Poesia, història i fotografia: 2010\nNadal a la cantonada\nTot Mèxic l'aclamava\nLlums i foscors de Mèxic\nAltars de morts a Huaquechula\nEspinàs i Labordeta\nEls Crits de Mèxic i de Catalunya\nRaimon i Labordeta\nApunts d'un viatge per l'Espanya seca\nUn altre viatge per l'Espanya seca\nNadal que t’acostes\namb llums a les places,\ni pors a les llars.\nT’oferim les apostes\nànimes amb fogasses\nals teus sants altars.\nPer trencar les crostes\ni pujar en barcasses\nque surin pels mars.\nI podar les brostes\nper trobar les traces\nde senzilles llars\non compartir amb hostes\nben lluny d’amenaces\ntots els avatars.\nAtlixco, 7/23 de desembre de 2010\nAmb aquest poema vull agrair a tots els i les familiars, amics i blocaires que m'han seguit durant aquest any i part de l'anterior i desitjar-vos un molt BON NADAL I FELIÇ 2011, així com als periodistes de La Comarca d'Olot, El Punt-L'Avui, Catalunya Ràdio i TV3, i molt especialment a en Xavier Solà que ara des de La Nit dels Ignorants m'han permès a trevés d'Internet estar més a prop del meu país i de la meva gent.\nEtiquetes de comentaris: 2010, camins, Catalunya, fe, foc, fortalesa, mar, Mèxic, Nadal, nadales, poesia\nDissabte passat vaig poder gaudir escoltant per un dels canals culturals de la televisió mexicana el concert que el català de Masies de Roda Lluís G. Jordà (1869-1951) va fer el 1910 amb motiu del primer centenari de la Independència de Mèxic, i que un conjunt de joves corals van interpretar amb gran dignitat.\nI dilluns vaig tenir la gran satisfacció, a part de veure com el Barça dominava i golejava al Madrid de forma exemplar, i Catalunya emprenia amb serenor una nova etapa, de rebre i llegir el llibre que en Miquel Sitjar ha tingut la gentilesa d’enviar-me en PDF amb el títol Jaume Nunó: un santjoaní a Amèrica, sobre la vida de l’autor de l’actual himne de Mèxic.\nJa m’havia comentat feia poc que la Diputació de Girona havia finançat unes beques per investigar sobre aquest tema, però veure’n el resultat tan aviat i d’aquesta forma ha estat tot un plaer.\nEditat per la Fundació Casa Amèrica Catalunya i l’Ajuntament de Sant Joan de les Abadesses, la vila natal d’aquest músic fins fa poc gens conegut, els seus autors, el terrassenc Cristian Canton Ferrer i la barcelonina Raquel Tovar Abad, han dut a terme un magnífic treball, si bé com han dit en una entrevista de presentació al MEXCAT queda encara molta feina per fer als arxius per localitzar més obra seva perduda o desconeguda.\nTal com diuen ells, en Jaume Nunó i Roca (1824 – 1908) va voltar molt de món (Catalunya, Cuba, Mèxic, Estats Units) dirigint orquestres, i va tornar al Born encara que només per uns mesos, per passar els darrers anys de la seva vida i morir a Buffalo, lluny del Mèxic que li havia donat escalf i alhora problemes.\nPerò tot el que ells han descobert ens parla d’un home d’un gran caràcter i força talent, que va deixar en terres americanes un record notable amb la seva música i el seu tarannà, que no deixava indiferent tant als qui escoltaven les òperes i concerts que ell dirigia ni als seus alumnes , i encara perdura en aquest himne, que presentat i escrit pel seu amic i notable guitarrista Narcís Bassols amb el nom de Paz y Libertad va guanyar un renyit concurs i que encara es canta i escolta amb respecte.\nQuan els mexicans dels primers anys del segle XX van descobrir on havia anat a parar, va haver de fer vàries voltes d’honor per tot el país, com els futbolistes pel camp de futbol quan guanyen un campionat o un partit tan notable com el del Barça contra el Madrid.\nAtlixco, 3 de desembre de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 14:09 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, Barça, Buffalo, Catalunya, Cuba, Estats Units, història, Jaume Nunó i Roca, Mèxic, música, músics, Narcís Bassols, Sant Joan de les Abadesses, vida\nAra et veig assetjada\nper un estol humà.\nLes fulles ja crepiten\nmentre onejant leviten\ni ploren pel demà.\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 10:35 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, arbres, fagedes, Garrotxa verda, hivern, la fageda d'en Jordà, poemes curts, poesia, Santa Pau\nHe escoltat dues vegades l’entrevista que van fer ahir al programa de Catalunya Ràdio El Cafè de la República a la Lolita Bosch sobre el seu darrer llibre Veus de la nova narrativa catalana (Empúries/Anagrama 2010), en la que explica coses molt interessants sobre Mèxic i Catalunya, especialment sobre el tema del narcotràfic. Val la pena!\nHIM. Más allá de la luz és una pel•lícula mexicana dirigida per Frank Darrier Bazière sobre la vida de dos científics (Nathan i Maya) i la influència que en el canvi de les seves vides exerceix Jacques, el sanador francès René Mey, gràcies a l’estudi del cervell del qual descobreixen el Genoma Emocional i el Sisè Sentit.\nRené Mey ens ajuda a descobrir el 95 % de potencial que no utilitzem i com encaminar-lo cap al bé. Ell ensenya amb el seu exemple a través d’actes d’amor i la meditació u oració profunda, cóm assolir un estat elevat de consciència.\nEl seu objectiu és ajudar a despertar una nova intel•ligència, amb totes les capacitats que venen amb ella i assolir contribuir en aquest crític període de la història de la humanitat en el qual acabem i comencem un “Nou Cicle Còsmic”. La clau per a despertar aquesta “Nova Intel•ligència”és la combinació de dues coses: actes desinteressats d’amor que ens donin l’experiència viva d’unitat, una nova visió de compartir i un temps diari de meditació, oració o interiorització profunda.\nPer a això des del 2008 ell i els seus terapeutes han obert a Mèxic més de 400 Centres de Salut Gratuïts, que diàriament atenen a més de 17.000 persones de forma gratuïta.\nUna altra pel•lícula notable és El estudiante. Es desenvolupa a Guadalajara, la ciutat més important del nord oest de Mèxic, on d’aquí a pocs dies es celebra la Fira del Llibre, i Guanajuato, i el protagonista principal és un pare de família jubilat de 70 anys (interpretat per Jorge Lavad) que decideix matricular-se a la Universitat per estudiar Filologia Espanyola, i tota la dialèctica que això suposa en ell mateix, la seva família i companys d’aula. Està tractada amb molt d’humor i tendresa alhora.\nI finalment acabo de veure Biutiful, aquesta producció espanyola - mexicana que es desenvolupa a Barcelona i Sant Adrià de Besòs, protagonitzada per Javier Bardem, entorn de l’explotació dels xinesos en una fàbrica de Badalona i la persecució brutal que van ser objecte a l’entorn de la plaça de Catalunya. Aquesta escena és molt impactant, com tota la pel•lícula, per la seva duresa i degradació moral i econòmica de la major part de les persones que hi surten, i és un retrat de la Barcelona més fosca i global.\n©Atlixco, 16 de novembre de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 12:01 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, Barcelona, cinema, comentaris, explotació, Guadalajara (Mèxic), Javier Bardem, Mèxic, René Mey\nEl dia de Difunts vam anar a Huaquechula, una població que es troba mitja hora al sud d’Atlixco on els dies 1 2 de novembre es posen a les cases on ha mort algú en el transcurs del darrer any altars de paper maché retallat i plegat amb ciris, flors, àngels i fruita per a que la seva ànima es pugui alimentar i retrobar amb els seus familiars que resten a la terra i que tenen la mà màxima cura en fer-lo com més bonic i complet millor per a què no trobi res a faltar.\nEl dia 1 és el que solen rebre més visites, i des de la nit s’orna el camí d’entrada a la casa i el lloc on s’ha preparat l’altar amb una catifa de flors de zempazúchil per a què les ànimes dels difunts, car alguns dels que vam veure els el posen des de fa 20 anys i recorden varis difunts, puguin retrobar amb facilitat el camí. En una sala o pati adjunt també es prepara menjar i beguda per als visitants.\nEn una ala lateral de l’ex convent franciscà també s’hi guarneix un altar de morts, i a l’entrada de l’Ajuntament n’ hi havia un altar amb els retrats dels herois insurgents que fa 200 anys van començar la Guerra de la Independència mexicana.\nAquí a Atlixco també hi havia alguns altars amb ofrenes al pati de l’Ajuntament i a les capelles de les esglésies i al vespre es va fer una desfilada de calaveres passada per aigua.\nAtlixco, 4 de novembre de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 13:55 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, altars de morts, Atlixco, celebracions, comentaris, flors, Guerra de la Independència, Huaquechula, Mèxic, mort, Puebla estat de\nBenvolguts blocaires, cantaires, trescadors, excursionistes i viatgers. Permeteu-me que també dediqui uns ratlles a un aspecte tan destacat dels dos com són les cançons i els llibres de viatges.\nL’Espinàs va ser un dels fundadors de Els 16 Jutges, i va deixar la guitarra pels llibres, però no la cançó, perquè va escriure el llibre Lluís Llach. Història de les seves cançons explicada a Josep Maria Espinàs: La Campana, 1986, mentre que Labordeta va deixar les classes a la Universitat de Saragossa i la guitarra per anar al Congrés de Diputats de Madrid a tocar el nas a l’Aznar i demés recalcitrants espanyols i de tant en tant agafar la motxilla.\nI donat que, com l’expresident Jordi Pujol i Soley sabia molt bé, perquè cantant de poble en poble havia conegut molt bé el seu país aragonès, va agafar la motxilla i es va posar a trescar per alguns pobles i camins polsosos i d’altres no tant per a recordar als espanyols allò que valia la pena conservar i gaudir, i no discutir sense coneixement.\nTot i que Josep Maria Espinàs ha escrit 17 llibres de viatges a peu, 11 per terres de parla catalana, 1 de parla aragonesa, 1 gallega, 1 basca i 3 castellana i José Antonio Labordeta només en va escriure 3 i la motxilla que els dona títol i la seva veu es va fer popular mercès a les càmeres de la televisió espanyola que l’acompanyaven, els dos tenen en comú una manera de viatjar i de veure el territori molt senzilla i antiga, però que ha deixat dels dos grans pàgines, plenes de llum, de color i de vida, però alhora de mort i de dolor, en parlar d’alguns dels indrets més entranyables de la geografia peninsular i illenca.\nI algunes de les més remarcables les van dedicar al que diríem la gent i les terres de l’Ebre i alguns dels seus afluents, com el Cinca, la Noguera Pallaresa o el Matarranya. Encara recordo una mica els programes dedicats a aquesta darrera comarca i al delta de l’Ebre.\nAmants com Josep Maria de Sagarra, Josep Pla i Joan Coromines de la conversa, de la bona taula, dels noms i de les tradicions, i com Maria del Mar Bonet de les cançons populars i tradicionals, han deixat en els seus discos, cançons i llibres i els que han ajudat a fer un gran testimoni del patrimoni musical i cultural de les terres que han trepitjat. Tant de bo els obrim per llegir, recordar, escoltar, cantar i difondre a les generacions futures les seves veus, paraules i aquest patrimoni.\nAtlixco, 22 de setembre de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 18:17 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, aigua, Aragó, cançons, cantautors, Catalunya, Espanya, excursions, José Antonio Labordeta, Josep Maria Espinàs i Massip, llibres, País Basc, Països Catalans, poetes, viatges\nLa lluita per la llibertat i la independència de les persones, les entitats de tot tipus, els partits, els pobles, les nacions, els estats i els poders és un dels grans motors de la història, i en el cas de Mèxic i de Catalunya aquest any 2010 ha estat especialment marcat per la celebració del bicentenari del inici de la Independència i del centenari de la Revolució del gran país centreamericà, que ha tingut el seu punt culminant en el gran espectacle del Zócalo de la ciutat de Mèxic que ha precedit el Grito d’enguany, i a Catalunya en la celebració de molts referèndums sobre la Independència, de la milionària manifestació del 12 de juliol, de l’Any Maragall i el seu famós Adéu, Espanya, i en la campanya electoral per a les eleccions al Parlament del proper 28 de novembre.\nVivim en una època de celebracions. Segurament recordareu que la del suposat mil•lenari de Catalunya va ser força sonada i discutida, però va servir per a crear la consciència de nació en molta gent. Ara no està de més recordar que fa 1300 anys un important exèrcit d’àrabs i berbers o amaziguen (=homes lliures) s’estava preparant al Marroc per travessar l’estret de Gibraltar i segurament també cridaven força.