar de passar més desapercebuts. El que és important és retenir la dada que, si eren més d’un, fossin els qui fossin els que van marxar van estar junts el temps suficient com perquè se’ls conegués a tots plegats com «el(s) de Selmella» (o «el(s) de Saumella», com veurem tot seguit) i que continuessin junts el temps suficient com per perdre tots plegats la a final del seu sobrenom, cosa que devia passar en pocs anys.\nA Selmella hi havia castell. De fet, el «castell de Selmella» era i és més conegut que el mateix poble. Amaga cap secret aquest castell? Els nostres protagonistes, vivien al castell? Us recordo que parlem d’uns fets esdevinguts fa tres-cents cinquanta anys, o quatre-cents. L’època, doncs, de la Guerra dels Segadors (1640-1652), la guspira de la qual va ser la Guerra dels Trenta Anys (1618-1648). Van tenir alguna cosa a veure aquelles guerres amb els nostres protagonistes? Potser un militar espanyol o napolità va molestar el senyor del castell de Selmella i ell o els seus fills s’hi van tornar? Potser el senyor de Selmella havia refusat col·laborar amb els agents del comte-duc d’Olivares, i aquests l’havien represaliat en nom del rei espanyol? O a l’inrevés, el de Selmella va ser col·laboracionista i justament sent-ho es va fer tan odiós als ulls de la gent del poble que, acabada la guerra, va haver de marxar? O llavors se’n va anar perquè li van donar un càrrec a Montblanc, o a Vilafranca, com a premi pel seu comportament lleial al rei espanyol durant les revoltes? O tot plegat va ser una cosa més prosaica, potser a la fi d’un dia de gresca els nostres homes, d’aquell mateix poble o d’un altre poble veí, van anar a raptar la filla del senyor del castell...\nTot això no ho sabem. El més probable, però, és que els nostres protagonistes fossin víctimes d’alguna feta –imputable o no penalment a algú altre– succeïda a Selmella, ja que així s’explicaria més fàcilment que adquirissin el renom del lloc del qual provenien. No tindria gaire sentit que conservessin el sobrenom si fossin culpables d’alguna cosa relacionada amb aquell indret. Tret del cas, també possible, que els anomenessin públicament «els de Selmella» com a part d’un càstig o d’una penitència pública, suposant que «els fets [terribles] de Selmella» fossin coneguts per tothom.\nPosem, doncs, que hi ha dos o tres germans o dues o tres famílies que marxen de Selmella per algun motiu desconegut i que viuen encara un temps plegats, o més o menys relacionats. Aquests són els que van ser coneguts com «els (de) Selmella», per bé que el seu cognom original devia ser un altre. O potser, com apuntava abans, ja eren «els (de) Saumell(a)», atès que la grafia local inclou les dues possibilitats (i més) des d’antic. La l és tan palatal que esdevé u en la pronúncia, com passa amb altres mots (p. ex. bauma, saule, aubercoc, paupar, saupa o vauma [sic], que vénen de balma, salze, albercoc, palpar, salpa i malva respectivament; a Mallorca encara ho fan més: auba per alba, Aubarca per Albarca, etc. [informació de Miquel Adrover Mascaró, Campos]; o bé l’expressió gironina enlloc aumon, deformació fonètica, no cal dir-ho, de enlloc al món; o, finalment, les pronúncies ripolleses de Rialp [Riaup], Queralbs [Queraubs], etc.). També s’esdevé el mateix fenomen en l’occità (mau, paupentes, sauvar, cèu, mèu, faus, fauta, animau...), que l’ha exportat al francès actual, i en altres idiomes amb les l prou palatalitzades, com el polonès.\nAl mateix temps, la e primera de Selmella esdevé a (sovint ja s’escrivia així llavors, tal com es pot veure en documents de l’època) per raó de la neutralització que fa el català oriental de les e àtones. Abans de la separació del clan o abans de perdre les relacions més immediates entre ells amb el creixement del grup, al cap d’una o màxim de dues generacions (fa 300-325 anys?), el cognom encara patí una darrera modificació (si és que no l'havia patida abans), en perdre la a final (pèrdua que afectà tot el grup: no existeix el cognom Saumella, ni Salmella, ni tan sols Selmella). Aquest procés, com dic, el va viure una sola família, potser extensa, però encara unida, probablement en un marge de temps no superior als cinquanta anys.\nTres generacions més tard, fa uns 250 anys, es podien resseguir amb facilitat les traces de l’originària família Saumell a les comarques properes a Selmella que hem esmentat abans: l’Alt Penedès i la Conca de Barberà, l’Anoia i l’Alt Camp. Però almenys un Saumell havia marxat a Castella temps abans (fa uns 300 anys, molt poc després dels esdeveniments inicials), no en sabem els motius. Cal dir-ho ara, encara que a algú li dolgui, i després ja hi tornarem: segurament els Saumell van arribar a Madrid abans que a Barcelona. Reprendrem aquest fil més endavant, però ja avanço que d’aquí penja probablement la família Saumell, ara força extensa, que hi ha des de fa uns 200 anys a Cuba –amb un músic famós, Manuel Saumell Robredo (1817-1870), pare de la contradansa cubana i de l’havanera i un dels primers que va parlar de «la nació cubana», que llavors se suposava inexistent; en fi, un dels artistes de més anomenada històrica a l’illa caribenya. (Un Saumell músic? Sí, segurament una mutació genètica. També hi havia un Beto (Alberto) Saumell entre els estudiants que es van enfrontar a la dictadura de Machado cap al 1930, un Pedro E. Saumell entre els revolucionaris cubans que van lluitar contra la tirania de Batista vint anys després, i un Rafael Saumell, mulat, entre els primers membres del Comité Cubano pro-Derechos Humanos, enfrontat a Castro.) Bé, doncs Manuel Saumell era fill de Cristóbal Saumell, al qual els cubans anomenaven «el catalán». Aquests Saumell cubans, doncs, poden ser descendents d’uns Saumell que van anar a Tenerife fa uns 250 anys (encara queden 13 famílies Saumell