La revista de viatges amb històries Teotihuacán: la ciutat de la serp emplomallada - La revista de viatges amb Història\nPortadaAmèricaTeotihuacán: la ciutat de la serp emplomallada\nfebrer 23 2012\t Teotihuacán: la ciutat de la serp emplomallada\nEm passa amb aquestes ciutats de l'antiguitat que les recorro imaginant el turista del segle XXXV passejant sobre les restes de les nostres modernes ciutats, que pensem indestructibles, recorrent avingudes desertes de les que a penes treuen les restes d'un gratacels o el campanar d'una catedral.\nTemple Quetzalcòatl Teotihuacan\nPiramide del Sol a Teotihuacan\nEren tot just les 10:00, però el tipus s'obstinava que ens bebiéramos uns glops de pulque i tequila a seques per estovar les nostres butxaques en les compres. Sobre el taulell hi havia quatre gots, però Betlem, encarcarada pel "mal de Moctezuma" (aquest que amenaça els turistes en els platets mexicans impregnats de Xile), ja ha deixat clar que no pensa provar. En un país on menysprear una invitació alcohòlica és un desaire majúscul, em toca beberme a mi els quatre. Eleazar, que així es diu el botiguer, somriu. No hi ha salvació. I que tots els sacrificis siguin així…\nEstem en un comerç de souvenirs perdut en la immensitat de la vall de Teotihuacán, l'enigmàtica ciutat precolombina misteriosament arrasada fa 14 segles, envoltats de plantes de maguey, el cactus local del qual, fermentat seu suc, s'extreuen rotundes begudes espirituoses. El pulque és la de menor gradació alcohòlica, similar a la de la cervesa, i ja va cridar l'atenció dels conqueridors. Fra Toribio de Benavente, un dels primers evangelitzadors de Nova Espanya, va deixar escrit que "begut temperança és saludable i de molta força" però que "als que beuen en quantitat embeoda robustament". Res de nou sota el sol. A qualsevol que visiti Mèxic li recomano que es deixi caure per alguna de les populars pulquerías per, al seu gust, optar per una o altra opció.\nEn la seva època de major esplendor hi vivien 200.000 persones, cuando Roma no superaba los 10.000 habitants\nTeotihuacán ("Lloc on es van forjar els déus") va ser al seu dia la ciutat més important de tot Mesoamérica. Dos segles abans de Crist, l'urbs va començar a prendre forma aglutinant llogarets dispersos. La seva evolució va ser espectacular: va ocupar una extensió de més de 20 quilòmetres quadrats i en la seva època de major esplendor (a partir del segle IV) vivien en ella 200.000 persones. Per prendre consciència de la magnitud d'aquesta xifra cal apuntar que, en aquells dies, la població de Roma no superava els 10.000 habitants i, a tot Europa, només Constantinoble tenia més de 20.000. La seva influència, més, era enorme, i el seu poder s'estenia fins a les costes de Veracruz, Oaxaca y la actual Guatemala.\nLa ciutat va ser consagrada en honor a Quetzalcoatl, la serp emplomallada la devoció heretarien després els asteques. D'alguna manera, els teotihuacanos van contribuir així, sense si més no sospitar-, a aplanar la conquesta de Mèxic uns quants segles després. I és que els asteques van confondre a Hernán Cortés amb Quetzalcóatl, el déu expulsat que va prometre tornar d'Orient per regnar de nou sobre els mexicas. Aquesta profecia tenia data: any 1-canya al calendari asteca (coincident amb el nostre 1519). Moctezuma, per tant, pensava que qui va desembarcar a les costes de Veracruz era la viva representació de la serp emplomallada, disposada a recuperar el tron. Quan va caure en el seu error ja era massa tard.\nEntre aquestes pedres hi va haver molta vida, es van escoltar rialles i malediccions, es van celebrar celebracions, es va plorar als morts i es va invocar als déus\nMe sucede con estas ciudades de la antigüedad que las recorro imaginando al turista del siglo XXXV paseando sobre los restos de nuestras modernas urbes, que pensem indestructibles, recorrent avingudes desertes de les que a penes treuen les restes d'un gratacels o el campanar d'una catedral. Entre aquestes pedres hi va haver molta vida, es van escoltar rialles i malediccions, es van celebrar celebracions, es va plorar als morts i es va invocar als déus. Tenir molt present aquesta obvietat és imprescindible per no acabar remugant el primer manament de l'ignorant orgullós de la seva ignorància: "Vista una pedra, vistes totes ".\nTot evoca grandesa en Teotihuacán, però especialment les seves piràmides del Sol i de la Lluna. La primera és, amb els seus 64 metres (originalment mesurava 75), una de les més altes del món. Arribem a ella caminant per la Calçada dels Morts, la "Castellana" de Teotihuacán amb gairebé quatre quilòmetres de longitud que dividia en dos l'urbs i els seus diferents barris de comerciants, militars, sacerdots, artesans i agricultors. Enganxats a les nostres ombres, els ambulants vocean seves mercaderies i donen el millor de si mateixos amb les seves cantarelles:\n-Per a la sogra, la secretària, la segona esposa…!