\nFa 1000 anys que uns quants catalans van anar i tornar de Còrdova amb grans crits i un botí considerable. I fa 300 anys que molts homes i dones catalans, valencians i balears lluitaven i cridaven amb molta força contra Felip Vè. i els militars borbons que els ofegaven amb tot el pes d’un gran exèrcit, d’una diplomàcia i d’uns impostos molt forts.\nPerò aquí cal que em centri en el que passava fa 200 anys, 100 anys i aquest mateix any a Catalunya i a Mèxic. Des del 1808 estàvem en plena Guerra del Francès o de la Indepèndencia, suportant el pas de les tropes de Napoleó i el seu germà José Bonaparte, que aquell havia entronitzat en el tron espanyol i que la gent coneixia com a Pepe Botella, i les càrregues dels exèrcits francès i espanyol, a més de la de molts guerrillers i bandolers com Boquica i altres, i a ciutats i viles om Figueres, la Bisbal, Girona, Hostalric, Barcelona, Vic, Manresa, Lleida, Montblanc, Tarragona o Tortosa crear juntes de govern, aguantant setges que s’han fet famosos i han generat molta lletra impresa, i cridant mori Napoleó!, visca Ferràn VII!, mori el mal govern! i altres.\nMentrestant a Mèxic aquell mateix any 1808 un grup de criolls va destituir el virrei i també es van anar creant juntes i a ciutats com Valladolid, que degut a un dels seus més destacats lluitadors, capellà i cabdill José Maria Morelos y Pavón, prengué més tard el nom de Morelia, i als estats actuals de Michoacán, Morelos i Querétaro va anar sorgint un moviment primer autonomista i després independentista, que la matinada del 16 de setembre de 1810 esclatà en el crit de “!Viva la Virgen de Guadalupe!”, “!Abajo el mal gobierno! !Viva Fernando VII” que el capellà i cabdill insurgent Miguel Hidalgo y Costilla va llençar fent dringar les campanes de l’església del poble de Dolores, per anar després amb uns 300 pagesos a alliberar els presos del poble i armar el seu exèrcit. Va tenir algunes grans victòries i derrotes, però a Guadalajara va declarar l’abolició de l’esclavitud, acció molt important, però que va tardar més d’un segle a desaparèixer realment. I ell va fer afusellat el 1811, igual que altres insurgents com Ignacio Allende, Juan e Ignacio Aldama.\nRetrats de José María Morelos a la seva Casa Museo de Morelia.\n José Maria Morelos va declarar la Indepen-dència de Mèxic a Chilpan-cingo el 1813, però va ser afusellat el 1815 i després d’una llarga guerra, que va continuar sobretot Vicente Guerrero, el 1821 per acabar la guerra aquest va haver de pactar i acceptar amb Agustín de Iturbide el Plan de Iguala, que reconeixia les tres garanties –indepen-dència, religió i unió– , però l’any següent Iturbide es proclamava emperador, i antics insurgents com Nicolás Bravo i Guadalupe Victoria hagueren de seguir la lluita per les llibertats, aquesta vegada contra Antonio López de Santa Anna i els nous dominadors del Nord, els Estats Units d’Amèrica.\nDes que Mèxic va aconseguir la seva independència d’Espanya, els Estats Units van envair i intentar comprar la província de Texas, i això va portar a una nova rebel•lió el 1836 i el 1846 a una nova guerra, que duraria fins al 1848, i els anys 1862 al 1867 una altra guerra contra França, en la que va tenir un paper destacat les ciutats de Puebla, Atlixco i Oaxaca entre altres.\nPerò el nou home fort del país, el general Porfirio Díaz va anar acumulant tant de poder i d’odi que el 1810 Francisco Ignacio Madero es va oposar durament a la seva reelecció, va ser empresonat i des de la presó va redactar el Plan de San Luís i cridar a una rebel•lió armada per al 20 de novembre de 1910. En el moviment revolucionari hi van tenir un paper molt destacat al nord Pascual Orozco, Francisco o Pancho Villa, que de fet es deia Doroteo Arango, el nom del carrer on visc i escric aquestes ratlles, i Victoriano Huerta, que va trair a Madero i el va fer assassinar el 1913, començant una segona etapa revolucionària i lligada als Estats Units, i Emiliano Zapata al sud, que va portar la lluita agrària molt més enllà, però també va ser assassinat el 1919.\nAquests fets són els que es commemoren en aquests dos centenaris amb multitud d’actes de tot tipus, conferències, concerts, cicles de pel•lícules i debats, i que han tingut en l’acte del dia 15 que comentava al començament el més multitudinari, costós i espectacular. Curiosament el Grito repetit de !Viva México! i els seus primers alliberadors es celebra des del 1910 el dia 15 perquè Porfirio Díaz complia anys i va voler ajuntar el centenari de la Independència de Mèxic amb el seu propi aniversari!\nJo el vaig viure per primera vegada el 2007 a Sant Joan de les Abadesses, perquè precisament allà va néixer Jaume Nunó, l’autor de l’actual himne de Mèxic, i des de fa alguns anys aquella població està agermanada amb un altra de mexicana. Per això aquest 11 de setembre de 2010 i els dies posteriors, sentint cantar l’himne mexicà i veient la foto de la plaça de Sant Jaume plena de gent com en tantes altres ocasions importants de la nostra història cridant !Viva México! m’ha omplert una gran emoció.\nTambé m'he recordat d'altres centenaris celebrats en aquella població ripollesa i de la colla sardanista Amunt i Crits i de la sardana que amb aquest mateix nom els va dedicar Joaquim Vallmajor.\nEls mitjans de comunicació i els comentaristes han ressaltat que tant les manifestacions catalanes com el Grito mexicà s’havien celebrat en pau i sense incidents. Cal afegir-hi que en el cas mexicà les mesures de seguretat van ser quasi tan grans com els actes programats, donat que com sabeu el problema de la inseguretat en aquest país, i sobretot al nord, és molt greu, degut aquests darrers anys al crim organitzat i al narcotràfic i a molts problemes endèmics que no acaben de trobar solució, com les fortes desigualtats socials i econòmiques, la corrupció i altres.\nPerò si per alguna cosa ha servit aquest bicentenari i centenari ha estat per a reflexionar sobre la complicada i jo diria que tràgica història del país. A la televisió pública s’està fent una sèrie de més de 500 programes que es diu Discutamos México, www.discutamosmexico.com, on es debat sobretot el seu passat, però també el seu present i futur d’una manera seriosa i clara que permeti afrontar els reptes dels següents anys i segles amb el rigor i valentia que el país necessita. Semblantment a Catalunya amb l’Any Maragall a Catalunya Ràdio. Tant de bo aquests debats s’estenguin a altres àmbits del passat, present i futur del nostre país, i aquest camí cap a la Independència que aquest any ha començat a prendre gran força assoleixi ben aviat els fruits desitjats, i ens convencem tots plegats que mirar d’aconseguir un concert econòmic com el País Basc i Navarra pot ser tant o més desgastant que anar de cara al gra i plantejar-nos seriosament la Independència com l’únic camí viable com a nació.\nSabem que no és ni serà gens fàcil, ans tot el contrari, que com en el cas de Mèxic i els demés països americans que aquest 2010 celebren també els seus respectius aniversaris d’independència les rutines, els problemes i els enemics tant interns com externs seran moltíssims, però la lluita realment val la pena, ans del contrari ja sabem que encara ho passarem pitjor.\nAtlixco, 20 de setembre de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 20:54 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, aniversaris, Barcelona, Catalunya, Espanya, història, independència, Joan Maragall, la Guerra del Francès, Mèxic, Revolució Mexicana, Sant Joan de les Abadesses\nPoesia i cançó, amor i lluita pels seus països van molt lligades en aquests dos grans cantautors. Mentre escolto per Internet el darrer recital que Raimon va fer a Xàtiva i l’entrevista que li va fer TV3, la televisió nacional de Catalunya, llegeixo a l’Avui la notícia de la mort de José Antonio Labordeta i els comentaris dels lectors digitals, on el seu paper polític, com és inevitable pesa molt, però qui també sap posar les coses al seu lloc just.\nJo no entraré ara en aquest darrer camp, que segurament donaria i donarà per molt, sinó que i precisament comparant una mica l’obra i la trajectòria dels dos cantautors, que van néixer amb 5 anys de diferència, voldria valorar-la i reivindicar-la en la justa mesura. Gravar més d’una vintena de discs i de la qualitat que han fet, no ha estat gens fàcil. Ni dir ni escriure, sobretot a Madrid, moltes de les frases, discursos i llibres que han fet. Com no ho és escoltar-la, per la duresa del seu contingut i el to de crit que té de vegades, i d’altres la sensibilitat i la tendresa que et fan vessar llàgrimes i emocionar-te com pocs ho podran fer, però aquesta és la grandesa dels grans poetes i cantautors.\nJo aquí només voldria recordar que vaig escoltar i saludar a Raimon a Madrid vestit de soldat i anys després a Banyoles i a Labordeta a Girona i que ambdós em van transmetre i em transmeten cada vegada que escolto algun dels seus discs o de les seves cançons una gran energia i força que sovint ja m’agradaria tenir jo. I que m’entristeix molt notar que se m’oblidin moltes cançons i sentir que la gent no canta, quan és una de les grans coses i teràpies que com a persones i pobles podem fer per a sentir-nos i ser lliures, com tant bé han cantat Lluís Llach, Raimon Pelejero i José Antonio Labordeta a la llibertat.\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 13:53 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, amor, Aragó, cançons, cantautors, Catalunya, José Antonio Labordeta, llibertat, Madrid, mort, País Valencià, Països Catalans, poesia, poetes, Raimon Pelejero, Saragossa, segle XX, Xàtiva\nLa neu freda es resisteix\na deixar la contrada,\ni el vent fa una gropada\nque a tots ara ens colpeix.\nDe cop s’ens apareix\nuna àliga encantada,\ncom la cançó estimada\nque tant ens abelleix.\nEl silus d’Arreaga\nens parla de camins\namb una trista paga.\nLa gran fossa comú\ni els cranis que hi ha dins\nara em parlen de tu.\n1 de març del 2004,\nrecordant la Dolors Boada,\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 10:50 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2004, Amics de les Lletres Garrotxines, cementiris, Dolors Boada, mort, Navarra, neu, Olot, Pirineus, poesia, poetesses, Roncesvalles, sonets\nLi costa al dia aixecar-se.\nEls roures alcen les copes\nesponeroses i esparses\nvers un cel absent d’estrelles\ni un espai silent i gran.\nDormen ells i dormen elles,\nsomiquegen les idees,\nes barregen amb l’absurd,\nla frissança d’altes terres\ni nissagues sense escut.\nLes falgueres, cruixen, tenses,\ndamunt l’herba que s’ajau,\nescampades, les deixalles,\nhi posen un toc de blau,\nla runa que tapa els sots\nestampa el camí de blanc\nvers la ruta que remunta\nde Navarra al País Basc.\nEs va acostant la tornada\ni els autos van circulant\nquan es va acostant l’albada\nque encara s’ho està pensant.\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 16:36 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: el temps, falgueres, idees, Navarra, País Basc, paisatge, Pirineus, poemes, roure, setembre, tardor\nLa nit rondina i degota,\no més que degotar, s'escorre\npel pes de tot un estiu\nd'anar remullant l'esponja.\nEls espetecs són notoris\ni les lluentors constants,\nels trons dels més estentoris\ni els llampecs molt impactants.\nS'embossen les canaleres,\ns'esbotzen les clavegueres\ni els carrers semblen rieres.\nDesprés tot és un fangar\ni la feina és netejar\ntanta brossa l'endemà.\nAtlixco, 3 d'agost de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 12:33 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, aigua, Atlixco, brossa, clavagueram, col·lapsament, deixalles, el temps, estiu, neteja, nit, poesia, sonets, tardor, tempestes\nUbicació: Atlixco, Pue., México\nHem vingut de molt lluny\namb la fe ben encesa\na trobar la bellesa\nque en un no res s’esmuny.\nI et trobem en la pau\nd’aquest immens balcó\nd’on es veu Canigó\ncom un immens palau.\nPalau del vent la plana\ns’albira vers llevant\namb llestesa galana.\nAl sud de la Garrotxa\nla part més treballosa,\ndel Fluvià desclosa\ncom una gran panotxa.\nI el gran Pla de l’Estany\nque té en altres aigües\ni en un immens paraigües\nel major torsimany.\nPalera i Besalú,\nFalgons, Sant Ferriol\ni un bon raig d’alcohol\nque alimenta el vol.\nBanyoles i Girona,\namb una catedral\nque a pujar-hi esperona.\nI mirant més enllà\nun seguit de muntanyes\nque no se’m fan estranyes\nde tant de bosc que hi ha.\nel Corb, el Far, Montseny\ni Cabrera que empeny\na seguir camins destres.