a Tenerife) i aquests Saumell de Tenerife, com veurem després amb més detall, és molt possible que siguin descendents dels Saumell de Castella. I d'altra banda, dels cubans deuen provenir els actuals Saumell estatunidencs, força prolífics, que són a l’imperi des de no fa gaire més de 50 anys i ja han omplert el país. Hi ha almenys 4 famílies Saumell a Nova Jersey, 3 a Pennsylvania, 2 a Alabama i a Carolina del Nord i una família en diversos estats, gairebé tots de l’est –tot i que hi ha una família Saumell a Califòrnia, i també n’hi ha una a Missouri i una altra a Michigan–, però crec que no m’equivoco si aventuro que el primer Saumell a trepitjar terra nord-americà ho va fer, provinent de Cuba, a Florida, Geòrgia o Alabama i, com deia, no fa gaire més de 50 anys, potser 75 (consta que al cens dels EUA del 1880 no hi havia cap Saumell en aquell país, i encara trigarien a arribar).\nMentrestant, l’expansió per Catalunya, força més modesta quant a l’abast i a les aspiracions exploradores, es va anar fent molt de mica en mica. En ben bé tres-cents anys a partir de l’expedició dels «primers pares» des de Selmella el cognom no devia arribar, després de colonitzar tots els racons de les quatre comarques inicials, gaire més enllà del Baix Camp i d’algun punt del Baix Llobregat i del Baix Penedès. Algun descendent més atrevit, segurament no fa ni cent anys, va arribar fins a la Garrotxa, i potser un altre fins a l’Urgell. Curiosament, molt pocs Saumell s’apropen a la costa. I, en general, no són gaire prolífics, tret, com he dit, d’alguns dels que van viatjar a l’estranger (Castella, Tenerife, Cuba, EUA, tots ells descendents probablement els uns dels altres i provinents d’una mateixa branca).\nArribats al segle XX, trobem un membre d’aquesta família, sector local (o sigui, dels que es van quedar a Catalunya), amb peculiaritats realment originals respecte a la resta del clan: surt de seguida de les comarques mare, viatja força (tot i que és dels que tornen) i és molt prolífic. Un dels primers Saumell de Barcelona (no del Barcelonès), en efecte, pot ser que fos en Miquel Saumell Carles* (1918-1998), un comerciant fill del picapedrer del pla del Magre, a tocar de Jorba (Anoia), que cap a la segona meitat dels anys 40 va a treballar a Barcelona i pocs anys desprès instal·la un despatx de compravenda de cuiros i pells a la capital de Catalunya, molt a la vora del port. Aquest Saumell va tenir molts fills, com deia, contra el que era la praxi immemorial de gairebé tots els seus ancestres. De fet, si no m’he deixat cap paper durant la recerca acurada de documentació que he fet sobre aquest cas excepcional, se li atribueixen a hores d’ara fins a 55 descendents directes, una xifra absolutament deslligada dels multiseculars guarismes més aviat escadussers de la majoria dels que havien dut el seu cognom abans que ell. (Potser quan passin cent anys més algú investigarà el cas i comprovarà si les peculiaritats encetades pel nostre home –alta fecunditat i mobilitat– han cristal·litzat o no en una nova característica genètica més o menys comuna entre els seus descendents –igual com els descendents dels que van gosar anar a Castella, o es van veure impel·lits a fer-ho, i sembla que han acabat colonitzant Amèrica, etapa per etapa i generació rere generació.)\n*Afegitó del novembre del 2008 i modificacions posteriors. Ara veig que no és veritat, que el personatge que esmento no va ser dels primers ni de bon tros a arribar a Barcelona, i demano disculpes perquè la comprovació la podia haver fet amb facilitat abans només mirant el nomenclàtor de carrers de Barcelona:\n- Hi hagué un Emili Saumell i Llavallol (o de Llavallol) (?-1915), que almenys hi era propietari i segurament hi devia viure, ja que existeix encara un passatge de Saumell a tocar del parc de l’Oreneta –això ho sabia, però no havia pensat a comprovar a qui estava dedicat exactament– i diu la documentació que el nom del passatge el devia posar el mateix Saumell i Llavallol, que era propietari del terreny, comprat a un tal Francesc Casas.\n- Hi havia també el seu germà (suposo), Eugeni Saumell de Llavallol, pintor, esgrafiador i estucador i soci de Jaume Vilaró Calvó, amb qui va treballar per a l'arquitecte Josep Puig i Cadafalch en diverses obres (que es conservin encara avui i que hi hagi la certesa que ho va fer aquell Saumell només conec l'Ateneu de Canet de Mar).\n- Després hi hagué a Barcelona un Saumell (i Garcia?), potser fill de l'esmentat Eugeni (no d'Emili, perquè els fills d'Emili es deien Saumell i Parellada), que fou també artista: se li atribueixen les pintures al fresc del Cafè Torino, també de Puig i Cadafalch, al passeig de Gràcia 18, l'any 1902, i la decoració del sostre de la capella de la Casa de la Caritat, al carrer Montalegre n. 5, al costat del CCCB, acabades cap a l’any 1903. Aquest Saumell ja el tenia fitxat, però em pensava que no era de Barcelona (de Vilafranca?) i que havia vingut a fer aquella feina unes setmanes i prou. Però no: tenia el taller al carrer Balmes de Barcelona, núm. 4. Potser m'he fet un embolic entre tots aquests? És molt possible, perquè les fonts són escadusseres.\n- L'any 1882-83 consten també com a propietaris de terrenys de Barcelona Adjutori Saumell i Pau Xaumell (sic; potser d'origen occità?), tots dos a l'antic carrer de Riego (actual Ballester); i al mateix temps un Enric Saumell al carrer Tavern.\n- Josep Saumell Farré, nascut a Guardiola de Font-rubí el 1907, es va casar a Barcelona l'any 1932 amb Teresa Fadurdo Vidal. Se'n van anar a Alacant, on van néixer els seus dos fills Esperanza i Jaime, dels quals han tingut sis néts i fins ara uns quants besnéts. Actualment aquesta branca està distribuïda entre Alacant i Albacete (Espanya). Jaime Saumell Fadurdo, de qui procedeix aquesta informació, afirma que ha pogut documentar la branca de Guardiola de Font-rubí fins a l'any 1800, en què el seu rebesavi Pere Saumell Miquel es va casar amb Magdalena Begues.