\nLa majestuositat del lloc, destinació de pelegrinatge obligat abans i ara, fa que la història es precipiti. Cada petjada és un segle, cada mirada, una incògnita. Sobretot a mesura que es pugen els 360 esglaons de la piràmide principal esbufegant entre xancletes i exploradors de nou encuny impecablement uniformats.\nAquest lloc segueix sent especial per als indígenes, que pugen fins al cim de la piràmide per celebrar els seus casaments\nSegurament envanagloriada èxit, Teotihuacán va ser un bon dia abandonada pels seus déus. Entre els anys 650 i 700 va ser envaïda i saquejada sense pietat. Incendiada, la ciutat va quedar reduïda a cendres. Les escales de la Piràmide de la Lluna, arrencades, van ser escampades per la vall. La primera civilització en terres mexicanes havia sucumbit. Però el lloc, pel qual els espanyols van passar de llarg, va seguir conservant la màgia de la seva grandesa durant segles. De fet, el propi Moctezuma acudia sovint fins aquí per implorar ventura als déus teotihuacanos.\nCoronada la Piràmide del Sol, és temps de recuperar les bones formes i admirar el paisatge desolat de la ciutat adormida traïda pels seus déus. Cal fer, de nou, un exercici d'imaginació. Les pedres nues que ara contemplem estaven llavors recobertes de calç, sobre la qual els artistes teotihuacanos van pintar els seus coloristes murals i sanefes. La ciutat traspuava vida abans de sumir-se en el foc. Aquest lloc segueix sent especial per als indígenes, que pugen fins al cim de la piràmide per celebrar els seus casaments entre ventades i litres de pulque. Un casament, per descomptat, amb tots els luxes que, més, té l'avantatge que t'estalvies uns quants pesos en el banquet.\nAbans d'abandonar Teotihuacán tinc una cita amb Quetzalcoatl. El temple erigit en el seu honor va patir com pocs l'efecte de les flames però manté intacte el seu magnetisme. La serp emplumada és omnipresent i els seus ulls t'observen des voladissos i baix relleus emmascarats entre petxines i caragols petrificats. Potser només ella conegui el secret de la desaparició de la ciutat que un dia va ser la nineta dels seus ulls.\nEtiquetes: calçada dels morts, civilitzacions perdudes, el millor de mexico, piràmide del sol Teotihuacan, ricardo Coarasa, rutes prop DF, Teotihuacan


Redacció Vilanova i la Geltrú 12-04-2019 08:35\nEl 6 de maig s’obre la convocatòria per sol·licitar ajuts de menjador escolar i transport escolar al Garraf. CC Garraf\nEl dilluns 6 de maig s’obre el termini per a sol·licitar ajuts de menjador escolar, ajuts individuals de desplaçament i servei de transport escolar, per a l’alumnat d’educació infantil, primària i secundària matriculats en centres educatius de la comarca del Garraf.\nLes persones que vulguin ser ateses a les oficines del Consell Comarcal del Garraf han de sol·licitar cita prèvia a través del web: http://www.ccgarraf.cat. Les sol·licituds s’han de tramitar amb els impresos homologats que es poden descarregar de la pàgina web del Consell Comarcal del Garraf. El període de sol·licituds finalitza el divendres 17 de maig.\nEls ajuts de menjador escolar estan adreçats a l’alumnat matriculat en centres educatius sufragats amb fons públics, que faci ús diari d’aquest servei. D’acord amb la normativa establerta pel Departament d’Educació de la Generalitat de Catalunya, s’atorgaran ajuts del 100% i del 50% del preu del menjador escolar. En el cas dels ajuts del 50% es contempla l’índex de renda de la unitat familiar, mentre que pels ajuts del 100%, a més de la renda, es tenen en compte altres aspectes socials i familiars. La resolució dels ajuts es comunicarà als centres docents, als ajuntaments i als propis sol·licitants a finals del mes d’agost.\nD’altra banda, els ajuts individuals de desplaçament estan adreçats a l’alumnat que no disposi del servei de transport escolar i que per motius de distància tingui dificultats per accedir al centre educatiu més proper al seu domicili o al centre assignat pel Departament d’Educació. L’ajut s’atorga per família, independentment del nombre de germans o d’alumnes que hi convisquin, dels viatges/km diaris que es realitzin, del nivell formatiu i del centre o municipi on cursin estudis.\nDurant aquests dies també es pot sol·licitar el servei de transport escolar col·lectiu obligatori per a l’alumnat traslladat a un altre municipi per falta d’oferta educativa en el seu municipi, o el servei de transport escolar no obligatori per a l’alumnat que es desplaça a centres educatius del seu municipi. En aquest últim cas, el servei té un cost de 265,5 € per curs i per alumne.