\nA ponent ja s’ajacen\ntot de valls amb encant\nels meus somnis abracen.\nGarrotxes per on tracen\nels meus ulls durs camins,\ni preuats rajolins\nque les mans bé percacen\nGrans cims plens de llegendes\ni coses a explicar\ndels qui els van pujar\nen antigues calendes.\nI cims més alts que tenen\nels senyals de la neu\nper dir-nos en relleu\nque no se’n desentenen.\nI encara Canigó,\nun nom que ningú oblida\ndes que li donà vida\nun poeta molt bo\ndes d’aquesta miranda\nde set preuats bisbats,\non els enamorats\nfan la seva comanda.\nA tramuntana encar\ns’albiren més garrotxes\ni llocs per on els cotxes\nno hi poden transitar.\nUn altre bell mirall\nde tresors amagats\nque ens mostra un devessall\nEls rocs i pous de neu\nd’allà a les Salines,\nque ens fan cloure les nines\ni fins plorar el cor meu.\nI tants i tants indrets,\nracons, colls i contrades\nque sovint i debades\nem fan venir calfreds.\nEl Mont, 27 de març –\nAtlixco, 9 d’agost de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 17:22 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, Banyoles, Canigó, Empordà, Garrotxa, Garrotxes, Girona, Jacint Verdaguer, muntanya, paisatge, Pirineus, poemes, poesia, poetes\nToco el mar i em sé vaixell\nque solca l'aigua i la pell\ndel planeta més clar i bell\nde l'univers, que és molt vell.\nToco el mar i em sé captiu\nde l'univers més actiu,\ncar es mou, plora i somriu\ni alimenta tot ser viu.\nToco el mar i em sé cançó\nque canta tothora en do\nmajor que qualsevol to\nentonat sens to ni so.\nToco el mar i em sé havanera\nque de qualsevol manera\nacompanya aquell qui espera\nla calidesa costera.\nToco el mar i em sé sirena.\nEt toco a tu i a balquena\nla sang corre i es remena\ncom si tot fos una estrena.\nAtlixco, 5 d'agost de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 11:48 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2010, aigua, amor, Lupita, mar, poemes, poesia, sentits, tacte\nPRIMER DIA: Sant Miquel – Girona – Barcelona – Reus – Gandesa – Alcanyís – Castellote – Montalbán – Terol. Colls de la Teixeta (546 m), Falset (528), Traviesas (1.180 m).\nQuan s'és jove, viatjar és sempre un gran alicient, un plaer, una aventura per a explicar vora el foc i una classe viva en la qual s'aprenen moltes coses. Quan s'és gran, és un sofriment compensat amb petits descobriments que la vida diària casolana no els hauria ofert. Per això, com que els que ens disposàvem a fer aquesta curta volta per Espanya érem dos joves i els nostres pares, hem volgut combinar l'afany d'aventura amb els de conèixer la ciutat monumental i la gent del poble, i ho hem aconseguit a bastament.\nTot just eixir de casa, els bonys de la carretera ja ens volen jugar una mala passada que, per cert, no sobrepassa el caire d'ensurt. L'autopista es fa molt pesada, encara que en alguns trossos es fa palès que es tracta d'una obra de gran envergadura. L'aqüeducte romà de les Ferreries ha de contemplar cotxes que van als cent trenta i papers deixats per gent "civilitzada", descendents potser dels seus constructors, però resisteix valent el combat del temps. L'Ebre es mostra ample i cabalós al passar per Mora d'Ebre, i algun monòlit encara recorda al vianant la sanguinària lluita que es dugué a terme a ambdós costats del riu i que ha deixat la seva empremta en tots els pobles de la Ribera. En sortir de la Catalunya estricta, trobem ja dones amb burros, però a Calaceit encara no han oblidat la nostra llengua.\nCalaceit és un poble molt bonic i antic. Els seus carrers sovint són escales i les seves cases són de pedra, amb treballades balconades –d'una en pagaven 50.000 duros–, reixes i ràfecs. Pels seus carrers es respira frescor i les dones cusen i xerren en els pedrissos, maleïnt els senyors de Barcelona que s'han restaurat les cases, mentre que la gent que hi vivia ha anat a Viladecans. El poblat ibèric de Sant Antoni conserva la muralla i un bon nombre de cases.\nPoc després del poble comencem a veure presseguers amb bossa i cercats amb filat espinut. El Parador d'Alcanyís és molt bonic però és aviat i no ens hi quedem. A Mas de las Matas trobem més dones cosint al carrer. La carretera de Castellote brinda paisatges meravellosos, però el més espectacular és just abans d'arribar al poble, car la vall queda tancada per unes grans parets, al mig de les quals es veu una capella, que semblen infranquejables. A la sortida del túnel que les travessa, es troba el poble, també situat sota unes grans penyateres i enturonat. Comprem préssecs a la cooperativa, però quan preguntem per burres, ens diuen que ja no en queden, que s'en paguen 40.000 peles i que els hi porten del nord:\namb quaranta anys el poble ha canviat molt. Després de Escucha trobem un matrimoni que se'ls hi ha espatllat el cotxe i ella està tan espantada que omple de petons a la meva mare. Com que no trobem\nfondes pel camí, ens arribem a Terol i dormim a l'Hotel Oriente, a l'altre costat del viaducte.\nSEGON DIA: Terol – Albarracín – Tragacete – Ciutad Encantada – Conca. Coll de Cubillo (1.680 m).\nEl dia s'aixeca amb boira. Esmorzem i anem en cotxe fins a la plaça de la Catedral. La porta i la torre mudèjar són boniques, però el seu interior és fosc i només sorprèn el cassetonat del sostre. Fem una volta per la ciutat que, per cert, és molt bruta i deixada. Els Amantes de Teruel deceben un xic i les torres mudèjars són difícils de fotografiar. Total, que deixem la ciutat i seguim el riu Túria , encaixonat entre penya-segats que un dia foren habitats i rengleres d'ufanosos xops. Aviat aquestes penyes cobren vida i apareix la ciutat d'Albarracín, enturonada damunt el riu i voltada de muralles.\nLa plaça porticada no té parió en la nostra terra, i els escuts, balconades, reixes i portes que apareixen al llarg dels seus estrets carrers fan girar el cap a cada moment. Altrament, pujar al castell requereix un bon bastó i en fem prou amb contemplar el poble i el riu des del capdamunt del poble. Ens arribem fins a les pintures de la Cocinilla –tres figures petites que representen un toro, un bisó i un cavall– i, de nou a Albarracín, travessem el túnel i seguim el riu. Calomarde, "Corazón de la Sierra", és un poble blanc i pobre, amb sepulcres romans i cabanes habitades fins fa ben poc, situat entre espadats i camps secs. Dóna gust, després d'aquesta estampa que més aviat sembla un recordatori de mort, trobar grans i netes pinedes.\nA Frías fineix la carretera bona. Quan preguntem a una dona vella per Tragacete, ens diu que no hi ha estat mai, però que hi passa molta gent per aquella pista, per afegir: "Ustedes llevan buen coche, vayan, vayan". Així que ens posem de ple als Montes Universales, "pulmón del Levante". No són pas unes muntanyes escabroses, sinó arrodonides i, a claps estan plenes de pinedes, mentre l'empremta de la neu és palesa als llocs sense vegetació. El que més sorprèn, però, és trobar al mig d'una ampla i pelada vall un regueró sec i unes estranyes estàtues: és el naixement del riu Tajo, amb els monuments de les tres províncies que allà conflueixen. La davallada del port de Cubillo vers la província de Conca és d'un gran pendent. A Tragacete, el naixement de dos rius més, el Xúquer i el Cuervo. L'hostaler ens diu que és un important centre d'estiueig , que s'hi pesquen moltes truites i que hi van molts catalans.\nSeguim el riu Xúquer, que sovint sembla protegit per una gran muralla amb merlets naturals. En arribar a la Ciutat Encantada trobem una parada de fòssils i pedres, i el nostre pare s'enamora d'un cargol. Ens passem una hora per seguir-la tota. Sembla com si la natura allà s'hagi petrificat, perquè hi ha formes curiosíssimes: des del gos a l'ós, des del vaixell al mar de pedra, des del pont al tobogan i del peix espasa a la balena, passant pels Amantes de Teruel, l'amor petrificat. Tant encantada és la ciutat que ens espatlla un fusible de l'auto i l'hem d'anar a arranjar a Conca. La part vella de la ciutat té uns carrers molt pendents, però la gent hi puja i la plaça de la Catedral resta plena de cotxes. De "casa colgante" només n'hi ha una i està molt ben arranjada per a que la fotografiïn força i a totes hores. En un passeig per la ciutat veiem fuets d'Olot i molts pernils serrans. Mereix una felicitació la part nova de la ciutat, feta de rajol blanc molt escaient al lloc. L'autoservei funciona.\nTERCER DIA: Conca – Carrascosa del Campo – Saelices – Ocaña – Aranjuez – Toledo. Coll de Cabrejas (1.150 m).\nSortim de Conca per la carretera de Tarancón, que fa moltes pujades i baixades i està voltada de magnífiques pinedes. Ens parem en un bar a esmorzar i l'hostaler ens diu que el pagès de Catalunya està sol i que avui, si es té un bon tractorista, s'ha de conservar; que al poble veí van robar el ràdio-casset d´un cotxe i que de bandalisme n'hi ha pertot arreu. Quan sortim, ens trobem amb el cotxe tancat i amb les claus a dins. Malgrat tot, havia quedat una finestra un xic oberta i per allà el podem obrir. Entre Carrasc osa i saelices hi hac camps inmensos de gira-sols i un d'espigol, del que collim un brot per perfumar el viatge, i a aquest darrrer poble el pare entaula conserva amb un pastor molt franc que li diu que treu els xais de petits i ven la llet de les ovelles a 45 pessetes / litre, però quin pet d'ovelles! Ens arribem llavors fins a les runes de Segóbriga, on quedem meravellats dels capitells del teatre, on estan excavant. A Ocaña no podem visitar l'església i ens hem d'acontentar amb donar una volta per la seva airosa plaça.\nAranjuez ja són paraules d'un altre cantar. En un passeig pels seus jardins, poblats de les més diverses espècies vegetals, però en els que destaquen els grandiosos plàtans i sequoies, resta palès el pas de la monarquia borbònica de gustos afrancesats. I és que, ens ho van repetir una colla de vegades, en les zalúas i palaus que allà es conserven, s'hi celebraven les festes més sumptuoses d'Europa, car el que interessava eren les aparences i poc més. Com és natural doncs, no podien desmerèixer els rellotges, mosaics –espanyols tots–, làmpades de cristall –fabricades a La Granja–, porcellanes de Sèvres i regals de tota mena.\nJa a la carretera de Toledo, ens parem en una granja de vaques molt cares i de toros mastodòntics. En arribar a aquella capital, ens sorprèn la seva estratègica situació i el bé de Déu de portes i muralles que l'envolten. El que no abunda tant són els hotels, i hem de voltar un xic per trobar-ne un. La plaça Zocodover és el centre de reunió de tothom, amb la particularitat que la gent fa ostentació de llur probat caràcter ferreny i guerrer enraonant a peu dret. De nit, l'Alcàssar encara es forma més imponent.\nQUART DIA: Toledo – Maqueda – San Martín de Valdeiglesias – Àvila. Coll de la Paramera (1.395 m).\nAl de matí visitem la catedral, amb la magnífica col·lecció de quadres de Goya i el treballat encadirat del cor; l'església de Santo Tomé, amb el captivador Entierro del señor de Orgaz; Santa Maria la Blanca; San Juan de los Reyes; la mesquita del Cristo de la Luz i la Torre del Sol. Per pair el dinar seguim l'Alcàsser, on es fa inmortal el record de les bombes i el setge.\nEl record de les guerres i lluites sembla voler engalanar el camí al seu pas de Torrijas, Maqueda, i sobretot Escalona. Després, la pineda d'Elmorox és una taca de verd tranquilitzador –per això s'hi fan urbanitzacions– i els Toros de Guisando un glop de natura petrificada. Entorn del recés de pau que és el pantà de El Burguillo s'alcen també nombrosos xalets i les eugues pasturen tranquil·les. Als extensos erms de La Paramera pasturen també nombroses ramades que ofereixen una bonica escena de pau a les portes d'Àvila, la ciutat de santa Teresa, que rep al vianant, encara que closa dins les muralles, oberta per tots els costats amb portes que donen la benvinguda i fan menyspreable l'obstacle que aquelles representen. La catedral és austera però plena de coloret gràcies a la pedra de la que està feta. Les mansions dels Velada, Verdugo i Águila amb els respectius escuts esculpits a les seves façanes donen idea de fortalesa i senyoriu. Altrament, l'hotel on dormim fa cara de resclosit.\nCINQUÈ DIA: Àvila – Villacastín – La Granja – Segòvia.\nAixí com Toledo té molta pinta de militar, Àvila té pinta de religiosa –no en va hi va néixer santa Teresa i hi va fundar una colla de convents–: tant a San Pedro com a Santa Victoria hi diuen missa. Aquesta darrera és del millor que el romànic ha donat de sí. El que és un pèl minso és l'hort de la santa.