\n- Continuarem investigant.\nTornem geogràficament enrere, per retrobar els veïns que van continuar vivint a Selmella fins al final del segle XIX o començament del XX. Ocupaven unes 15-18 llars, i depenien administrativament del municipi del Pont d’Armentera, el qual aplegava entre tots els nuclis aixoplugats sota el consistori uns 1.300 habitants al final del segle XIX (1.292 habitants l’any 1887) però que en perdé 400 en poc més d’un decenni (896 habitants l’any 1900): potser, entre d’altres, els últims de Selmella, que un cop abandonat el poble devien anar lluny d’allà, cansats de les dures condicions climatològiques del comarc. En qualsevol cas, els que van abandonar Selmella cap als anys 1890-1900 havien perdut tota relació amb aquella família que els havia precedit uns tres-cents anys abans. I bé, sembla que cap dels veïns de Selmella, almenys els del final del segle XIX, no es deia Saumell, ni Saumella, ni Selmella, la qual cosa pot provar que Saumell no era un cognom originalment, sinó un renom que van rebre uns que provenien d’allà però que es deien segurament d’una altra manera. Una cosa com allò d’en Vito Andolini, de Corleone (Sicília), conegut com a Vito Corleone.\nAnem pels castellans. Fa uns tres-cents o tres-cents vint-i-cinc anys, com he explicat, hi va haver un home, anomenat ja Saumell, provinent sens dubte d’aquells «primers pares», que pels motius que sigui va decidir-se a viatjar i va assentar-se en un indret força allunyat del punt de partida. El fet referma la tesi que el motiu de la marxa de la primera família o nucli familiar des de Selmella podia ser un fet luctuós o tràgic, com ara que un membre d’aquella família cometés un crim, o que fos desterrat del poble com a boc expiatori –aquestes coses passaven (i segons com encara passen): a un el podien declarar culpable moral d’una desgràcia perquè tenia fama de ser el pot de la pega, o sigui, un malastruc–, o que s’hagués apuntat al bàndol polític equivocat –en aquest cas, al bàndol catalanista, si es pot parlar així en l’època que som–, o el que sigui, i els altres de la seva família se sentissin obligats a marxar amb ell de la comarca immediata, per allò de les diendes o senzillament per solidaritat. Potser els desterrats, fugitius o aventurers –per força o per voluntat pròpia, no ho sabem– van passar llavors uns anys a Vilafranca, o a Montblanc, o a l'Anoia, en aquella època que he dit abans que devien adquirir el sobrenom de «els Selmella» o «els Saumella», abans de dir-se definitivament «els Saumell», que com he explicat va ser de seguida.\nI doncs, com deia, poc després d’aquests fets –abandó del poble–, però ja amb el sobrenom plenament cristal·litzat com a Saumell, un d’ells va marxar a l’estranger, cap a Castella. Era el primer fugitiu mateix, el suposat criminal, l’ase dels cops? Era el seu fill o el seu nét, cansat que la família li recordés la història? No ho sabem. Però els actuals Saumell de Madrid, instal·lats allà de fa segles i indubtablement lligats a la mateixa família de «els (de) Selmella» inicial, és força versemblant que siguin els descendents directes d’algú que va marxar de Catalunya per motius poderosos i en contra de l’habitud secular de la família de no bellugar-se gaire. Tot això, si fos així, no afegiria ni restaria gens d’honorabilitat als actuals Saumell castellans, no cal dir-ho, ja que ningú no és responsable de les fetes dels seus pares, i encara menys de les d’uns avantpassats llunyans.\nMés tard, uns descendents directes d’aquest que primer se’n va anar a Castella pot ser que continuessin viatjant i instal·lant-se, cada dues o tres generacions, en noves terres: això explicaria la història dels Saumell tenerifencs, dels quals provenen probablement els Saumell cubans,* dels quals provenen segurament els Saumell nord-americans, força nombrosos com he dit, i els altres (encara pocs, però en creixença contínua) americans. O sigui, encara que no ho sabem amb certitud, és força versemblant que el Saumell tenerifenc, justament, arribés a l’illa cap al final del segle XVII o començament del XVIII, com a aventurer, bohemi o vaiver, o com a pres, o com a militar o funcionari de Castella, el regne al qual pertanyia l’arxipèlag per dret de conquesta des de l’any 1493. És a dir, podria ser que fos un descendent directe –no gaire allunyat cronològicament, en aquest cas: potser només un parell o tres de generacions– del primer Saumell que va sortir de Catalunya i va anar a parar a Castella. I doncs, si es pogués confirmar la trajectòria extraordinària que hem aventurat, el primer desplaçament –i/o les seves circumstàncies concretes: vegeu el capítol 5– hauria afegit una mena de gen viatger en aquesta branca peculiar. En canvi, hi insisteixo, la immensa majoria dels altres Saumell han romàs sempre a la mateixa terra i, siguin viatgers o no –com el que hem anomenat (erròniament) «un dels primers barcelonins»–, sempre han tornat a casa.\n* Afegitó del novembre del 2009. No sé si pot ser una pista això que he trobat ara: denunciava el general i diputat a les Corts espanyoles Joan Prim a mitjan segle XIX: «Són molts centenars els [catalans] que jutjats per la mateixa legislació [la derivada del Decret de Nova Planta] han estat conduïts a les Filipines, altres a les illes Canàries, altres a províncies d’interior.» (Congreso de los Diputados, 27 novembre 1851). Això podria explicar la presència tan primerenca dels Saumell a Tenerife i a Cuba, si donem per descomptat que el que es feia en els segles XVIII-XIX no era més que un reflex del que ja es feia, encara més a l'engròs, en segles anteriors.