Més de 5.000 persones es manifesten a La Jonquera contra la MAT - sentmenat.com\nInici Societat Civil Més de 5.000 persones es manifesten a La Jonquera contra la MAT\nMés de 5.000 persones es manifesten a La Jonquera contra la MAT\nMés de 5.000 persones han participat aquest matí a La Jonquera en la marxa contra la línia elètrica Sentmenat-Bescanó-Baixàs convocada per les plataformes No a la MAT i Non a la THT i organitzada per Salvem l’Empordà. A l’acte, a més, hi han assistit una seixantena d’alcaldes i diputats catalans dels dos costats de la frontera franco-espanyola.\nEls participants de la marxa s’han concentrat a la zona de l’aparcament de l’antiga duana de La Jonquera, d’on han marxat cap al Portús, per després tornar cap al lloc de sortida. La marxa estava encapçalada per les organitzacions ecologistes, alcaldes i diputats del Principat i de la Catalunya Nord i nombrosos ciutadans que al crit de “No passarà” han protestat contra la construcció de la línia.\nA les 12 del migdia, els cantautors Lluís Llach i Jordi Barr (Pascal Comelade s’ha absentat per malaltia) han llegit el manifest en què han declarat que “no deixarem massacrar més el nostre paisatge” i han denunciat que “en nom d’interessos privats camuflats d’interès públic, no es respecti a la població dels Pirineus i els seus representants”. A la vegada, han afirmat que “no permetrem que els càrtels dels negocis energètics manipulin amb total impunitat a alguns dels nostres governants mal informats”.\nLluís Llach ha manifestat la seva confiança que “el govern sabrà escoltar la gent del territori i no d’altres interessos. Si l’esquerra ha arribat al poder i no sap entendre això, és millor que no es presenti a les eleccions. L’economia ha d’estar al servei de la política, i la política al servei dels ciutadans”.\nXavier Llorente, portaveu de les plataformes contra la línia elèctrica, ha valorat de forma molt positiva la manifestació i ha afirmat que continuaran “realitzant la tasca d’informació transparent als ciutadans”, a la vegada que ha declarat que “els polítics hauran de prendre bona nota de l’èxit d’aquesta manifestació”. Llorente ha explicat que “demanem que es pari i s’abandoni el projecte a tots els seus trams” i, en aquest sentit, ha anunciat noves convocatòries contra la línia de cara a l’estiu.\nA la manifestació hi han participat diputats de CiU (que déna suport al projecte) i d’ICV i d’ERC; aquests dos últims partits en un govern tripartit en què el soci majoritari, el PSC, aprova la construcció de la línia. Precisament, la manca de representats del PSC a la manifestació ha estat molt criticada pels organitzadors de la marxa.\nEntre els assistents hi havia el diputat d’ICV Joan Boada, els diputats d’ERC Joan Puig i Alfons Quera, així com els alcaldes de La Jonquera, Cabanes, Maçanet de Cabrenys, Banyoles, Llagostera i Perpinyà entre altres. També han participat a la marxa els nordcatalans Henri Sucre, president del Pays Pyrénée-Méditerranée i Cristià Bourquin, president del Consell General dels Pirineus Orientals.\nMai 23, 2005 Redacció\nAdjudicat el concurs del projecte del nou CAPExposició d’Elías Bote a la Societat Coral\n23/05/2005\tSocietat Civil1


plaestanydigital.cat | Banyoles Televisió - El Casal de la Gent Gran de Porqueres celebra el Carnestoltes\nEl Casal de la Gent Gran de Porqueres celebra el Carnestoltes\nCap de setmana de Carnestoltes i entitats i gent de totes les edats s’han sumat a la festa. A Porqueres, una d’elles és el Casal de la Gent Gran del municipi, que per dotzè any consecutiu ha organitzat el que ja s’ha convertit en el clàssic dinar de Carnestoltes.\nDes de ben entrat el migdia d’aquest dissabte, l’organització s’ha preparat per rebre els assistents de\nmanera característica. I és que ells han servit les taules disfressats de pagesos amb barretina, i elles amb les galtes pintades de vermell i amb diademes, llaços i collarets de flors. Tot per donar un caire més acolorit a l’esdeveniment.\nL’àpat, que s’ha celebrat a Can Carreras de Porqueres, ha comptat amb una participació d’unes 260 persones, una xifra que, segons el president del Casal, Joan Campolier, és habitual.\nAcabat el dinar, els assistents han pogut gaudir d’un petit concert a càrrer del músic i director de l’Orquestra de Girona, Àngel Puertas.