\nSortint de la ciutat ens equivoquem de carretera, pel qual fet hem de recular un tros. Ja a la bona, apareixen sovint a ambdós costats de la ruta ramats de vaques avilenyes, negres i banyudes que espanta. Ens parem a Villacastín, però ja hem fet tard. Malgrat tot, ens assabentem que els tallen les banyes de naixement per a que creixin més valentes. A Madrona parlem amb el president del sindicat i emparaulem unes "caretos". Un niu de cigonyes presideix l'estada de dits animals. En aquest poble ja trobem l'església amb atri que a Segòvia ens escometrà a cada pas.\nI ja estem a Segòvia. Des del llom per on passa la carretera abans de fer-hi cap es distingeixen per llur alçària els campanars de la catedral i altres esglésies. Però el que més sorprèn és trobar en mig de la carretera, com un compta–cotxes i compta–segles, ferm i segur, alt i ben plantat, el senyor aqüeducte, element importantíssim per al castre romà però que no es fa estrany a la ciutat moderna.\nPer pair el fortet dinar, ens arribem fins a La Granja de San Ildefonso. Després d'haver vist els palaus d'Aranjuez, la veritat és que decep una mica. A més, el guia hi posa una sansònia força pesada: "vean ustedes que lamparitas tan pequeñitas" i després encara para la mà.\nDe tornada, tenim treballs a trobar hotel, però l'agafem amb música i tot. Després fem una volta per la ciutat: San Esteban de fora fa molt bona cara, però per dins la té un pèl blanca, imatge que trenquen els bonics dos quadres de Zurbarán: la Trinitat ja és més natural per dins, però l'hem de pagar més cara; San Martín torna a tenir el dins empastifat, bé que per fora està voltada d'arcs; la Catedral està tancada, però té uns fores un xic deixats; la Casa de los Picos és més que tot, curiosa.\nSISÈ DIA: Segòvia – Riaza – El Burgo de Osma – Berlanga de Duero – Sòria – Tarassona – Saragossa. Colls de Riaza (1.200 m) i de Madero (1.140 m).\nAbans de deixar Segòvia, magnífica tant de fora com de dins però amb artesonat, és l'església de San Millán. La carretera va vorejant la Sierra de Guadarrama, paisatge verd i suau, tranquilitzador. Els pobles, en aquesta zona, sovintegen més i també abunden els arbres: passem pollancredes, alzinars, rouredes i pinedes, tots molt nets. A Aillón trobem una cursa ciclista. Després el paisatge es torna més sec i obert, amb grans esplanades, algunes ermes. Fem una passada per San Esteban de Gormaz, el poble on sembla que nasqué el Cid. Les seves esglésies conserven bons atris, un, però, molt gastat –"está muy vieja, algún día se caerá"–, diuen uns nens mentre fan rodar la baldufa. Dinem a El Burgo de Osma. A Lodares de Osma ens rentem les mans. A San Baudelio de Berlanga, que està tancada, trobem un fòssil. Camí de Sòria, travessem grans pinedes plenes de ferides provocades al treure'n la marrenyina.\nL'entrada a Sòria capital ens desmenteix aquella imatge de la Sòria pobre i seca. La ciutat està creixent i, des de dalt el parador, sota "las serrezuelas calvas por donde tuerce el Duero / para formar la corva ballesta de un arquero / en torno a Soria" que cantava Antonio Machado, els oms tenyeixen de verd les vores d'aquest riu "que cruza el corazón de roble de Iberia y de Castilla". San Juan de Rabanera està tancat i ens hem d'acontentar amb contemplar des d'un turó proper el claustre de l'altre San Juan, el que toca el riu i en porta el nom.\nEl Moncayo resta voltat de boires i ens hem de resignar a parar el vent que en baixa quan ens acostem vers Saragossa. A Casetas ja comencen les cues de cotxes, i la cua per visitar la patrona d'Espanya també és força llarga. Caminant pel passeig de la Independència , el pare ens recorda els seus passeigs de soldat. Les botigues estan molt bé i els mantons no queden enrera. El que sí desmereix un xic són els terres dels carrers, plens de papers i cigarretes.\nSETÈ DIA: Saragossa – Subirats – Barcelona – Sant Miquel. Colls d'Albi (546 m) i Vinaixa (526 m).\nDe bon matí anem a visitar a la Pilarica. La columna i l'agenollador certament estan gastats. Després ens arribem en el cotxe fins a Torrero i ens acomiadem de l'Ebre. En dues hores i mitja ens presentem a Vilafranca, però abans d'arribar-hi ens posen una multa. La tieta Josefina està molt contenta de la visita i ens dóna un gelat de meló molt saborós. A partir de Barcelona el cel ja s'encapota. Arribem a Banyoles igual que la Llell, i en donar-nos la benvinguda tallen la llum. Arribem a casa sans i bons.\nPrimers d'octubre de 1977\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 12:49 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 1977, Albarracín, Alcanyís, Aranjuez, Àvila, Castella, Castellote, Conca, cròniques, Cuenca, El Burgo de Osma, La Granja de San Ildefonso, Segòvia, Sòria, Tarassona, Toledo, viatges\nPreparatius i nova càmera\nAquest viatge i la crònica o notes han estat preparats i escrits a distància, tant en el temps com en l’espai, per la qual cosa potser no hi haurà alguns detalls, però en canvi té el pòsit dels records dels viatges anteriors (1977 al Centre, 1981 al País Valencià i Múrcia, 1984 al Marroc i 1985 a Algèria passant per Andalusia, i 1992 a Granada i Còrdova, a més dels nombrosos viatges a Madrid pel servei militar), de les lliçons magistrals d’en Miquel Barceló i Perelló i del mestratge d’estudis Euro-àrabs i de les lectures de Pièrre Guichard i d’altres, i la diferència que és el primer que hi faig amb la meva dona.\nPer preparar-lo vaig haver-ho de fer a través sobretot del web http://www.viamichelin.com/, donat que a les llibreries de Puebla curiosament no vaig trobar cap guia turística d’Espanya, només algunes d’algunes comunitats autònomes o de les principals ciutats com Madrid, Barcelona, València o Granada. Com que a Mèxic estàvem en plena epidèmia de grip, al fer per Internet les reserves dels hotels, vaig haver d’aclarir que en tot l’Estat de Puebla no hi havia ni un sol cas. De fet però en aquest sentit no vam tenir menors problemes que els que els controls a l’Aeroport de Nova York, en què la Lupita va haver de passar vàries vegades per la policia i quasi perd els papers.\nJa sobrevolant la Península Ibèrica puc distingir el Lago de Sanabria i la Sierra de Guadarrama i el Pirineu una mica nevats. L’arribada a l’aeroport de Barcelona és bona i normal, de manera que fins i tot em permet fer unes bones fotos de Montserrat que trobareu en aquest bloc. Ens espera la família i una agradable xerrada abans d’agafar de nou el meu Suzuki Ignis en direcció a les costes del Garraf. Els túnels i barreres protectores de l’autopista fan guanyar molt de temps però no permeten gaudir del tot del paisatge i del mar, que és d’un blau preciós.\nParem a Calafell, que està desert, i dinem molt bé al Restaurant El Castell. Després de donar la volta al castell per pair el dinar seguim cap a Tarragona, on després d’intentar tirar unes fotos del teatre romà hem d’anar a la botiga de fotografia més propera i comprar una càmera nova. Això ens fa perdre la merescuda i desitjada visita a la ciutat i al delta de l’Ebre, del qual només podem veure la part final, i agafar de nou l’autopista fins a Peníscola, on arribem a 2/4 de 9 del vespre. Sort que trobem fàcilment el passeig i l’Hotel la Cabaña, molt ben situat, net i confortable. Un passeig pels bars i restaurants tocant a la platja plens de gent perquè fan el pont de Corpus, ens permet gaudir de la primera i única nit al costat de la Mediterrània estimada.\n14 de juny de 2009. Peníscola, Sagunt i València.\nEm desperto aviat i faig un primer recorregut pel nucli antic, del que tornen els més tocatardans. Esmorzem al mateix restaurant de l’hotel i donen una altra volta, si bé encara està tancat l’antic castell del Papa Luna. Per tant, agafem de nou l’autopista cap a València. Parem a Sagunt, també desert per ser diumenge, de manera que arribem a València al migdia. A la catedral estan celebrant la missa del Corpus i tothom espera als carrers i als balcons el pas de la popular processó per llençar-los aigua quan correspongui. També ens reparteixen uns fullets amb uns poemes que es canten o reciten. En fi, que ens hem d’obrir pas com podem per anar a la missa d’una a la mateixa catedral. Penso en el bisbe Vidal de Blanes que la va fer construir mentre contemplo les pintures de l’esplendorós retaule de l’altar Major i altres també dignes de veure.\nPer omplir el pap finalment entrem al Babalú, un bar-restaurant caribeny, que resulta que és d’un cubà i on la Lupita es troba en el seu ambient i balla al ritme de la música que més l’hi agrada. Fem una mica de migdiada a l’antic llit del Túria i passegem per la part baixa del Museu de la Ciència de la Ciutat de les Arts i les Ciències, magníficament dissenyada pel famós Santiago Calatrava.\nDesprés anem a buscar l’hotel, que es troba a Burjassot, el poble on nasqué i visqué el gran poeta Vicent Andrés i Estellés, autor del gran Mural del País Valencià, que demà recordaré a bastament rumb a Calp, població que avui ja es troba enganxat a la capital valenciana, encara que conserva una antiga torre medieval entre els blocs i les cases noves, i també hi ha el Palau de Congressos . A la TV passen un documental sobre les mines d’urani de Almadén, digne d’ésser vist.\n15 de juny de 2009. Gandia, Calp, Múrcia i el Valle de Ricote.\nDeixem València i Sueca a mig matí, amb el record personal d’una ciutat que ha crescut i canviat molt, sobretot estèticament, però que ha deixat molt de banda la seva llengua pròpia, i amb això una part molt important del seu ésser i la seva cultura i del llegat d’homes com Joan Fuster.\nSi bé Gandia ens ofereix la imatge d’una ciutat neta i bonica, amb una Casa - Museu dels Borja i una seu que serven riques obres d’art i cultura, Dènia és una de les manifestacions més clares del desgavell urbanístic dels darrers anys, amb una corrua inacabable d’apartaments abans no arribes al nucli antic totalment desfigurat, i em quedo amb les ganes de pujar al castell, on es conserven importantíssimes restes de la suda musulmana excavades parcialment, així com d’enfilar-me a la serra d’Aitana, que només puc mirar-me d’un tros lluny.\nLa propera parada és Calp i el famós penyal d’Ifac. Mentre ens hi acostem vaig entenent la impressió que ha causat al llarg del temps i a mi també. La població també ha crescut molt i té molts d’apartaments i un passeig amb palmeres prou agradable, però la platja que queda sota mateix del penyal és tota de còdols. Dinem al Bar Kaluma, on al final descobreixo que el cambrer resulta que sí que parla en valencià, i que per molts anys ho pugui seguir fent, però es queixa que la temporada turística cada vegada és mes curta! Al sortir no agafem bé la carretera i tornem per una plena de revolts, però que ofereix belles imatges del Penyal com les que es mostren a la foto.\nDe nou a l’autopista, deixem Benidorm i Alacant també molt crescudes de cantó i ens anem endinsant cap a les terres de Múrcia, amb molta calor i ganes de refrescar-nos. Mentrestant refresco la memòria de la meva dona amb una breu síntesi de la història d’Espanya. Passejant per la catedral i pels seus principals carrers també li recordo el caràcter provincià ric d’aquesta ciutat tant barroca, que deu bona part de la seva riquesa a l’aprofitament del riu Segura.\nPerò no hi podem estar gaire, perquè vaig reservar la nit en una casa rural de Blanca, al Valle de Ricote, el darrer baluard musulmà de la regió i on es manifesten millor el seu treball, i la seva tècnica en obres hidràuliques com grans sínies, sèquies, bancals i altres que permeten crear entorn del riu un petit oasi de verdor ple de tarongers i llimoners. Llàstima que ja llustreja i no els puc observar amb deteniment. El supermercat de Ricote és ple i al final hem d’anar fins a Blanca mateix a comprar quelcom per sopar i esmorzar. La casa és en realitat una caseta d’un conjunt semblant enmig d’un bosc de pins que ens costa de trobar, però està ben cuidat i el seu propietari se’n sent molt orgullós.\n16 de juny. Granada de nit.\nM’aixeco aviat i passejo una mica pels voltants secs, però on aquests aprofitaments es fan ben palesos. Esmorzem una mica i ens acomiadem del pagès per tornar cap als afores de Múrcia i agafar l’autovia cap a Baza i Granada. El paisatge és àrid i sec i no en recordo gairebé res. Fa molta calor, però Sierra Nevada encara té una mica de neu que fa honor al seu nom. Arribem a l’hotel a l’hora de dinar, que ens tarden molt a servir, i ens estirem al llit per fer una mica de migdiada, però resulta que estem tan cansats que no ens despertem fins a les 8 del vespre, i per tant no podem visitar l’Alhambra ni els Jardins del Generalife. Ens hem de conformar de fer una passejada de nit pel centre urbà, que està ple d’estudiants i turistes asseguts als bars i restaurants. També ens crida l’atenció i ens obre la gana una gelateria amb una varietat extraordinària i molt vistosa de gelats. És una forma de celebrar el meu aniversari prou refrescant si més no!