\nAixò acaba aquí (de moment), i ja veieu que, amb tot el que hem explicat, ni una sola paraula sobre les dones. Així s’escriu sempre la història, malauradament. Si no és que han sigut reines –i la història feta a partir de les gestes de reis i reines també sabem que no és la història de debò, però aquest és un altre problema–, quan cerques documents per escriure qualsevol fragment d’història, et trobes invariablement aquest mateix obstacle: les dones són invisibles. No hi ha manera d’arreglar-ho –com no sigui que un dia ens hi posem tots alhora i canviem els fonaments, almenys per a la història que es faci en el futur–, perquè ara com ara no existeixen els «cognoms de dona» que permetrien resseguir des del punt de vista femení, o almenys complementari, els esdeveniments. Les dones porten cognom d’home: el primer del pare i el primer de l’avi matern. En altres països, ni tan sols això: adopten el cognom del marit. I fins i tot mantenen el del primer marit, en molts casos, encara que quedin vídues o refacin les seves vides amb noves parelles. Posant per cas, si en l’exemple que hem esmentat en el capítol 3 sobre un dels possibles primers Saumell arribats a Barcelona (que ja hem aclarit després que no era dels primers), ens fixéssim en el seu segon cognom, Carles, en comptes de en el primer, tindríem una història completament diferent, que només coincidiria al final de tot. De manera que quan llegim història normalment és només la meitat de la història. Si hi arriba.\nÉs més que probable, doncs, que en tot el que he explicat aquí les dones hagin tingut un paper principal, si no protagonista, tant des del moment que els «primers pares» se’n van anar de Selmella per un motiu desconegut –una dona?– i des que un d’ells va marxar a Castella –per una altra dona?– fins als exemples que he explicat del segle XX, que he pogut examinar de més a prop. I no diguem pel que fa als «sobtats» canvis de costums o de característiques ancestrals: el gen viatger, el gen prolífic, el gen músic, el gen revolucionari... No ho sabem del cert, però segur que si ens hi juguéssim el pèsol de la princesa no el perdríem.\nSi algú ha aconseguit arribar fins al final... Ah, ets tu. Hola, com anem? Espero que t’hagi agradat l’aventura. L’he feta més llarga del compte, i dividida en capítols, perquè puguis llegir cada dia una estona i superis així amb més facilitat durant les setmanes vinents la síndrome d’abstinència ;-) A final de mes tornaré. O abans. I cuida’t, eh?, no deixis de prendre les pastilles. (I sobretot, no t’oblidis de regar-me les plantes.)\nQualsevol semblança amb la realitat, especialment a partir del capítol 2, pot ser que sigui pura coincidència. O no. En qualsevol cas, garanteixo que cap animal no ha patit danys físics durant l’exposició del relat.\nMés dades (posteriors) sobre Selmella.\nEtiquetes família Saumell, Guerra dels 30 anys, Guerra dels Segadors, històries dels Saumell, Joan Coromines, Saumell, Selmella\nEnviat pel vigilant a 9:04\nEtiquetes castellà, català, Catalunya, ONU, UE\nHistòries dels Saumell (2): Un relat ideal per al ...


Coworking - Salesians Sarrià\nDescobreix el nou espai coworking\nOficina i equipaments al teu abast en un ambient de creació i emprenedoria\nQuè és l’Espai Coworking\nUN NOU SERVEI PER FOMENTAR L'EMPRENEDORIA\nÉs un espai on professionals emprenedors de diferents sectors comparteixen un mateix lloc físic per desenvolupar els seus projectes de forma independent, però que alhora permet la col·laboració i l’intercanvi d’idees, inquietuds, coneixement i projectes entre els seus ocupants.\nL’espai posa diferents elements a disposició d’aquests emprenedors en condicions molt més econòmiques que si ho fessin de forma individual i en espais privats, però sobretot són les persones les que li donen el fet diferencial.\nEl coworking és molt més que un espai, és una nova forma de treballar\nComparteix un mateix espai de treball per desenvolupar els teus projectes professionals de manera independent i interactúa amb altres coworkers\nFomentar l’emprenedoria a l’escola donant suport a alumnes i antics alumnes de Salesians Sarrià amb projectes innovadors que necessitin un espai per fer-los realitat. L'espai té vocació de seguir creant comunitat educativa, donant continuïtat a la formació rebuda a l'escola i facilitant el desenvolupament de les competències emprenedores d'aquests alumnes per portar a terme els seus projectes (responsabilitat, compromís, innovació, col·laboració, autonomia, etc.)\nAlumnes de les darreres promocions que un cop finalitzat els seus estudis vulguin desenvolupar el seu projecte d'empresa o idea de negoci, individualment o en equip.\nUn cop instal·lats, en funció de les idees que estiguin desenvolupant, poden donar-se col·laboracions i sinèrgies entre els coworkers dels diferents projectes.\nAquest espai permetrà desenvolupar i arrencar els projectes durant un o dos anys màxim, un cop els projectes hagin assolit prou maduresa per funcionar autònomament.\nSempre podran comptar amb el nostre suport, però caldrà deixar pas a nous alumnes amb projectes en fases més inicials.\nL’espai està pensat i dissenyat per facilitar el treball d’equip i la transformació de la sala en diferents espais. Compta amb un equipament per a unes 10 persones, amb els següents elements i serveis:\nCadires i taules plegables amb rodes que permeten adaptar a l’espai segons necessitats del projecte.\nArmari/buc amb clau on guardar pertinences i material de treball.\nXarxa Wifi i xarxa elèctrica per suportar diverses sessions de treball simultànies.\nZona comú office amb cafetera.\nZona comú de reunió.\nImpressora multifunció (impressora/escàner /fotocopiadora)\nMaterial comú bàsic d’oficina (grapadora, màquina de foradar, etc.)\nPissarra per generació i posada en comú d’idees.\nServei de neteja i manteniment de l’espai.\nAccés puntual a altres elements de l’escola mitjançant sol·licitud i estudi previ.\nSi vols fer realitat la teva idea o projecte empresarial ara ja pots començar a treballar a l’espai coworking de Salesians Sarrià. Descobreix una nova manera de compartir recursos en un espai preparat per fer bullir les teves idees\nServei d’orientació i informació en matèria d’emprenedoria (esdeveniments, premis, ajuts, entitats de suport, etc.)\nOrganització de “càpsules formatives” sobre aspectes d’emprenedoria, en funció del volum de coworkers amb necessitats formatives comuns.\nSostenibilitat de l’espai\nS’ha definit una aportació en concepte de contribució al manteniment i bon ús dels equipaments de l’espai:\nFiança inicial: 50€\nAportació trimestral: 50€