ELS SUBGÈNERES MUSICALS timeline | Timetoast timelines\nTimeline created by facebooker_511349086162703\nUn cantautor és una persona que sol escriure i interpretar (sovint com a cantant) la lletra i la música de les seves pròpies cançons.\nA les seves cançons hi acostuma a incorporar temàtica social, política i filosòfica.\nEs originari de les comunitats afroamericanes dels Estats Units, es va desenvolupar amb els espirituals, les cançons de pregària, cants de treball, balades anglosaxones, i crits de camp.\nEl jazz és un estil musical nascut a Nova Orleans a principis de la dècada del 1900, on es barreja una rítmica pròpia dels afroamericans dels Estats Units amb una instrumentació i una tímbrica genuïnes de les bandes de carrer (trompeta, corneta, clarinet, trombó, tuba, baix, bombo i platerets). Work songs + blues + gospel + tradicional europea = JAZZ\n- Baile y ritmo agitado\nEl flamenc és un gènere de música i dansa del segle XVIII, que té com a base la música i la dansa andalusa i en la creació i desenvolupament del qual van tenir un paper fonamental els individus de l'ètnia gitana. El flamenc neix i es desenvolupa a Andalusia, durant el període que va des del segle XVIII al segle XX.\nEl grup familiar The Carter Family va ser el primer a gravar en disc una cançó country, conjuntament amb Jimmie Rodgers, encara amb el nom Hillbilly.\n- 80’s EEUU\nDurant els anys 20 les grans companyies nord-americanes com Columbia Records o RCA Victor van ser desafiades per quantitat de petites discogràfiques anomenades "independents". Aquestes estaven especialitzades en el mercat de música de raça, que és com es classificava llavors als compradors de música blues i jazz.\n- Religion cristiana\nEls orígens de la música gòspel es troben en les societats de l'oest d'Àfrica que van ser deportades pels europeus colonitzadors i els comerciants d'esclaus entre el 1619 i el 1865.\nEl mot anglès és una evolució de godspell, que es pot interpretar com a bona història, bona notícia.\n- Ritmos latinoamericanos\nLa cúmbia és un ball de parella colombià i panameny que combina elements melòdics d'origen hispànic, ritmes d'influència africana i components indígenes americans de tipus harmònic. Des de el 1940.\nSovint s'associa la música folk amb instruments tradicionals, com és el banjo o el violí als Estats Units, el violí i el Tin whistle a Irlanda, la gaita a Escòcia, la gralla i la dolçaina a Catalunya, la Trikitixa al País Basc, etc.\nLa música rock, és un estil musical que evolucionà a partir del blues.\nSol interpretar-se, entre altres molts instruments que ocasionalment s'addicionen, amb guitarra elèctrica, bateria i baix elèctric.\nEl rock and roll és un gènere de la música popular que es configurà als Estats Units a finals dels 1940 i principis dels 1950. Les seves arrels es troben, sobretot, en el blues, el rhythm and blues, el country, la música folk, el gospel i el jazz.\nÉs un terme molt ampli, amb certes connotacions pejoratives i difícil de delimitar. Els gèneres com el jazz, el gospel i el blues tampoc es considera que pertanyin a la música pop. En principi s'origina en els països de llengua anglesa, però aviat sortiren grups d'aquest estil a molts altres llocs. En el 1950 al Regne Unit.\n- Voces graves\nLa música soul neix durant els temps de lluita pels drets civils, marcada per líders com Martin Luther King, en els quals estava naixent la consciència racial i estaven a l'ordre del dia els motins del carrer. És una fusió del gospel amb el rhythm and blues.\n- Voz rota\nEs va crear a la fi de la dècada del 1960 i principi de la del 1970, al Regne Unit i als Estats Units.Els primers grups de heavy metal com Led Zeppelin, Black Sabbath i Deep Purple van atraure grans audiències, malgrat que han tingut moltes crítiques, han rebut un estatus important dins la història del gènere.\nEl reggae és un gènere musical que es va desenvolupar inicialment a Jamaica des de la fi dels anys 1960. El terme reggae sovint és usat per designar la majoria dels ritmes jamaicans, com l'ska, el dub i el rocksteady.\nLa música disco és un gènere de música de ball derivada del R&B (rhythm & blues) que va barrejar elements de gèneres anteriors.\nEs reconeixen fàcilment pels seus ritmes repetitius i enganxants, sovint inspirats per ritmes d'origen llatí com merengue, rumba cubana o samba.\nLa música electrònica és un tipus de música produïda i interpretada predominantment amb instruments musicals electrònics, com el sintetitzador, el sampler, les caixes de ritmes, els seqüenciadors i, més recentment els ordinadors, que gràcies als creixents desenvolupaments en tecnologia i en programari tenen un paper vital en la producció de la música electrònica contemporània.\nEl funk és un estil musical que sorgí als Estats Units durant els anys 70 com a resultat de l'evolució d'alguns elements del soul i del jazz.\nEl funk es pot reconèixer amb facilitat pel seu ritme sincopat, les línies del baix molt marcades, una percussió molt destacada i un èmfasi quasi sexual en la interpretació vocal.\n- Calle y barrios marginales\nLa música rap o música hip-hop és un gènere musical que sorgeix als barris negres dels Estats Units a la dècada de 1970 i que consisteix en música rítmica estilitzada que generalment s'acompanya rapejant, un discurs rítmic amb rimes que es canta.\n- Improvisación (letrística)\n- Estética: oro\n- Relaciones amorosas\n- Puerto Rico 90’s\nEl reggaeton és una expressió musical urbana que té els seus orígens en la música llatinoamericana.\nEl reggaeton combina influències musicals jamaicanes del dancehall, amb llatinoamericanes, com ara la salsa, el hip hop llatí, i l'electrònica.\n- Delincuencia y drogas\nEl trap existeix des dels anys noranta, però mai ha estat gaire popular, exceptuant ara l'època dels 2010-2019. La seva popularitat ha augmentat molt notòriament, sobretot als Estats Units, encara que als Països Catalans ha començat a fer-se molt més popular de poc ençà.\nEl terme dubstep com a referència a un gènere musical comença a ser utilitzat al voltant de 2002, quan les tendències d'estil emprades per crear aquestes mescles començaren a estar ben diferenciades del 2-step garage i del grime.\nEl terme "música clàssica" no apareix fins a principis de segle xix, a conseqüència de la voluntat de "canonitzar" el període que va des de Johann Sebastian Bach fins a Ludwig van Beethoven, període considerat com una edat d'or de la música.\nVirtuosisme vocal i instrumental.