\n17 de juny. Sevilla la càlida.\nAbans de deixar la ciutat que van conquerir els castellans el mateix any que Cristòfol Colom descobria Amèrica o les seves illes, visitem la Cartoixa, on encara es conserven uns magnífics empedrats i grans pintures murals fetes pels mateixos monjos, i pugem fins al barri de l’Albaicín, de cases blanques i amb flors, avui molt cotitzades, per gaudir la vista sobre los Cármenes i la Alhambra.\nTampoc podem anar a veure el cortijo dels López-Barajas a Santa Fe. Veiem alguns camps de plaques fotovoltaiques i dinem en una estació de la mateixa autopista, abans de la bonica ciutat d’ Osuna, famosa pels seus ducs i les seves cases amb escuts.\nArribem a mitja tarda a l’Hotel Gran Solucar, que és a uns 10 km de Sevilla però està molt bé, i on podem gaudir d’un bany molt refrescant, ja que la temperatura ronda els 45 graus. Una mica refets i canviats visitem el centre de la ciutat, encara que la xafogor no ens ho permet fer del tot. Un temple barroc recentment restaurat mostra tot l’or que arribà de les Amèriques, especialment de la Nueva España, que és com es coneixia llavors el que avui és Mèxic.\n18 de juny. Mérida, Càceres i Trujillo.\nL’antiga via de la Plata, que avui encara segueixen els que van en bicicleta a Santiago de Galícia des del sud de la península, ha donat nom a l’Autovia de la Plata que porta de Sevilla a Mérida i Càceres i permet fer aquest recorregut en unes 3 hores. Però nosaltres ens deturem a Mérida per conèixer més d’aprop les importants restes romanes, visigòtiques i àrabo-musulmanes d’aquesta ciutat que fou tan important en aquells temps per la seva situació estratègica. Amb tot m’he de conformar en un recorregut per l’antiga alcassaba, on s’exposen algunes de les restes trobades, ja que la Lupita no es troba gens bé, i el mateix passarà a Càceres, on he de fer sol el recorregut per alguns dels palaus que van construir els hidalgos que també van fer fortuna a Amèrica.\nPer tant, ja tenim ganes d’arribar a Trujillo, on mengem i descansem en un bar de la plaça Major abans de donar una volta pels bonics carrers del voltant i pujar fins al castell. Rematem aquest calorós dia amb una molt agradable conversa amb els propietaris de l’Hotel Rural Las Huertas, que ens expliquen tot el que han fet per comprar i restaurar la casa i donar un bon servei, que hi van molts catalans i fins l’entenen força i de fet tenen el web també en català, i ens recomanen que demà passem per Guadalupe.\n19 de juny. Guadalupe i Toledo.\nMentre anem esmorzant ens segueixen explicant coses de la regió, des dels canvis que va suposar en l’economia i el paisatge el Plan Badajoz fins a les meravelles del Valle del Jerte. Amb aquest bon regust de boca ens dirigim cap a Guadalupe.\nEfectivament no ens sap cap greu haver-nos desviat una mica de la ruta, perquè el recorregut és molt agradable. El tresor que alberga el museu del monestir és molt valuós, des de llibres manuscrits fins a pintures dels grans clàssics espanyols, i encara hi ha una bona comunitat de monjos. Per rematar-ho, a l’hostatgeria es menja molt bé i l’espai del claustre és d’allò més agradable.\nLa carretera es va enfilant cap a la meseta castellana fins a trobar l’embassament i la població de Navalmoral de la Mata, i seguir després cap a Talavera de la Reina, d’on heretà la ciutat de Puebla la tradició ceramista però on no veiem cap fàbrica ni botiga, i Toledo, que per la seva part passà a Madrid la capitalitat de les Espanyes.\nDeixem les coses a l’Hotel Santa Isabel, que està al costat de l’església mudèjar del mateix nom i molt a prop de la catedral, és senzillet però el més baratet. Fem un recorregut a peu pel casc antic, que rematem amb una visita al Museu Sefardí, situat en una antiga sinagoga i que es complementa força bé amb el dels Jueus de Girona, una de les altres ciutats amb un llegat jueu molt important.\n20 de juny. Madrid.\nAbans de deixar Toledo visitem la catedral i la única cooperativa d'artesans de la ciutat,on ens ensenyen com fan els magnífics damasquinats, espases i altres objectes i tècniques.\nTorno a Madrid després de 30 anys. Entrant per aquest cantó sud em costa de recordar alguns dels carrers i les avingudes. Finalment arribem al centre i podem aparcar força a prop de la Puerta del Sol. Estan fent obres del metro. La Plaza Mayor no ha canviat però gaire, i podem menjar uns entrepans de calamars allà a tocar. Després seguim cap al Palacio Real, que a imitació dels seus parents i veïns francesos, els reis borbons espanyols van fer tan luxós com van poder a expenses dels catalans i les altres colònies. I acabem la passejada en un teatre on fan La fiebre del sábado noche, i la Lupita recorda bells temps i belles ballades, igual que una colla de mallorquins que saludem a la mitja part.\nCom que els hotels que havíem trobat aquí a Madrid per Internet eren més cars i amb problemes d’aparcament, decidim sortir i arribar fins a Guadalajara, on ja arribem de nit però finalment en trobem un que està prou bé i no tan car.\n21 de juny. Guadalajara, Saragossa i Lleida.\nLa ciutat no té grans atractius monumentals, tot és de rajol i no tan carregat com en altres capitals, però és tranquil•la i el diumenge al matí encara més. Per tant seguim la ruta cap a llevant, molt millorada i amb molins de vent a la ratlla d’Aragó, per arribar a la seva capital Saragossa. Al voltant de la basílica del Pilar han fet una plaça on l’aigua i el formigó es donen la mà amb Cèsar August, el fundador de la ciutat. Pugem dalt de la torre del campanar, des d’on podem veure un vista panoràmica extraordinària de la ciutat i voltants.\nFinalment arribem a Lleida, deixem les maletes a l’Hotel Ramon Berenguer IV, que és a tocar l’estació de l’AVE, i seguim el carrer principal, que també està molt tranquil i on sopem una mica.\n22 de juny. Vic, Bracons i Olot.\nQuan passem pel Lluçanès començo a notar que el paisatge i la temperatura canvia. Som al cor de Catalunya i el verd dels pins i els prats ens comença a anunciar que ens acostem a la Garrotxa. Ens aturem a Vic a trucar per avisar que arribarem a dinar. Passem el túnel de Bracons per primera vegada, i les sensacions i emocions al sortir a la Vall d’en Bas són múltiples i fortes. La resta ja és més normal. I la sorpresa i l’abraçada de la mare també molt emotives.\n8 de juliol. Peratallada, Pals i Begur.\nFaig un salt perquè els demés dies els passem al Callís, amb la família i amics. Aquest dia per celebrar l’aniversari de la Lupita fem una sortida cap al Baix Empordà. Comencem a Peratallada. El seu recinte emmurallat i fossat és un dels millor conservats de Catalunya, i tot ell ha estat restaurat amb molt de gust i és un plaer anar passejant i mirant els detalls de les seves cases, portes i finestres. També té el seu atractiu el poble de Palau Sa Tor i sobretot el nucli antic enturonat de Pals, anomenat el Pedró, tot ells també restaurat amb molt de gust i amb un mirador des d’on es veuen la platja de Pals i les Illes Medes.\nAnem a dinar a Begur, molt més transformat, i a prendre un cafè a la cala sa Riera, des d’on entre pins i casetes seguim cap a la platja de Pals, Torroella de Montgrí i l’Estartit. Aquí ens delectem una estona a la platja amb la vista de les Illes Medes, que amb el sol de tarda agafen un color groguenc preciós.\nAcabem el dia fent una altra passejada per Bellcaire d’Empordà i l’Escala, i sopant a casa d’una neboda a Vilatenim, al costat de Figueres, completant un dia meravellós. La tornada, el dia 11, és una mica més accidentada. L’avió surt amb molt de retard, per la qual cosa anem a visitar primer la cripta de l'església de la colònia Güell de Santa Coloma de Cervelló, hem de fer nit a Nova York i escala a Miami, de manera que no arribem a Puebla i Atlixco fins l’endemà al vespre.\n©Joan FORT i OLIVELLA. Atlixco, 7 de juliol de 2010\nPublicat per Joan B. Fort Olivella a 14:39 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: 2009, Càceres, Calp, cròniques, Espanya, Gandia, Granada, Madrid, Mérida, Múrcia, Pals, Peratallada, Saragossa, Sevilla, Toledo, Trujillo, València, viatges


Arcadi España: 'És prioritari impulsar la mobilitat sostenible per a facilitar l'activitat econòmica en els municipis de l'interior' | Valencia Extra\nArcadi España: 'És prioritari impulsar la mobilitat sostenible per a facilitar l'activitat econòmica en els municipis de l'interior'\nEl conseller de Política Territorial, Obres Públiques i Mobilitat, Arcadi España, ha declarat, durant la seua visita al carril ciclopeatonal de Fanzara, que “per a la Generalitat és prioritari impulsar i millorar la mobilitat sostenible, l’accessibilitat i la seguretat viària per a facilitar l’activitat econòmica dels municipis de l’interior de la Comunitat Valenciana”.\nAcompanyat per l’alcaldessa de Fanzara, María Luz Ortells, el conseller ha recorregut aquesta via que, com ha indicat, “garanteix el trànsit de vianants i de ciclistes entre tots dos marges del riu i connecta el nucli urbà amb el poliesportiu municipal, de manera que millora la mobilitat i la seguretat dels veïns d’aquest municipi”.\nSegons el titular d’Obres Públiques, aquesta infraestructura, que ha comptat amb una inversió de 184.000 euros, “no s’haguera pogut realitzar sense la inestimable col·laboració de l’Ajuntament de Fanzara”.\nFins a la seua construcció, ha recordat Arcadi España, per a accedir al poliesportiu que es troba als afores de la població, s’havia de creuar el pont l’estretor del qual feia necessària una actuació com la duta a terme per la Conselleria per a garantir la seguretat dels veïns en el seu accés al poliesportiu.\nFanzara, un municipi “diferent”\nAixí mateix, ha assenyalat, està nova via també millora l’accés al museu a l’aire lliure MIAU que rep gran quantitat de visitants durant tot l’any. En moltes ocasions, es tracta de viatges organitzats que, després de realitzar una visita guiada pel nucli urbà, es dirigeixen al poliesportiu per a realitzar algun tipus de taller artístic, on només poden accedir a peu, creuant el pont sobre el Millars.\nEn aquest punt, Arcadi España ha destacat la labor de l’ajuntament de Fanzana per haver sabut “singularitzar un model turístic convertint-lo en un museu i ha rebut subvencions de la Generalitat per a facilitar els accessos donat el trànsit que ha generat aquesta bona idea de ser un municipi diferent als altres”.\nPer tot això, “la Conselleria de Política Territorial, Obres Públiques i Mobilitat es va plantejar l’objectiu de millorar la mobilitat de la població i ha executat un carril ciclo-per als vianants, separat del trànsit rodat, per la CV-194”, ha agregat el conseller.\nEn aquesta obra s’ha establit un repartiment proporcional de l’amplària de la plataforma disponible en funció de les necessitats de cada tipus de trànsit. La seua longitud aproximada és 400 metres i la seua amplària mitjana de 2 metres, suficient perquè es creuen dues bicicletes.\nAtés que l’amplària del pont sobre el Millars impedeix que puguen coexistir dos sentits de circulació i un carril ciclo-per als vianants, s’ha regulat la circulació de vehicles a motor de forma alternativa mitjançant un sistema de semàfors que dóna pas a un sentit o un altre segons detecte la presència de vehicles esperant en un marge o un altre del pont.\nPer a connectar el pont amb el poliesportiu municipal, s’ha continuat el nou itinerari establit sobre el pont paral·lelament a la CV-194, adaptant-se la traça a la topografia del terreny per a aconseguir una adequada integració en l’entorn.\nIgualment s’ha implantat mesures per a moderar la velocitat en la travessia (marge esquerre del riu Millars), que es corresponen amb l’execució de dos passos de vianants sobrealçades, un en la recta d’entrada al pont, i l’altre després de la primera corba existent a esquerres segons es deixa el pont sobre el riu, en el nucli urbà.\nCom a treballs complementaris als anteriors, s’han executat obres de drenatge en la CV-194, enfront del poliesportiu municipal, i per a tractar de solucionar un problema recurrent d’inundacions per pluges.