Les boires matinals van i vénen, roses i blaus revelant horitzons inesperats, llunyanies subtils i profundes, anuncis ambigus de retorns torbadors que proclamen que no hi ha refugis, que tot el món és territori enemic. (Miquel de Palol, El Troiacord V. El combat amb l'àngel)\ngripaublau ha dit…\nDeu ser per això que té forma de pal, oi? És clar que si creix una mica més potser haurem de començar a pensar en dir-li "insecte tronc"...\n24 d’abril de 2010, a les 23:15\nÉs un insecte pal gegant. Es confon amb les branques.\n25 d’abril de 2010, a les 5:56\nHi ha una aplicació d'Android que es diu TuneIn Radio (també té versió web, http://tunein.com/ ) que et permet sintonitzar emissores de ràdio tot el món. La tinc instal·lada a la tablet. Pots buscar ràdios per país i regió, per idioma i per gènere. Navegant pels seus menús he trobat emissores de països tan diversos com Colòmbia, Cuba, Uruguay, Islàndia o Japó. És fascinant poder sintonitzar ràdios de tot el món. He explorat més els països hispanoparlants, perquè entenc bé l'idioma, però els racons més recòndits em resulten encara més atractius. Sovint sintonitzo FM Uruma ( http://fm-uruma.com/ ; a TuneIn, http://tunein.com/radio/FM-Uruma-868-s154143/ ). És una ràdio de la ciutat d'Uruma, a l'illa d'Okinawa, al Japó. Hi posen música tradicional o J-Pop, segons el moment. També parlen, en japonès, és clar. La prefectura d'Okinawa és la més meridional del Japó. Ocupa la part sud de l'arxipèlag de les Ryuku. Té 1,41 milions d'habitants, dels quals 1\nPels voltants del 1985 a l'escola ens van posar de deures fer un treball de Ciències Socials: "la ciutat ideal". Ens havíem d'inventar una ciutat ideal. Havíem d'escollir un lloc al mapa on situar-la, decidir-ne el nom, l'estructura i el funcionament. Vam formar un grup de sis companys i vam posar-nos a la feina a casa d'un d'ells. El primer era decidir on posar la ciutat. Mirant el mapamundi ens va fer gràcia la Badia de Hudson. En cap moment no ens vam informar de què hi havia realment a la badia de Hudson, però en no veure marcada cap ciutat vam considerar que hi havia espai per a la nostra. La ciutat ideal ja tenia ubicació. Tot seguit calia buscar-li un nom. No ens va costar gaire: li vam dir Nova Hudson. Així que el títol del nostre treball va ser "Nova Hudson, ciutat ideal". La tercera decisió fou l'estructura urbanística de la ciutat. A classe ens havien donat diferents estructures. D'entre elles, la que més atractiva en


Cristóbal's block: Tulku Lama Lobsang: "Quan algú riu, ens obre el seu cor"\n--Quan un pacient ve a la seva consulta, ¿com descobreix quina malaltia té?\n--Mirant com es mou, la seva postura, la forma de mirar. No fa falta que em parli ni m'expliqui què li passa. Un doctor de medicina tibetana experimentat, només que el pacient se li acosti a uns 10 metres, pot saber quina malaltia té.\n--Però també escolta els polsos.\n--Així obtinc la informació que necessito de la salut del malalt. Amb la lectura del ritme dels polsos es poden diagnosticar un 95% de les malalties, fins i tot psicològiques. La informació que donen és rigorosa com la d'un ordinador. Però llegir-los requereix molta experiència.\n--I després, ¿com cura?\n--Amb les mans i la mirada, i preparats de plantes i minerals.\n--Li donaré un mètode molt simple: practicant la compassió.\nÉs la manera més fàcil de reduir els teus pensaments. I l'amor. Si estimes una persona de veritat, és a dir, si no la vols només per a tu, augmenta la teva compassió.\n--¿Quins problemes veu a Occident? -La por. La por és l'assassí del cor humà. --¿Per què? --Perquè amb por és impossible ser feliç, i fer feliços els altres.\n--I com a metge, ¿en quina part del cos veu més problemes? --A la columna, a la part baixa de la columna: us asseieu massa temps en la mateixa postura. Vitalment, teniu massa rigidesa.\n--Tenim molts problemes. --Creiem que tenim molts problemes, però en realitat el nostre problema és que no en tenim.\n--¿Què vol dir? --Que ens hem acostumat a un nivell de necessitats bàsiques cobertes, de manera que qualsevol petita contrarietat ens sembla un problema. Llavors, activem la ment i comencem a donar-hi voltes i més voltes sense solucionar-ho.\n--¿Alguna recomanació? --Si el problema té solució, ja no és un problema. Si no, tampoc\n--¿I per a l'estrès? --Per evitar-lo, el millor és estar boig. --¿...? --És una broma. No, no tan broma. Em refereixo a ser o semblar normal per fora, i per dins estar boig: és la millor manera de viure.\n--¿Quina relació té vostè amb la seva ment? --Sóc una persona normal, o sigui que sovint penso. Però tinc entrenada la ment. Això vol dir que no segueixo els meus pensaments. Ells vénen, però no afecten ni la meva ment ni el meu cor.\n--Vostè riu sovint. --Quan algú riu, ens obre el seu cor. Si no obres el teu cor, és impossible tenir sentit de l'humor. Quan riem, tot és clar. És el llenguatge més poderós: ens connecta uns amb altres directament.\n--També acaba d'editar un CD de mantres amb una base electrònica, per al públic occidental.