Més mobilitat, menys trànsit - El transport públic ens dona més | #MésTransportPúblic\nEl transport públic garanteix molta més mobilitat ciutadana emprant pocs vehicles, i això afavoreix la fluïdesa del trànsit i un millor entorn urbà. Ni el cotxe híbrid, ni l’elèctric ni l’autònom poden superar el transport públic en capacitat.\nSegurament has experimentat la congestió en hora punta o davant d’una concentració important de cotxes. El principal motiu és que el cotxe ocupa molt espai per circular i gairebé sempre va amb un sol ocupant. La mitjana d’ocupació del turisme oscil·la entre 1,1 i 1,3 ocupants per vehicle. En canvi, el transport públic aprofita molt millor la seva capacitat en hora punta i permet oferir molta més capacitat emprant menys espai. En hora punta, cada autobús pot transportar còmodament entre 60 i 140 persones segons la seva llargària, un tramvia entre 200 i 400, i a un metro o rodalies entre 800 i 1.200.\nPer un carril bus, poden passar més de 2.000 persones cada hora amb un servei cada 3 minuts. Per oferir la mateixa capacitat en cotxe es necessitaria de dos a tres carrils i un vehicle circulant cada dos segons. El transport públic, a més d’oferir més capacitat, dona lloc a carrers més tranquils i espais públics més lliures.\nEls modes ferroviaris encara tenen més capacitat. Una línia de tramvies simples cada 3 minuts equival en capacitat a una avinguda urbana amb 4 carrils de circulació per sentit, mentre que una de metro equival a 16 carrils de circulació per sentit. En zones interurbanes, una línia de Rodalies amb trens cada 10 minuts equival a una autopista de 10 carrils de circulació per sentit.\nSi no existís el transport públic els cotxes no podrien ni sortir del garatge!\nMENYS TRÀNSIT, MÉS MOBILITAT


Casa Roberta I Campobello Di Mazara Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 32 allotjaments a Campobello Di Mazara.\nCampobello Di Mazara, Campobello Di Mazara, Itàlia - Veure al mapa\nMés informació sobre Casa Roberta I\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Campobello Di Mazara, Casa Roberta I és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nCasa Roberta I ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes són només algunes de les comoditats que fan que Casa Roberta I sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'ambient de Casa Roberta I es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Casa Roberta I la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Campobello Di Mazara.


La Fundació Mapfre obrirà un centre d’art dedicat a la fotografia la primavera del 2020 La Fundació Mapfre obrirà un centre d’art dedicat a la fotografia la primavera del 2020\nL’entitat hi exposarà el seu fons de grans noms, mostrarà altres col·leccions i encetarà una línia d’activitats educatives\nRender del futur centre de fotografia de la Fundació Mapfre a Barcelona / ACN\nLa Fundació Mapfre inaugurarà entre el març i el maig del 2020 un nou centre dedicat en exclusiva a la fotografia. Situat a l’antiga seu de l’Institut Municipal d’Hisenda (annex a la Torre Mapfre), l’espai de 1.400 m2 tindrà dues sales d’exposicions, un espai per a activitats educatives, un auditori i una llibreria. Encara sense nom definitiu, el nou centre reemplaçarà l’actual seu barcelonina de la Fundació, la Casa Garriga Nogués, després de quatre anys. La línia expositiva del nou centre també dirà adéu a la pintura i combinarà l’exhibició dels grans mestres de la fotografia, la col·laboració amb col·leccions i institucions locals per exhibir els seus fons (ja hi ha acord amb el MNAC per una primera mostra) i també amb escoles de fotografia catalanes, amb una exposició a l’any respectivament. La directora de Cultura de la Fundació Mapfre, Nadia Arroyo, explica que la operació és un “pas natural” i que Barcelona, per la seva tradició fotogràfica, era el lloc on fer-lo.\nAmb aquesta operació, la fundació privada vol donar continuïtat a la línia expositiva desenvolupada els últims anys, però centrant-se exclusivament a la fotografia. En aquest camp, i al marge de seguir oferint exposicions monogràfiques de grans noms de la fotografia provinents de la seva pròpia col·lecció, Mapfre planteja dues noves línies. D’una banda, la inclusió en la programació expositiva de col·leccions i fons fotogràfics d’àmbit català, públics o privats. “El nostre desig és sumar”, assegura directora de Cultura de la Fundació Mapfre, Nadia Arroyo, en declaracions a l’ACN.\nArroyo diu que el desig és treballar amb aquestes altres institucions, públiques o privades, per contribuir a la difusió de la fotografia a Barcelona. En aquest sentit, la responsable cultural ha avançat que ja hi ha acord amb el MNAC perquè la primera exposició amb fons externs a la Fundació en el nou centre sigui precisament amb els del museu nacional.\nLa tercera línia de programació donarà espai una vegada a l’any a treballs produïts en col·laboració amb les diverses escoles i centres de formació de fotografia catalanes. I, a banda, es preveu posar en marxa un programa educatiu dirigit a l’àmbit escolar i familiar, la programació de cicles de conferències o la convocatòria d’un premi destinat als nous talents de la fotografia.\nD’altra banda, i malgrat que la fotografia pren bàsicament el protagonisme en aquesta nova etapa, Arroyo ha apuntat que “cada dos o tres anys” voldran fer una exposició de pintura, amb obres mestres, però “esmpre en diàleg amb la fotografia”.\nMaig del 2020 en l’horitzó\nL’edifici annex a la Torre Mapfre que ha d’acollir el centre ja està en obres. I la previsió de la Fundació és que l’espai entri en funcionament entre el març i el maig de l’any vinent. D’aquesta manera, abans del trasllat, la Casa Garriga Nogués encara acollirà una darrera exposició fotogràfica que ja estava programada i anunciada, dedicada a Carlos Pérez Siquier.\nAls voltants del maig el centre obrirà portes amb una primera mostra dedicada a Bill Brandt i “segurament” una altra de Paul Strand, dels fons de la Fundació Mapfre. L’exposició en associació amb el MNAC està prevista de cara a la tardor. El gruix de la programació de la primera etapa del centre es farà pública al novembre.