Juan Delgado nou fitxatge grana\nEl jugador Juan Antonio Delgado Baeza ha arribat a un acord amb el Nàstic i s'incorporarà avui mateix a la disciplina grana.\nDelgado ha firmat amb el Nàstic per les properes 4 temporades. Es tracta d'un extrem dret que arriba a Tarragona provinent del CSD Colo Colo de la primera divisió de Xile. Ha estat internacional amb el seu país en diverses ocasions des del seu debut el 6 de setembre de 2014 contra Mèxic. Amb el seu club, el Colo Colo, ha jugat un total de 33 partits enguany, marcant 6 gols.\nEstà previst que s'incorpori avui mateix a l'stage de pretemporada a les ordres de Vicente Moreno, podent realitzar aquesta tarda la primera sessió de treball amb els seus nous companys.


Presentació - Espona, Centre de la Dansa Tradicional Catalana - Folk, Catalunya, Cultura, Esbart\nL'Espona, Centre de la dansa tradicional catalana té com a finalitat bàsica oferir un espai des del qual promoure la creació, la recerca, la formació i la difusió de la dansa tradicional catalana.\nAquest equipament pioner, d'àmbit català i gestionat per l'Ajuntament de Rubí, és un espai obert i dinàmic que, integrat a la ciutat que l'acull, potencia la participació de diferents agents relacionats amb el món de la dansa i de la ciutadania per tal que tothom pugui gaudir del ball tradicional català.\nLa ciutat de Rubí ha estat triada per acollir la seu principal del Centre de la dansa tradicional catalana, principalment per l'existència a la localitat d'un dels esbarts més consolidats i amb més prestigi del país: l'Esbart Dansaire de Rubí, una important peça d'identitat per la ciutat que ha contribuït a difondre i fer arrelar la dansa tradicional entre la ciutadania. A Rubí trobem, a més, l'Escola de Sardanes Flor de Neu i l'entitat Foment de la Sardana, amb més de 80 anys d'història.\nAnualment l'entitat organitza a la ciutat el Rubifolk, el Festival Internacional de Dansa Tradicional.\nL'Espona està obert a totes les entitats i associacions vinculades a la dansa tradicional catalana, ballarins i dansaires, mestres de dansa, teòrics i investigadors, interessats en el món de la dansa tradicional, etc. per cobrir les seves necessitats de caire logístic, educatiu, documental o promocional, entre d'altres.\nEl centre té la seva seu a l'edifici Espona de Rubí, construït l'any 1945 com a fàbrica Cal Gaspà, dedicada als teixits de cotó i seda artificial. A inicis de la dècada de 1970 fou adquirit per J. Espona, que suprimí els telers i dedicà les naus íntegrament a filatures. L'Espona va funcionar fins a finals de la dècada de 1980, i posteriorment fou adquirida per l'INCASOL, que en va enderrocar la major part per a construir-hi habitatges.\nL'any 2005 es va rehabilitar per convertir-se en sala d'exposicions municipal, i fins al 2009 va acollir temporalment diverses mostres i obres d'artistes de la talla de Jaume Muxart, Francisco de Goya, Salvador Dalí, i Joan Brossa, entre d'altres.\nDurant el 2010 s'hi van realitzar les obres d'adequació de l'espai per a convertir l'edifici en l'actual Espona, Centre de la dansa tradicional catalana.\nCENTRE DE DOCUMENTACIÓ Espai d'informació i consulta especialitzat en dansa tradicional\nApunta't al Butlletí i et mantindrem informat de totes les novetats del centre.\nSubscriure’m Política de privacitat\nAgenda Federació sardanista de Catalunya\nAgenda Agrupació Bestiari Festiu de Catalunya\nAgenda Federació de Diables i Dimonis de Catalunya\nAgenda Agrupament d'Esbarts\nButlletí Associació Professionals de la Dansa de Catalunya\nButlletí Què fer i Molt més de la Diputació de Barcelona


⚫ Dona morta i tres ferits en un accident en l'A-7\nUna dona morta i 3 ferits en un accident entre un camió i un cotxe en l'A-7 a l'altura de Granja de Rocamora\nLes tres persones ferides han sigut traslladades a l'hospital Vega Baixa d'Orihuela\ndijous, 17 de desembre 2020 - 18:40h\nHa mort una dona de 66 anys en l'accident | Consorci Bombers Alacant\nEsta vesprada, cap a les 15.40 hores, s'ha produït un accident de trànsit en el que han xocat un camió i un cotxe en el punt quilomètric 543, de l'autovia A-7, en el terme municipal de Granja de Rocamora, en la comarca del Baix Segura (Alacant).\nSegons ha informat el Centre d'Informació i Coordinació d'Urgències (CICU) de la Generalitat Valenciana, Emergències ha mobilitzat fins al lloc dels fets una ambulància del Servici d'Ajuda Mèdica Urgent (SAMU) i dos ambulàncies de Suport Vital Bàsic (SVB) que han assistit als ferits.\nA conseqüència de l'impacte de l'accident ha mort una dona de 65 anys i han acabat ferits dos hòmens de 72 i 79 anys i una dona de 66 anys.\nLes víctimes presentaven diferents ferides de consideració greu i ràpidament han sigut auxiliats per l'equip mèdic i traslladats a l'hospital Vega Baixa d'Orihuela. Fins al moment, no han donat més informació sobre l'estat de salut dels pacients.\n"Greu accident laboral en Beniarjó" "Un monitor agredix a una menor, de 14 anys, en Benidorm"


Un de cada deu espanyols demana un crèdit per pagar les despeses de Nadal – Cornudellaweb / PrioratDigital / Segle21.cat\nSol·licitar un préstec ràpid per internet és fàcil i senzill, però té un preu: uns interessos molt elevats. Els micropréstecs son l’opció més cara, perquè pot arribar fins a un TAE del 450% aproximadament\nEls estudis demostren que les persones amb menor educació financera paguen tipus d’interès més elevats.\nSol·licitar un préstec ràpid per internet és fàcil i senzill, perquè no requereix papers ni avals, però té un preu: uns interessos molt elevats. Per exemple, un crèdit de 300 euros a 30 dies pot costar entre 84 i 111 euros, la qual cosa representa un interès mensual entre el 28% i el 37%, és a dir, un TIN del 336% i del 444%. «Aquests preus són totalment abusius si considerem que l’Euribor està en el 0,081% (tipus negatiu) i que el Banc d’Espanya fa públic un preu oficial del diner per al 2016 del 3%», comenta Ruiz-Dotras. En general, la quantitat a sol·licitar pot arribar als 900 euros.\n«És totalment necessari que la societat tingui un mínim de cultura financera perquè sigui capaç de prendre les seves decisions i pugui planificar despeses i estalvis i així optimitzar els recursos», reivindica Ruiz-Dotras. Segons dades d’Aviva, nou de cada deu ciutadans (89,93%) creuen que s’hauria de donar més formació sobre finances i economia domèstica en l’etapa escolar. — Anna Torres Garrote / UOC News\nCarles X. Cabós 31 de Desembre de 2016 economia, microcrèdits, Nadal\nAnterior Entrada anterior: El CAP de Móra la Nova reobrirà els cap de setmana i festius a partir de l'1 de gener de 2017\nSegüent Entrada següent: President Puigdemont: "Farem el referèndum el 2017 i aplicarem el resultat sense dilacions ni excuses"


SOBRE MI – MIREIA RIVERO PAGÈS\nSóc la Mireia Rivero Pagès i sóc llicenciada en psicologia per la Universitat de Barcelona (UB). Des de pràcticament el primer dia d’universitat, vaig tenir clar que volia formar-me en neuropsicologia. Em fascinava poder conèixer a fons el cervell dels humans, descobrir les bases del nostre comportament, estudiar com una lesió o funcionament anòmal al sistema nerviós central provoca canvis en les persones, però sobretot m’interessava aprendre com tractar aquests canvis, per tal de poder ajudar a les persones que ho pateixen.\nAmb aquest objectiu vaig decidir cursar el màster en Neuropsicologia i Neurologia de la Conducta de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). Van ser dos anys intensos de formació pràctica a l’Hospital Universitari Dr. Josep Trueta de Girona, durant els quals vaig adquirir experiència en diagnòstic i en rehabilitació neuropsicològica amb pacients amb tot tipus d’afectacions: malalties neurodegeneratives, ictus, epilèpsies, tumors cerebrals, traumatismes cranioencefàlics, etc. També vaig tenir l’oportunitat de formar-me al costat de neuropediatres atenent casos de trastorns generalitzats del desenvolupament, trastorns de l’aprenentatge o TDAH, entre d’altres.\nDavant el meu interés cap a l’àrea infantil de la neuropsicologia, posteriorment vaig decidir cursar el màster universitari en Dificultats de l’Aprenentatge i Trastorns del Llenguatge de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC), el qual m’ha permès adquirir una formació més específica en relació al diagnòstic i la intervenció d’aquests trastorns.\nA banda d’aquesta part més clínica, també he tingut l’oportunitat de participar en projectes de recerca desenvolupats a l’Hopital Universitari Dr. Josep Trueta, col·laborant en estudis relacionats amb esclerosi múltiple, obesitat i patologia vascular cerebral.