\n--La música, els mantres i l'energia del cos són el mateix. Com el riure, la música és un gran canal per connectar amb l'altre. A través de la música, podem obrir-nos i transformar-nos: així la usem en la nostra tradició.\n--¿Què li agradaria ser quan sigui gran? --M'agradaria estar preparat per a la mort. --¿I res més? --La resta no importa. La mort és el més important de la vida. Crec que ja estic preparat. Però abans de la mort, hem d'ocupar-nos de la vida. Cada moment és únic. Si donem sentit a la nostra vida, arribarem a la mort amb pau interior.\n--Aquí vivim d'esquena a la mort. --Manteniu la mort en secret. Fins que arribarà un dia de la vostra vida en què ja no serà un secret: no us podreu amagar.\n--I la vida, ¿quin sentit té? --La vida té sentit, i no. Depèn de qui siguis. Si realment vius la teva vida, llavors la vida té sentit. Tots tenim vida, però no tothom la viu. Tots tenim dret a ser feliços, però hem d'exercir aquest dret. Si no, la vida no té sentit.\nTulku Lama Lobsang's web\nPublicat per Cristóbal a dimecres, de gener 02, 2008\nEtiquetes de comentaris: Tulku Lama Lobsang


Destí/zona: País Basc i Navarra\nAquest mes d’agost tornem a fer el primer tram, del Cabo Higuer a Hondarribia, on els Pirineus s’enfonsen al Atlàntic, fins a la Fàbrica d ‘Orbaitzeta i la selva d’ Irati, la fageda més extensa de la Península Ibèrica i la segona més gran d’Europa.\nNo caldrà carregar l’equipatge de tots els dies (ho farà el vehicle de suport), caminarem només la motxilla del dia.\nDormim en albergs (amb dutxes d’aigua calenta i en règim de mitja pensió, sopar, dormir i esmorzar). També hi ha l’opció de dormir en allotjament en habitació doble o individual, si prefereixes aquesta opció posa’t en contacte amb secretaria per tal de poder gestionar les places als allotjament (en aquest cas variarà el preu de la despesa referent a l’allotjament).\nViatge de Barcelona a Hondarribia\nIrún – Aritxulo\nA) 16, 5 km / +500 -300m\nB) 13,5 km / +250m -250m\nAritxulo – Lesaka\n17 km / +500mts / -800mts\nCol de Lizarrieta- Elizondo\nA) 22, 9 km +620m / -950m\nB) 18km +600m / -700m\nA) Elizondo- Puerto Urkiaga\n19km + 1000m / -450m\nB) Collado Bailei- Puerto Urkiaga\n13km +600m / -450m\nA)Puerto Urkiaga- Roncesvalles\n19 km / +790m / -700m\nB) Puerto Urkiaga- Burguete\n15km/ +750m / -700m\nA) Roncesvalles – Orbaizeta\n16 km +550m / -650m\nB) Collado Lepoeder – Orbaizeta\n11 km +80m / -650m\nExcursió matinal per la zona Valle de Aezcoa i retorn a Barcelona.\nPreus (inclou organització, feina, i manutenció dels guies).\nNo socis: 300€.\nSòcies/socis 30 i 60 (que han participat en 30 o 60 dies d’activitats a Cordada com a sòcies/socis).\nAltres despeses es pagaran sobre la marxa (allotjaments i transport):\nPreu aproximat del allotjaments en règim de MP: 300€ (tota la travessa en règim de mitja pensió).\nPreu del transport: 80 euros aprox. (inclou anada i tornada des de Barcelona i tots els desplaçaments durant els 8 dies).\nMÉS INFORMACIÓ CONSULTA A SECRETARIA.


El Final de la Jornada 16: Baixant Torrons (Primera Part) - El Círcol\nInici / Bàsquet / El Final de la Jornada 16: Baixant Torrons (Primera Part)\nDesprés de les vacances de Nadal i d’aquestes dues setmanes d’aturada oficial, aquest cap de setmana hem arrencat el 2020 de bàsquet de manera oficial. Ho hem fet de manera gradual, ja que els equips de Promoció (de Preminis a Cadets) arrencaran de nou, el proper cap de setmana. De fet, hi va haver un equip, el SOTS-21 MASC EL CÍRCOL B que va recuperar un partit ajornat, just enmig de Nadal, el 2 de gener. Ha estat un cap de setmana on ens hem posat al dia amb partits ajornats al seu dia i alguns equips han tingut doble jornada. Ha estat, aquesta, la jornada que tancava la primera volta de la temporada.\nHo repassem tot plegat. Abans, fem el primer cop d’ull del 2020 als primers resultats oficials del nou any. Són aquests.\nCom diem, el SOTS-21 MASC EL CIRCOL B va ser el primer equip en arrencar el 2020 de manera oficial. Ho va fer en un ajornat, just després d’any nou i en plenes Festes de Nadal. Va ser un derbi a La Plana, visitant el Badalonès en la jornada 10. Els vermells es van mostrar molt superiors des del salt inicial i on va arribar a dominar fins a 19 punts.\nJa entrats en la jornada d’aquest cap de setmana, un altre Badalonès – Círcol obria foc a la voràgine de partits. El JÚNIOR FEM visitava el Poliesportiu de Pomar. El Círcol veia com els molts errors propis acumulats en les boles perdudes i el tir passaven factura i perdien.\nEn aquesta jornada de descans pels equips de Promoció, l‘INFANTIL MASC EL CÍRCOL A ho va aprofitar per jugar un duel amistós davant el Minguella que deixa unes magnífiques sensacions. Millora tant en defensa com en l’atac 1 contra 1. Gran satisfacció global. A Sant Crist, el MINI MASC EL CÍRCOL A també va tenir amistós. En el seu cas davant el Natzaret.\nA la tarda de dissabte vam concentrar la gran part de l’activitat esportiva en clau Círcol. Ho encetàvem tot plegat al Maresme. A Palafolls, el JÚNIOR MASC EL CÍRCOL B queia ajustadament en un bon partit dels badalonins.\nCircumstancialment, els partits de Copa Catalunya masculina i de la Segona Catalana masculina que normalment es juguen diumenge, es van passar a la tarda de dissabte, per arrencar el 2020 amb un doble Círcol – Santa Coloma.\nPrimer, amb la victòria del SÈNIOR MASC A CÍRCOL COTONIFICI. Una gran victòria, la segona consecutiva a Copa Catalunya en un partit molt atractiu per l’espectador. Els badalonins arrenquen forts, però ràpidament, els visitants igualen el matx. No és fins als darrers dos minuts que amb tres triples consecutius el Círcol trenca la igualtat existent fins al moment i rubrica un gran triomf.