Posted on 20/02/2017 AuthormciLeave a comment\nEl passat divendres dia 17 de febrer va tenir lloc el tradicional Sopar Bandera de Quadres que organitza anualment Moto Club Igualada al Restaurant Amèrica. Mes de 130 persones van assistir a l’acte on Ramon Figueras, recent Campió del Mon de Descens en categoria Màster, va rebre tant prestigiós guardó de mans del President de l’Entitat Enric Ruiz.\nAl Sopar també hi van assistir vàries autoritats com el Sr. Joan Serra, Alcalde del Municipi de Castellolí o la Sra. Rossa Plassa com a Regidora d’Esports de l’Ajuntament d’Igualada, acompanyats del Sr.Joan Ollé, President de la Federació Catalana d’Automobilisme, i de representants de les Federacions Motociclista i Ciclista. També varis Esportistes d’elit van ser presents al Bandera de Quadres com Bernat Guàrdia en ciclisme, Àlex Haro en Automòbils o Armand Monleón en Motos.\nTanmateix la Entitat va reconèixer l’èxit dels seus Esportistes Campions de la temporada 2016, un total de 36 guardonats en les diferents especialitats en que competeixen, en un acte d’entrega que va ser de lo mes distret i familiar. De igual manera es va aprofitar per fer l’entrega de trofeus del Social de Mototerres 2016 que Organitza l’Entitat.\nAmb aquest Acte Moto Club Igualada dóna el tret de sortida a la temporada 2017, on la seva primera activitat està programada pel 28 i 29 d’Abril amb la disputa del 19è Ral.li Ciutat d’Igualada, tal i com exposava Enric Ruiz en el seu discurs d’apertura del sopar.\nFotografies. Josep Mª Vidal\nEnric Ruiz amb Ramon Figueras, el guardonat Bandera de Quadres 2017\nFotografia conjunta dels Campions 2016\n← Previous Previous post: Tot a punt pel Sopar Bandera de Quadres 2017\nNext → Next post: Igualada i la seva Comarca es preparen per rebre el 19è Ral.li Ciutat d’Igualada


Anàlisi de les eleccions europees amb les municipals a l’horitzó | Andreuenc\nAnàlisi de les eleccions europees amb les municipals a l’horitzó\nPolíticaJordi Petit 24/11/2014\nLes eleccions europees del passat 25 de maig van insinuar una possible modificació futura de l’arc parlamentari català. Si comparem els resultats al districte de Sant Andreu de les passades eleccions i les comparem amb les autonòmiques de 2012, podem veure que el nostre poble no va ser una excepció.\nEn 2012 els resultats van ser els següents:\nCIU 23,46%, PSC 14,89%, ERC 14,41%, PP 13’85%, ICV-EUiA 13,74%, C’s 8,88% i CUP 3,81.\nPerò la situació en aquests dos últims anys ha anat pitjor, la crisi ha continuat afectant al nostre país, l’atur ha augmentat, la corrupció ha destapat escàndols en diversos partits de totes les ideologies i el moviment independentista ha continuat creixent de manera imparable degut a la nul·la reacció del govern central.\nTot i que s’intuïa un canvi important a les europees, alguns partits es negaven encara a acceptar-ho, però el 25 de maig arribaren les eleccions i les sospites es confirmaren. Els resultats electorals demostraren una caiguda del partit governant a Catalunya (CiU), un augment destacat de les forces independentistes i un nou desgast dels partits estatals (PP, PSOE) que cada any continuen perdent vots. La sorpresa, tant a l’Estat espanyol, com a Catalunya va ser l’irrupció de Podemos que va entrar amb força i que a dia d’avui es discuteix el poder amb PP i PSOE.\nEls resultats de les eleccions de 2014 a Sant Andreu van indicar també aquests canvis:\nERC 23,4%, CiU 15,2%, PSC 14,7, ICV-EUiA 13,5%, PP 10,8%, C’s 7,3% i Podemos 5,5%.\nAra, les properes eleccions seran les municipals de finals de maig de 2015, sempre i quan el dia a dia de l’actual parlament català no avanci unes autonòmiques anticipades plebiscitàries. Veurem què ens depara el futur.\nLes activitats esportives de la Festa Major


Impotència d'ERC amb Junts - Notícies Política - Notícies Política - e-notícies\nPolítica · 7 de Maig de 2021. 09:35h.\nVeu un "risc" que la formació de Puigdemont consulti les bases\nLa secretària general adjunta i portaveu d'ERC, Marta Vilalta, ha dit en una entrevista al programa Cafè d'Idees de La2 i Ràdio4 que té "una sensació d'impotència" amb les negociacions amb Junts per Catalunya i creu que és un "risc" que la formació de Carles Puigdemont consulti les bases.\nVilalta ha afirmat que estan "en temps de descompte" en les negociacions per formar govern i ha dit que "ho hem intentat tot: fer propostes, contrapropostes, atendre's a la metodologia negociadora, a obrir noves carpetes que ens permetin generar més confiances". "És aquesta sensació d'impotència", ha remarcat.\nLa dirigent republicana ha dit que s'ha d'arribar un acord "el màxim de ràpid", però ha admès que ara mateix "no sabem per on passem". Sobre JxCat, ha afegit que intueixen que una part del partit "vol noves eleccions".\nFinalment, Marta Vilalta troba "una mica sorpresa" que Junts vulgui que les seves bases validin l'acord "en aquestes alçades de les negociacions". "Quan entrem en aquesta recta final en un calendari, qualsevol passa més és un risc afegit al fet de poder tenir un accident que ens aboquin a unes eleccions", ha conclòs.