Breu història del Archiu del Regne de Valéncia - Cultura Valenciana\nenero 19, 2018 Cultura Valenciana\t0 comentarios Archiu del Regne de Valéncia, Lo Rat Penat\nEncara que en anterioritat existia ya un archiu en el Palau Real de Valéncia, fon Alfons V el Magnánim qui, en les Corts celebrades durant 1419, va fundar novament l’archiu real, en dispondre que tots els processos de Corts, els registres de la Cancelleria i els processos de l’Audiència Real relatius al Regne de Valéncia o a valencians, es copiaren en llibres-registres separats dels generals de la Corona d’Aragó, i es guardaven en el Palau Real.\nEn 1716, Felip V ordenà agrupar en un sol archiu general la documentació del Real Patrimoni, la Cancelleria i la Superintendencia, nomenant com archiver general a Lluis Vicent Royo. No passà de ser un proyecte.\nEn 1758, davant l’estat de desídia, abandó i deficient conservació dels archius, Ferran VI crearà l’Archiu General del Regne de Valéncia, disponent que els sis archius propietat de la Corona (els de el Real, Balia General, Justícia Civil, Diputació, Governació i Justícia de Trescents sòus) pogueren reunir-se en un mateix edifici. Pero una atra volta l’intent no aplega a fer-se realitat.\nDe nou en 1770 es va abordar la qüestió. Carles III assignà la Casa Professa dels Jesuïtes, expropiada per la Corona a raïl de la seua expulsió, com a sèu de l’Archiu General. No obstant, caldrà esperar fins a 1810 -en que és demolit el Palau Real per considerar-se un perill per a la defensa de la ciutat, amenaçada per les tropes franceses del mariscal Suchet- per a que es produïxca el trasllat forçós de l’Archiu del Real custodiat en el Palau a la Casa Professa de la Companyia de Jesús.\nEn 1859, ingressaran els archius de la Governació i dels Justícia i en 1868 seran incorporats els fondos de la Balia.\nA finals del XIX, ingressaran els fondos documentals de les institucions eclesiàstiques de la província de Valéncia expropiats per l’Estat a raïl de la Desamortisació. Ya en 1874, la Delegació de Facenda de Valéncia havia efectuat un primer ingrés d’archius eclesiàstics en l’Archiu General, pero en 1897 començaren a ser enviats a l’Archiu Històric Nacional. Gràcies a la mediació de la societat cultural Lo Rat Penat, en 1904 la Delegació de Facenda de Valéncia va depositar en l’Archiu del Regne de Valéncia la documentació de Clero regular i secular que encara permaneixia en les seues dependències. En 1889, s’incorporarà l’archiu del Gremi de Mestres Sabaters.\nEn 1926, l’Audiència Territorial va remetre els llibres del Real Acort i en 1936 va fer lo mateix en els pleits de les Escrivanies de Cambra, la série de registres i els índexs notarials, séries procedents de l’antiga Real Audiència o Cancelleria d’época borbònica.\nEn 1956 fon inaugurada la nova i actual sèu de l’Archiu, davant les condicions precàries i poc òptimes que oferia la Casa Professa com a depòsit archivístic.\nInformació extreta del llibre “Guía del Archivo del Reino de Valencia”.\n← “El valencià es una de les llengües en mes tradicio escrita”\n“Els valenciaparlants son els que mes dificultats tenen per a superar les proves de la Junta Qualificadora” →


Sitges 2020: Dimonis interiors i exteriors | La Finestra Digital\nEn aquesta llarga i densa jornada inaugural encara ens ha quedat temps per veure tres pel.lícules més i passejar-nos per tota mena de gèneres entre les diferents seccións del Festival de Sitges.\nAdam Egypt Mortimer és un veterà ja a Sitges, festival on ha presentat els seus films anteriors, “Daniel isn’t real” (2019) i “Some kind of hate” (2015). En aquesta edició presenta a Competició el seu tercer llargmetratge, “Archenemy“.\nEn una grabació en vídeo en la que el propi director ens presentava la seva pel.lícula al públic, precisament ens explicava com va tenir la idea aquí a Sitges quan presentant el film de l’any passat va conèixer la directora de fotografia d’aquesta. I és que en menys d’un any ha parit, rodat i produit aquesta “Archenemy“, just a temps abans del Covid per poder presentar-la aquí.\nEl Hamster (Skylan Brooks) és un jove que aspira a convertir-se en influencer i treballar en una empresa generadora de continguts online. Per demostrar la seva vàlua decideix començar creant una sèrie d’històries al voltant d’en Max (Joe Manganiello), un rodamón i borratxo que afirma que en realitat és un superheroi amb poders sobrenaturals que va venir a petar a la Terra després de salvar un altre món de la seva arxienemiga. Mentre encara es debat entre el dubte sobre si la seva història és veritat, en Max acabarà implicat en l’enfrontament entre el Hamster, la seva germana Índigo (Zolee Griggs) i una banda de narcotraficants.\nAmb “Archenemy” Adam Egypt Mortimer reprèn els fils de la seva pel.lícula anterior, amb un protagonista amb problemes mentals al capdavant i el fantàstic com a element per escapar de la realitat. Després d’una introducció amb animació per explicar la història de Max, el director es dedica a mesclar dibuixos i acció real, l’impactant elecció cromàtica dels fragments animats amb el gris de la ciutat de la part real, els drames personals dels protagonistes amb adrenalítiques escenes d’acció. I tot, amb l’ajuda de la interpretació de Joe Manganiello, mantenint en el dubte constant a l’espectador de si el seu personatge diu la veritat o és un paranoic que té en la seva història de superherois la via per escapar d’una trista realitat.\nEns queda el dubte de com sería “Archenemy” si es prengués una mica més de temps en desenvolupar els seus diversos fils, però en general el resultat és un film vibrant, ple d’idees interessants i que ve a confirmar el potencial del seu director.\nA la Secció Oficial a Competició, avui es presentava la segona pel.lícula del francès David Perrault després de “Our heroes died tonight” (2013). A “L’Etat sauvage” es trasllada als Estats Units de 1863, on una familia de colons francesos intenta viure al marge dels conflictes de la guerra civil. El matrimoni i les seves tres filles Esther (Alice Isaaz), Justine (Déborah François) i Abigaelle (Maryne Bertieaux), segueixen mantenint una vida relaxada i luxosa sense prendre partit per cap dels bàndols. Però quan arriba el punt que la neutralitat ja no els garanteix la seguretat, hauran d’abandonar-ho tot i intentar trobar la manera de torna a París. Per ajudar-los contractaran a Victor (Kevin Janssens), un explorador i mercenari amb un passat tèrbol que acabarà suposant una amenaça més per la familia.\n“L’Etat sauvage” suposa de nou el retorn del western a les pantalles de Sitges, un gènere que en principi no és el que un s’espera en un certamen de gènere fantàstic.\nAmb tot, amb un marcat to feminista (no en va les lluitadores són majoritariament dones: tres germanes, la seva mare, la criada i un dona del passat del mercenari al capdavant d’un grup de bandits), “L’Etat sauvage” fa gala tant d’una estilitzada posada en escena pels inabastables paisatges com d’un tractament intimista i una construcció de personatges interessant, amb inversió de rols i un petit toc de fantàstic.\nEn algunes estones la història sembla perdre’s en si mateixa, quan no desaprofita alguns dels potencials que tenia entre mans, però en general el resultat és un estimable western, personal, amb una mirada femenina i amb tocs originals.\nPeriòdicament els cocodrils apareixen a les pantalles de cine intentant disputar als taurons un lloc al podi dels animals dentelluts més temibles. Al 2019 va ser “Crawl“, al 2018 “Lake Placid: Legacy“, al 2016 “Freshwater” i un llarg etcètera que no inclou títols precisament memorables.\nAquest 2020 aterra a la secció Panorama Fantàstic de Sitges, una altra pel.lícula amb cocodrils que no fa sino perpetuar el desastre cinematogràfic d’aquestes bestioles.\n“Black Water: Abyss” dirigida per l’australià Andrew Traucki, porta a dues parelles (Luke Mitchell, Jessica McNamee, Benjamin Hoetjes, Amali Golden) i un amic (Anthony J. Sharpe) d’un d’ells a endinsar-se en una selva per entrar a una cova inexplorada, ves per on, precisament quan s’apropa una tormenta tropical. Un cop dins la cova, l’aigua comença a pujar, el camí per on havien entrar es bloqueja i la colla haurà d’intentar trobar la manera de sortir-ne quan s’adonen que en les aigües subterrànies hi ha uns enormes cocodrils famèlics.\nUn grapat de tòpics ridículs, un muntatge d’aficionat, unes actuacions justetes, uns cocodrils que la major part del temps són poca cosa més que un troç de plàstic surant per l’aigüa i per rematar-ho, un toc culebronesc ficat amb calçador sobre un embolic entre les parelles protagonistes.\nEn fi, no li dedicarem tampoc més espai a aquest cúmul de despropòsits que tampoc el mereix.


Tot preparat a Carcaixent per acomidar el Circuit 2020 - MàdelPilota\nInici Notícies Tot preparat a Carcaixent per acomidar el Circuit 2020\nTeam Patraix intentarà aconseguir el títol després d'un gran Circuit. Foto: Txarli White\nDesprés que Canals proclamara els campions del Circuit 2020 amb un torneig molt disputat, ara és el torn de Carcaixent, on es posarà el punt final a un gran Circuit demà diumenge 15 de novembre, després de 4 mesos de competició.\nDe 9 a 14h, les pistes de la piscina municipal de la localitat de la Ribera Alta seran l’escenari perfecte per a acollir un torneig nou que enfrontarà els 6 primers classificats del rànquing de la primera i la segona categoria. A més a més, també s’oferirà la categoria d’iniciació i un torneig infantil individual amb els millors jugadors menors de 14 anys que han anat disputant els diferents tornejos del Circuit.\nEls grossets estaran presents en la categoria iniciació. Foto: Valerià Benetó\nHoraris, normativa i protocol Torneig de Mestres Carcaixent 2020\nArticle anteriorGaleria Torneig Final del Circuit de Màdel Canals 2020. Valerià Benetó\nArticle següentEl Torneig de Mestres de Carcaixent acomiadarà el Circuit 2020


Turull: "Vergonya aliena" per la gestió de l'Estat en la crisi a l'Aeroport ! directe!cat\ndirecte ! a La República. N. 4126. Dimecres, 28 de juliol de 2021 00:35 h\nPolítica Última actualització Diumenge, 6 d'agost de 2017 21:45 h\nEl Govern es posarà en contacte amb consolats i ambaixades "per explicar com ha passat tot això" i "demanar disculpes per les incomoditats que s'hagin pogut produir"\nACN Barcelona .- El conseller de Presidència, Jordi Turull, assegura que el Govern sent "vergonya aliena" sobre la gestió del govern espanyol en la crisi a l'Aeroport de Barcelona-El Prat arran de la vaga dels treballadors de l'empresa de seguretat Eulen, que ha generat llargues cues i que, fins i tot, molts passatgers hagin perdut el seu vol. "La Generalitat ha intentat fer de mitjancer des del minut zero en aquest conflicte", ha defensat Turull aquest diumenge en una atenció als mitjans prèvia a una visita al Parc del Fòrum amb motiu de la celebració de la Festa Nacional de l'Equador. Turull ha denunciat que l'Estat ha estat "absent" en aquest conflicte laboral fins que la situació "s'ha fet insostenible" i ha anunciat que el Govern es posarà en contacte amb consolats i ambaixades per explicar "com ha anat tot això" i "demanar disculpes per incomoditats que s'hagin pogut produir".\nAeroport, Colau, Govern, Turull\nPreguntat sobre la petició expressada per l'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, que l'Ajuntament de la ciutat participi també en una comissió de seguiment de les administracions per tractar la problemàtica de la vaga, el també portaveu del Govern ha etzibat que "ara no és hora de gesticular", sinó de "solucionar els problemes".\n"L'Estat està acostumat a què els problemes, o bé els prohibeix o bé els ignora", ha apuntat Jordi Turull. "I els problemes ni es prohibeixen ni s'ignoren, sinó que s'han d'afrontar, i això és el que des de la Generalitat de Catalunya hem insistit tot aquest temps", ha insistit. "Per això ens volem explicar al món, perquè això està afectant molt la imatge del nostre país i molta gent en pateix les conseqüències", ha afegit.\nTurull ha anunciat que e traslladarà les "excuses" del Govern a les diferents representacions diplomàtiques "per totes les incomoditats que s'hagin pogut produir". En la seva comunicació a les ambaixades i consolats, l'Executiu català també comentarà les demandes reiterades de Catalunya per assumir la gestió de l'aeroport de Barcelona-El Prat. "Explicarem perquè des de Catalunya nosaltres reivindiquem moltes coses i que si nosaltres tinguéssim instruments d'Estat segurament totes aquestes coses no passarien de la manera que han passat", ha assegurat el portaveu del Govern.\nAixí, el conseller ha insistit que Catalunya continuarà treballant per aconseguir gestionar els seus aeroports i dotar-los de la gestió "moderna i eficaç que exigeix una nació amb fort potencial turístic i econòmic com és Catalunya".Turull ha fet aquestes declaracions abans d'assistir, al Parc del Fòrum de Barcelona, a la Festa Nacional de l'Equador, país que enguany celebra el 208è aniversari de la seva independència.\n8 d'agost de 2017, 19.50 h\n8 d'agost de 2017, 17.55 h\n7 d'agost de 2017, 16.05 h\n#13 T'estàs discutint amb tu mateix? que tens problemes mentals? sol passar amb pallassos com tu\n7 d'agost de 2017, 16.00 h\nTURULL, HO ESTEU FENT BÉ, TOTES LES FORCES PER ABATRE DEMOCRÀTICAMENT EL NACIONALISME ESPANYOL, DE CRIMINALITAT FUNDACIONAL DEL REINO.\n#11 per que no s inventà un nom en lloc de copiar? Estic segur que si s esforça ho aconseguirà... Llevat que hagi rebut l educació nomes en català. En aquest cas ho sento per vostè.\n7 d'agost de 2017, 11.04 h\nAragoneses, españa si que "ES UNA MIERDA PINCHÁ EN UN PALO", tal com vas dir tu de Catalunya.\n7 d'agost de 2017, 10.44 h\nAra ja només falta que em feu recordar que la meva mare es guanya la vida prostituint-se a la carretera i que al meu pare el varen expulsar de la guardia civil per "cobrar comisions" .. Què preteneu? que em tornin a medicar contra la depressió ? sou una colla de nazionlistes sense cor.\n7 d'agost de 2017, 10.37 h\n#5 Que hi te a veure el carnet de condurir? i segon tu que saps si s'el va treure a al primera o la segona? el qual em porta a deduïr que tu o bé no tens carnet perquè ets un inútil i ni a la quinzena podríes o bé ets un gandúl que no t'el treus.\nSegon, gràcies per reconèixer que som un estat i no ploris perquè ho has dit tu mateix al declarar al President Puigdemont president del govern ( normal amb fracassats com tu, no penseu abans d'escriure). En tens proves que hagi viscut de s... Llegir més\n7 d'agost de 2017, 10.32 h\nJACOBA, DUERME CON ROJIGUARRA, EN LA ALCOBA\nY DE VIBRADOR USA, LA ESCOBA\nPer crac borderline tens el Mari-asno, l'anal-fabet que nomes parla "LEPE" i justet,\nel paleto no te ni carnet de conduir,justet sap llegir i escriure.\nEs un incompetent, que ha viscut de lladrocini i la corrupcio en que esta inmersa la\nPobret, au ves a veure uns"xatos de vino" aviam si borratxo podem pasar per alt la\nseva incompetencia tamany XXL.\nA Europa quan li veuen el careto, es parteuxen el cul ... Llegir més