\nTot seguit, la nova victòria, la 13a del SÈNIOR MASC EL CÍRCOL B. La que completa la volta perfecta. L’equip segueix invicte a la Segona Catalana Masculina havent guanyat a tots els equips del grup 2 del Campionat. Una victòria molt suada i és que comença a remolc i no és fins al darrer quart que dóna un cop de puny sobre la taula i resolt el matx amb solvència.\nEls darrers enfrontaments del dissabte ens porten a dos fronts al Baix Llobregat, al vespre.\nEl primer, al Joan Busquets, la pista del Prat, on el SÈNIOR MASC EL CÍRCOL C va derrotar als locals ajustadament, remuntant 17 punts en contra i amb l’afegit, a més de presentar-se al matx amb forces baixes.\nEl segon front, ens porta al Ramon Martí, la pista de l’Esparreguera, on el SOTS-21 MASC EL CÍRCOL A recuperava el matx de la sisena jornada. El Círcol gràcies a una bona arrencada on assoleix el marge final, aconsegueix gestionar la resta del matx i resistir a la pressió rival a la segona part\nL’endemà, diumenge, l’obríem a La Plana amb doble menú.\nD’una banda la victòria del JÚNIOR MASC EL CÍRCOL A davant el Blanes. Els badalonins que dominen els tres primers períodes i arriben a guanyar de 10 punts al final del 3Q veuen com els blanencs reaccionen al final i acaben patint per assolir la victòria\nDe l’altre, la derrota del SÈNIOR FEM CÍRCOL CENTRE MÈDIC LA VILA davant el JET de Terrassa. Un terrible darrer quart de 6-25 destrossa tota esperança de triomf local després d’un matx molt igualat fins al moment a la Segona Catalana Femenina.\nJa a la tarda, el SOTS-21 MASC EL CÍRCOL A disputava el duel de jornada regular contra el Nou Bàsquet Olesa. Amb un gran darrer període (27-8 de parcial) el Círcol es desfà d’un combatiu conjunt olesà que havia dominat fins al moment en el marcador. L’equip amb les dues victòries aquest cap de setmana puja a la segona posició de la taula classificatòria.\nAl mateix temps, al Vallès Oriental, el JÚNIOR FEM disputava el duel ajornat de la jornada 11 a pista del Mollet. Tot i que com dissabte van seguir havent molts errors en pilotes perdudes, l’equip badaloní es mostrà molt més combatiu en defensa i lluita en el rebot per tal d’assolir un gran triomf.\nFinalment, a l’altre cantó del Vallès, a Rubí, al Vallès Occidental, el SOTS-21 MASC EL CÍRCOL B tancava la jornada visitant al Sant Jordi. Bon partit del Círcol en línies generals. Igualtat fins a la mitja part. Al segon temps, els rubinencs dominen al marcador davant d’uns sempre competitius badalonins.\nD’aquesta manera tanquem la primera jornada del 2020 de bàsquet oficial, com heu vist reduïda i només amb la presència dels equips més grans del Círcol. La setmana que ve tot torna a la normalitat. És a dir, amb tots els equips del Círcol jugant, ja sigui amb l’arrencada de la segona volta pels grans, ja sigui amb l’inici de la fase regular per la resta d’equips.\nEls de “El Final de la Jornada” us ho explicarem tot i us emplacem ja a la setmana que ve fent camí pel 2020 de bàsquet.


Granell torna a exhibir el potencial de la seva esquerra - Diari de Girona\nGranell torna a exhibir el potencial de la seva esquerra\nEl gironí, que ja va fer 5 gols el curs passat, va obrir el marcador en el derbi amb una diana espectacular\nmarc brugués | girona 30.09.2015 | 07:27\nÀlex Granell va tornar a meravellar Montilivi diumenge passat en el derbi amb una gardela marca de la casa que va sorprendre Moragón. El gol de Granell obria el marcador i encarava el partit per a un Girona que al final només podria empatar. Tot i això, l'espectacular cacau des d'aproximadament uns trenta metres del gironí va ser de ben segur un dels millors gols de la jornada a la categoria. Un fet que no és cap novetat perquè, ja la temporada passada, del seu peu esquerre en van néixer quatre gols de la mateixa, o fins i tot més, bella factura. Els canyardos de Granell s'han convertit en una arma més del Girona de Machín. «Sempre que tinc opció ho intento perquè em sembla que una de les meves són els xuts des de la distància», diu. Contra el Llagostera Granell va fer el seu primer gol de fora l'àrea aquest curs però la jornada anterior ja s'havia estrenat a la Lliga marcant de penal contra l'Oviedo. A peu plantat i amb molta sang freda, Granell va batre Esteban.\nGranell suma ja dos gols en cinc jornades i s'acosta als cinc que va marcar el curs passat. El seu primer va ser en la victòria a Montilivi contra el Recreativo (2-0) en una vaselina enroscada impossible per a Sotres. El conjunt andalús tornaria a ser víctima de la potència de Granell al Colombino (0-3). Aquell dia, el gol va ser semblant al de diumenge. Des de molt lluny i també imparable per al porter va ser el gol que va marcar a l'Anxo Carro en el triomf contra el Lugo (1-2). El Benito Villamarín també ha vist en directe el guant de Granell. En aquest cas però, el llançament de falta directa que va entrar per l'escaire de la porteria d'Adán no va servir per sumar cap punt (2-1). Granell també va marcar el curs passat de penal contra el Numància (2-1). Inclós a l'onze ideal de la Lliga de la passada campanya, Granell acaba contracte el proper 30 de juny i segueix sense oferta de renovació.\nEnguany, sense Jandro l'especialista les darreres temporades, sembla que Granell serà el llançador habitual dels penals per davant de Felipe Sanchón i Eloi Amagat. Si és així, podria superar fins i tot els cinc gols del curs passat. El millor registre golejador de la seva carrera van ser els nou que va aconseguir a Tercera amb l'Olot. Amb el Cadis (12-13) va marcar un gol de falta directa contra el Jaén en un partit en què en va estavellar una altra al travesser en l'afegit que hauria evitat la derrota (2-1). Amb el Prat, ara fa dues temporades (13-14), els seus quatre gols van mantenir les esperances de salvació dels potablava fins la darrera jornada.