Els nostres drets lingüístics\n… si intentau fer la vostra vida quotidiana utilitzant només el català o mallorquí, veureu que és impossible\nSembla que el PSIB té la intenció de deixar l’Oficina de Drets Lingüístics fora del pressupost de l’any que ve, una bona mostra de què als socialistes de les Illes els importen ben poc els drets lingüístics dels aborígens d’aquesta comunitat. Algú els hauria de recordar que tenim un estatut que reconeix la llengua catalana, pròpia d’aquesta comunitat, com a llengua oficial. I que aquest estatut ens atorga el dret a utilitzar aquesta llengua en el nostre àmbit territorial.\nDoncs aquest dret ens és negat cada dia, si intentau fer la vostra vida quotidiana utilitzant només el català, o mallorquí (ara no és el moment de perdre temps per una simple qüestió de noms), veureu que és impossible. Per exemple, avui mateix, sense sortir de ca nostra, a Binifarda, ja m’he vist obligat a fer-ho. Tenim contractada la connexió a Internet amb una empresa local, de Felanitx, i aquest matí hem tingut problemes de connexió. He telefonat i com és natural he intentat explicar el que passava en la meva parla felanitxera. Però aquesta petita empresa, supòs que per estalvi de personal, té contractat un servei extern que recull els missatges; doncs vet aquí la primera del dia: «Si no me habla en español no le entiendo», cap altra opció. Com que érem nosaltres els que teníem el problema, he hagut de baratar de llengua. Com aquesta, mil i una, i si anam a Ciutat o a les zones turístiques, encara és pitjor. Cambrers, treballadors de les grans superfícies, guàrdies civils… cada cop és més difícil trobar algú que ens entengui. Perquè jo no pretenc que parlin la llegua oficial de la comunitat on han trobat feina, em basta que l’entenguin, que em deixin expressar en la meva llengua i no em castiguin, ni em tractin de manera vexatòria per fer-ho.\nAra si el PSIB no vol crear aquesta l’Oficina de Drets Lingüístics, veurem que faran els altres partits del govern, perquè aquest és un dels punts que figuren als Acords del Bellver, que sostenen el pacte que ens governa. Senyors de MÉS, ara és l’hora de demostrar la força dels vostres vots.\nCada cop és més difícil trobar algú que ens entengui\nNotícies relacionadesdrets lingüístics\nOpinió: Les detencions, més foc a l’incendi català


aula edem — Dilluns, 29 de juliol de 1996\nObligat diari: A mesura que passen els dies la vergonya creix fins a límits insospitats. Em faig fàstic, ho he de dir. Les darreres nits no he pogut dormir pensant en tot plegat i començo a dubtar si l’exercici té algun sentit terapèutic o m’estic enfonsant en la meva pròpia misèria.\nDilluns, 20 de març de 1989\nA falta de cinc dies pel sisè aniversari de la primera pallissa del meu pare conec el Joan. El Joan és el nen més menut de la classe, fins a la ridiculesa. El podria agafar amb una sola mà i llençar-lo per sobre la tanca del pati i no em suposaria cap esforç.\nÉs el meu primer dia a l’escola i hi vinc amb ganes, donat que és l’excusa perfecta per sortir de casa i no haver d’aguantar els crits i els cops del malparit del meu pare. No en parlo l’idioma i no m’assabentaré d’una merda, però m’és igual. Qualsevol racó del món és millor que estar-me a casa. Des de la primera pallissa la meva por cap a ell no ha fet sinó augmentar.\nQuan arribo a les portes de l’escola, allà em trobo el Joan amb la seva mare; els dos abraçats com idiotes. Fan ganes de vomitar, la veritat. No puc evitar que se’m caigui algun insult en rus, completament protegit per la ignorància d’aquesta merda de gent. Igual que jo no els entenc a ells, ells no m’entenen a mi. No puc evitar somriure, plenament satisfet.\nQuina és la meva sorpresa quan en entrar a la meva classe em trobo aquell brètol allà assegut. Estratègicament m’agafo un lloc suficientment a prop i suficientment allunyat, per poder observar-lo amb deteniment sense que quedi malament. I l’observo, vaja si l’observo!\nÉs menudet però agradable a la vista. De cabells negres lleugerament llargs i despentinats. D’ulls mel inexplicablement brillants i amb una mirada extremadament profunda. Prim fins a transparentar-se i vestit amb uns texans foscos i una samarreta clara de ratlles, completament net. Des del meu lloc, l’observo com es mou, de forma pausada, lenta fins a l’extenuació. És metòdic i està completament concentrat en la classe. Tot i així, en un moment donat es gira cap a mi i em mira fixament. Somriu i alguna cosa es trenca dintre meu. Té un somriure ampli i honest que fa que encara li brillin més els ulls. Sento un vertigen incòmode i ganes de treure-li el somriure a cops.\nNo vull acabar com aquell maricó de merda, arrossegat pel terra per la fúria del meu pare. Així que li torno una mirada desafiant esperant intimidar-lo. Lluny d’això, el Joan em mira impertèrrit, com si l’amenaça no li importés el més mínim. I el seu somriure s’eixampla abans de que es torni a girar per continuar atenent la classe.\n– Malparit… -dic en un perfecte català després del meu esforç d’aprendre’m alguns insults locals.