Arrenca la Universitat d'Estiu de la UdL — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Arrenca la Universitat d'Estiu de la UdL\nLa Universitat d’Estiu de la Universitat de Lleida oferirà fins al dia 18 de juliol un total de 14 cursos de formació a la Seu d’Urgell. Fins aquest divendres se n’impartiran cinc: “Reporterisme Internacional: Visions d’una Fotoperiodista Freelance”, amb Sandra Balsells; “Estudi de Camps de Sòls de la Cerdanya”, que arriba a la tretzena edició; “Cultura , Societat i Vida”, per a persones més grans de 50 anys; “Lider i Calener: Programari Oficial per a l’Estalvi d’Energia en el Nou Codi Tècnic de l’Edificació”; i “Eines per a la implantació de la Igualtat Home-Dona: el paper dels Consells Escolars i del Professorat”, que vol eliminar l’ús del llenguatge sexista a les escoles i instituts.\nLa Universitat d’Estiu lleidatana va obrir portes ahir oficialment amb la conferència inaugural a càrrec de l’actor Jordi Boixaderas, que va desmuntar les crítiques que rep el món del doblatge a Catalunya. Entre d’altres qüestions, Boixaderas va defensar que no es podria aprendre anglès amb films en versió original. També va referir-se a la vocació "monolingüe" d'Espanya i va assegurar que el llenguatge utilitzat en els doblatges no empobreix la llengua "i que existeix un interès real en doblar pel.lícules, més enllà de l’opinió dels actors i directors".\nLa xerrada va ser presidida per l’alcalde de la Seu, Albert Batalla, i el rector de la UdL, Joan Viñas, que van donar la benvinguda als alumnes. En el seu discurs, el rector va destacar la novetat d’enguany en el programa estiuenc, en què s’inclou el seminari “Itineraris literaris per Andorra”, que ha comptat amb la col.laboració de l’Institut d’Estudis Andorrans. En aquest sentit, Viñas va recordar que els cursos s’han estès arreu del territori “amb una clara voluntat descentralitzadora de la Universitat de Lleida, i amb l’afany de convertir-se en un centre de referència”.\nL’alcalde de la Seu, Albert Batalla, va animar tots els estudiants a gaudir de la ciutat i de la seva oferta de natura, cultura i entorn.\nA la conferència inaugural hi van assistir més d’un centenar de persones. Tot seguit es va fer la inauguració de l’exposició 12 fotògrafs a la Seu, fruit d’un taller impartit durant l’any passat. El rector de la UdL, Joan Viñas, va convidar tothom a visitar-la.\nUniversitat d'Estiu de la UdL - Inauguració\nJordi Boixaderas, en la Univ. Estiu UdL


8. 3. Conjunt escultòric I_Plaça de Catalunya: història d’una agonia – GamifiCAT\nLes 29 escultures que decoren la plaça de Catalunya són les següents en el sentit de les agulles del rellotge i arrencant des de la confluència de la plaça amb la ronda de Sant Pere:\n“Barcelona”, de Frederic Marès. GBPP\n“Montserrat”, d’Eusebi Arnau. RB\n“Figura femenina”, de Josep Llimona. RB\n“Hèrcules”, d’Antoni Parera. RB\n“Dona amb àngel”, de Vicenç Navarro. RB\n“Tarragona”, de Jaume Otero. GBPP\n“Font dels Sis Putti”, de Jaume Otero i Miquel Paredes. B\n“Lleida”, de J.Borrell i Nicolau. GBPP\n“Pomona o “Dona amb imatge de la Mare de Déu”, d’Enric Monjo. RB\n“L’esperit popular”, de Jaume Otero. RB\n“Pastor de l’àliga”, de Pau Gargallo. RB\n“Pomona” o “El Pla del Llobregat”, d’Enric Monjo. RB\n“Sabiduría”, de Miquel Oslé. GBPP\n“Deessa”, de Josep Clarà. Còpia Ricard Sala. Marbre blanc.\n“Monument a Macià” de Josep Maria Subirachs. Bust de Josep Clarà.\n“Trabajo”, de Llucià Oslé. GBPP\n“Emporion”, de Frederic Marès. RB\n“Montseny”, de Jaume Duran. RB\n“Dona”, de J.Borrell i Nicolau. RB\n“Pescador”, de Josep Tenas. RB\n“Girona”, d’Antoni Parera. GBPP\n“Maternitat”, de Vicenç Navarro. P\n“Noia”, de Josep Dunyac. P\n“El Forjador”, de Josep Llimona. P\n“Dona amb nen i flabiol”, de Josep Viladomnat. P\n“Figura femenina”, d’Enric Casanovas. P\n“Joventut”, de Josep Clarà. P\n“Pastor del flabiol”, Pau Gargallo. P\n“Navegació”, d’Eusebi Arnau. P GBPP: Grup en Bronze amb Peanya de Pedra RB: Relleu en Bronze Pomona, deessa romana dels fruits i, per extensió, dels jardins i horts. Pomona deriva de “pommus”, que en llatí és fruita o fruit rodó. D’aquí el pom de la porta, la poma, el pomelo, la pomme, la pomme de terre i el pomodoro. P: Pedra\nLes escultures sobrants van ser disseminades per la ciutat. Quatre decoren la porta del Palau Reial de Pedralbes, com veurem més endavant; dues van anar a parar a Miramar: Fertilitat de Clarà i la Veremadora d’en Gargallo. Dues més a la Ciutadella, una de Dunyach i l’altra de Navarro. La ballarina d’Antoni Alsina tenia que decorar una de les fornícules de la plaça però era un dels nus que alterava més als puritans, així que fou traslladada a la font del Gat. Una altra obra del mateix artista, Els Bous de l’Abundància, tampoc va ser finalment posada a la plaça i, més tard, va anar a parar al parc de l’Espanya Industrial.\nSi bé es va demanar als artistes certs encàrrecs, van fer una mica el que van voler i d’aquí que hi hagi figures que no s’acaben de copsar massa bé. Però res d’això passa a la Barcelona de Frederic Marès, on trobem l’al·legoria de la ciutat representada per Hermes, déu del comerç -i l’engany-, que amb la mà dreta sosté la roda dentada que simbolitza la indústria i amb l’esquerra, les brides del cavall, al·legoria del treball.\nDalt del cavall, una noia sostenint un vaixell en referència a la tradició marítima de la ciutat. Marès va ser un dels grans escultors del segle XX i a ell es deuen les restauracions de nombrosos monuments com el d’en Güell, en López, en Ramon Berenguer III o el Geni català.\nAl costat de Barcelona, mirant al Tibidabo i decorant una fornícules de les pilatres, Montserrat, obra d’Eusebi Arnau. L’home que sosté la imatge de la verge sembla que al·ludeix a fra Joan Garí, llegendari penitent de Montserrat. L’escut que s’hi exhibeix és el de Lleida. Eusebi Arnau és un dels escultors més reputats del modernisme anecdòtic català juntament amb Llimona.\nTreballà en l’ornamentació escultòrica del Castell dels Tres Dragons, del Palau de la Música, de la Casa Amatller, de la Sagrada Família i del Palau de Justícia i, entre moltes altres obres, va executar les al·legories del fonògraf, l’electricitat, el telèfon i la fotografia que s’exhibeixen als balcons de la Casa Lleó i Morera i les altres escultures desaparegudes al posar la boutique que avui presideix la casa i que encara molts barcelonins reivindiquen.\nJosep Llimona esculpeix per a la plaça “Figura femenina”, que representa una noia aguantant-se la túnica que li llisca cos avall. L’acompanya l’escut de Barcelona. A una segona pilastra trobem “Hèrcules”, d’Antoni Parera amb l’escut de Girona: tot indica a un homenatge a L’Atlàntida de Verdaguer. De l’altre cantó de la pilastra, decora la fornícula “Dona amb àngel”, de Vicenç Navarro, que tenia certa predilecció pels àngels. L’acompanya l’escut de Tarragona.\nSobre dels Sis Putti trobem les al·legories de Tarragona i Lleida. L’original mutilada de Tarragona, en pedra, és la desterrada a la zona universitària juntament amb la Lleida de Fuxà. Otero va concebre una altra Tarragona que va ser executada en bronze i presenta atributs marítims i fruits de la terra. La Lleida en bronze fou executada per Joan Borrell i Nicolau, autor del Verdaguer del Passeig Sant Joan. Lleidetà de naixement, Borrell concep figures solemnes i s’especialitzarà en busts. L’al·legoria de la plaça no conté cap atribut que faci pensar en la província de Lleida i més aviat fa pensar en una maternitat en la que no es va posar massa sentiment.\nLa “Pomona” o “Dona amb imatge de la Mare de Déu” és obra d’Enric Monjo d’estil arcaitzant. “L’esperit popular” és de Jaume Otero i presenta una figura femenina força voluptuosa amb una branca de llaurer. Una mica més enllà el “Pastor de l’àliga”, de Pau Gargallo. A l’època, l’artista treballava en el cubisme i va executar obres de tall clàssic per satisfer l’encàrrec. També fou autor de Els Genets i Els àurigues originals de l’estadi. De l’altre cantó del pastor, “Pomona” d’Enric Monjo, que mira vers el Llobregat. En un esbós que es conserva de l’escultura, Monjo la va titular “El pla del Llobregat”, que li és més propi.\nSegueix a “Conjunt escultòric II” o consulta l’Índex.\n← 8. 2. Primeres escultures_Plaça de Catalunya: història d’una agonia\n8. 4. Conjunt escultòric II_Plaça de Catalunya: història d’una agonia →


Les entitats participen del pressupost municipal\nUna sessiÃ³ explicativa els permet aportar suggeriments i compartir iniciatives\nLes entitats del municipi van poder participar ahir en una sessiÃ³ explicativa del Pressupost Municipal 2014. El celler de Can Barra va acollir aquest acte, que va servir per posar sobre la taula els principals eixos que estableix la proposta i perquÃ¨ els assistents opinessin sobre lâ€™exercici proper. Dâ€™aquesta manera, el govern pretÃ©n aconseguir el mÃ xim dâ€™opinions, idees i participaciÃ³ per concretar les inversions que sâ€™estableixen al pressupost, com Ã©s definir les millores en equipaments esportius, via pÃºblica, masia de Can Feliu, la Patronal o parc de Can Feliu.\nAquest any 2013 el govern ha elaborat un Pla de ParticipaciÃ³ que desenvolupa les estratÃ¨gies de participaciÃ³ com a model propi. Durant 2014 es posaran en marxa diferents processos que, al gener, serviran per definir les inversions del pressupost aixÃ com dâ€™altres previstes. Durant lâ€™any vinent tambÃ© sâ€™elaborarÃ reflexiÃ³ de ciutat com a prÃ¨via als treballs de revisiÃ³ del Pla General.\nLâ€™alcaldessa, Montserrat Mundi, va ser lâ€™encarregada dâ€™explicar les principals directrius del Pressupost. TambÃ© hi van assistir els portaveus dels grups de govern: SÃlvia Peralta, regidora de Serveis Interns, CooperaciÃ³ i Igualtat; MÃ¨rcÃ¨ VallÃ¨s, tinent dâ€™Alcaldia de Serveis Personals. Va excusar la presÃ¨ncia David SÃ¡nchez, regidor dâ€™Esports, per motius professionals.\nEls membres de les entitats assistents van poder plantejar alguns dubtes sobre el funcionament del pressupost que tambÃ© contempla una partida per a les subvencions, com Ã©s habitual.\nLa participaciÃ³ en les inversions es materialitzarÃ mitjanÃ§ant un procÃ©s que sâ€™emmarca dins dels ja existents â€œSQV Participaâ€� aplicats en anteriors projectes com el de la Serra de Galliners.


【Abercrombie & fitch】 | Dressinn\nVeure-ho tot ( Abercrombie & Fitch )\nAbercrombie & Fitch First Instinct Blue Vapo 100ml\n$ 74.01 $52.99\nAbercrombie & fitch a dressinn - la millor selecció de productes al millor preu. Mai havia set tant fàcil navegar i comprar per internet articles de botiga-moda. I el millor de tot és que et portem el material de botiga-moda que necessitis directament a la porta de casa. La majoria de productes Abercrombie & fitch s’envien ràpidament, 24 hores després d’haver fet la compra a dressinn. Com a distribuïdor autoritzat de Abercrombie & fitch tenim un ampli coneixement de tots els productes i últimes tecnologies. Podem assessorar-te amb els millors consells per utilitzar i cuidar el material Abercrombie & fitch de la millor manera. Sempre que ho necessitis rebràs el millor servei del nostre equip d’esportistes experts. Creiem que una part important per a la satisfacció del client és garantir que la compra es fa en un entorn 100% segur i confidencial. Volem que estiguis 100% satisfet amb la teva compra a dressinn, però si per algun motiu això no passés, tens 30 dies per fer la devolució de la compra. Si tens una pregunta o necessites que t’assessorem, no dubtis a contactar amb el nostre equip d’atenció al client de dressinn. Estarem encantats en donar resposta a totes les teves preguntes i a ajudar-te en tot el que necessitis!