Firefox obté un millor bloqueig de reproducció automàtica aviat - Firefox\nFirefox obté un millor bloqueig de reproducció automàtica aviat\nEl navegador web de Firefox bloquejarà aviat els mitjans de reproducció automàtica de les pàgines web visites al navegador.\nMozilla va afegir opcions a controlar la reproducció automàtica de vídeo HMTL5 el 2015 a Firefox i, mentre que la funcionalitat funcionava bé en molts llocs, no funcionava en altres.\nEs va començar a treballar per millorar la funcionalitat, solucionar errors i problemes. El Firefox pot aviat bloquejar la reproducció automàtica de suports amb so de manera predeterminada al navegador de la mateixa manera que Google Chrome ho gestiona.\nMozilla Firefox bloquejarà el suport de reproducció automàtica a les pestanyes de fons si l'usuari no ha estat activat mai per les pestanyes. Es pot bloquejar la reproducció automàtica de suports, fins i tot si la pestanya és la activa, per exemple. quan es desactiva la reproducció automàtica a les preferències o si el material és audible i l'usuari no ha interactuat amb la pestanya.\nEl Firefox mostrarà un avís per a l'usuari a la interfície d'usuari de manera predeterminada quan es bloquegi la reproducció automàtica per permetre la reproducció. Si es manté marcada la opció “Recordeu aquesta decisió” s’emmagatzemarà la preferència de l’usuari pel lloc de llista blanca (permetre) o llista negra (no permetre’l).\nActualment, s'ha afegit un nou paràmetre a les preferències del Firefox al Firefox Nightly que permet als usuaris opcions definir el comportament de reproducció automàtica predeterminada i gestionar la llista d'excepcions.\nCarrega sobre: preferències # privadesa a la barra d’adreces del navegador i desplaceu-vos cap a la secció Permisos.\nCerqueu 'Per a llocs web que es reprodueixin automàticament' a Permisos.\nDefiniu el comportament predeterminat de la reproducció automàtica com a 'permetre la reproducció automàtica', 'demanar sempre' o 'no reproduir-lo automàticament'.\nSeleccioneu Excepcions i afegiu llocs a la llista blanca o a la llista de blocs per permetre'ls reproduir automàticament els suports amb so o denegar-los el dret.\nNoves preferències de reproducció automàtica al Firefox\nMozilla va afegir diverses preferències noves al Firefox que determinen les regles de bloqueig de reproducció automàtica al navegador. Tingueu en compte que s’inclouen a partir de Firefox 63 .\nmedia.autoplay.default - Defineix el comportament de reproducció automàtica del navegador. El valor per defecte és 0.\nValor 0: permès la reproducció automàtica.\nValor d'1: Reproducció automàtica bloquejada.\nValor de 2: Sol·liciteu l'usuari.\nmedia.autoplay.ask-permís - Defineix si us demana que sol·liciteu permís a l'usuari per reproduir suports configurats per reproduir-se automàticament (amb so). El valor per defecte és fals.\nValor de True: El sistema de sol·licitud es mostra a la interfície d'usuari.\nValor de fals: La sol·licitud no es mostra.\nmedia.autoplay.enabled.user-gestions necessàries - Defineix si és necessària la interacció de l’usuari amb una pàgina amb suports de reproducció automàtica amb so. El valor per defecte és fals.\nValor de veritable: l'usuari ha d'haver interactuat amb la pàgina.\nValor del fals: la interacció no és un requisit.\nmedia.autoplay.allow-silenciada - Defineix si es permet la reproducció automàtica de suports sense so o so silenciat. El valor per defecte és cert.\nValor de veritable: es permet la reproducció automàtica de suports i suports silenciats sense so.\nValor del fals: no es permet la reproducció automàtica de suports silenciats o suports sense so.\nmedia.autoplay.block-webaudio - Defineix si la reproducció automàtica ha de bloquejar també webaudio. El valor per defecte es defineix en fals.\nValor de True: Webaudio també es bloqueja.\nValor de fals: Webaudio no està bloquejat.\nNota : La preferència media.autoplay.enabled ja no apareix a la llista i sembla que s'ha suprimit a partir de Firefox 63. Si el configureu i feu clic amb el botó dret sobre ell per restablir-lo, notareu que s'eliminarà automàticament al reiniciar; això és un indicador clar que la preferència ja no és compatible.\nLa implementació actual bloqueja els àudio i el vídeo audibles a Firefox a l'escriptori i al mòbil, però no bloquejarà WebAudio en aquest moment. Els plans estan en marxa per afegir bloqueig de WebAudio en futures versions.\nQuan el canvi es produeixi en directe, Firefox bloquejarà per defecte els suports de reproducció automàtica en pestanyes que no tenien interacció amb els usuaris. Els usuaris de Firefox poden canviar el comportament mitjançant les preferències que es mencionen anteriorment per atendre millor les necessitats específiques.\nEls usuaris i desenvolupadors interessats poden seguir el desenvolupament aquí .\nAra tu : Com gestiona el suport de reproducció automàtica?