Bloc 3. Psicologia en l'educació  | Aprenentatge i desenvolupament de la personalitat (UdG) | Unybook\nBloc 3. Psicologia en l'educació (2015)\nBloc 3. Psicologia en l'educació\nGrado Educación Primaria + Educación Infantil - 2º curso\nAsignatura Aprenentatge i desenvolupament de la personalitat\nFecha de subida 08/06/2017\nSubido por npons14\nPSICOLOGIA EN L’EDUCACIÓ Nosaltres com a docents tindrem la missió d’acompanyar en els aprenentatges als nens.\nNo hi ha només una manera d’entendre i definir l’aprenentatge. La riquesa de les ciències de l’educació és que l’aprenentatge es pot entendre de diferents maneres. Lo rellevant d’això és que en funció d’aquestes diferents maneres d’entendre aquest concepte és que hi ha diferents pràctiques educatives, ja que aquestes depenen de com nosaltres entenem l’aprenentatge. L’escola actuarà d’una manera o d’una altra segons la forma d’entendre l’aprenentatge.\nA aquesta assignatura veurem 3 formes d’entendre o perspectiva l’aprenentatge: la cognitiva de Piaget, la perspectiva social i la perspectiva sistèmica. Amb això repassarem la història de la psicologia de l’educació vinculada a la comprensió de l’aprenentatge i a la seva pràctica educativa.\nPERSPECTIVA COGNITIVA Piaget (1896-198) era biòleg, de manera que el desenvolupament humà és explicat per aquest autor des de la biologia.\nL’aprenentatge, segons ell, són canvis interns i individuals que es basen en la interacció de la persona amb el món, la qual provoca desequilibris que creen la necessitat de readaptació.\nEl procediment de raonament és hipotètic-deductiu i és el que ens diferencia dels altres animals (https://www.youtube.com/watch?v=DVsxDRI7Ggc). Piaget, doncs, s’interessa per explicar com les persones assoleixen la capacitat de dur a terme aquest tipus de raonaments. L’ésser humà té una tendència a l’adaptació en el medi, de manera que quan hi ha un desequilibri l’organisme es veu afectat i es reajusta i es readapta (EX: tenim calor i ens traiem roba per reajustar-nos al medi). L’adaptació al medi s’explica per dos mecanismes: assimilació i acomodació.\n  L’assimilació d’aquest medi pot ser biològic -com l’alimentació- o psicològic, com l’assimilació d’idees i conceptes nous, la qual cosa afavoreix la nostra capacitat cognitiva.\nL’acomodació és la transformació morfològica de l’organisme per adaptar-se al medi.\nOrganisme Medi Crear desequilibris serà la nostra missió com a docents, ja que així s’activaran els nostres processos d’assimilació i acomodació. Això vol dir, que els coneixements previs de la persona no concorden amb la situació i per resoldre el problema la persona ha d’adaptar-se a la situació creant coneixements nous. En resum, l’adaptació és el resultat de la interacció de la persona amb objectes, ja que es duen a terme desequilibris amb els que s’activen processos d’assimilació i d’acomodació.\nPer tant, Piaget promou l’educació lliure, lenta, i sense intervenció del docent.\nTres principis que encara estan vigents de la teoria constructivista de Piaget són: accedim a la realitat a partir d’esquemes d’acció (acció-reacció) i després a partir d’esquemes de representació, ja que assolim els esquemes d’acció com a conceptes de manera que podem començar a fer hipòtesis sense necessitat de realitzar l’acció. Una altra afirmació que encara té lloc en l’educació actual és que conèixer i aprendre implica interactuar i actuar amb el món.\nAixò significa, doncs, que nosaltres com a docents hem de promoure els canvis perquè tinguin lloc els processos d’assimilació i d’acomodació. Traslladant això a l’àmbit educatiu, el procés de revisió i construcció d’esquemes de coneixement que els alumnes utilitzen per assimilar i interpretar els continguts escolars, podríem definir-lo com un una sèrie d’estats successius d’equilibri, desequilibri i reequilibració (Coll, 2012, p. 4).\nEls desequilibris, per Piaget, depenen de cada un de nosaltres (és individual) ja que cada persona té els seus propis coneixements i, per tant, el que per una persona pot ser un conflicte cognitiu per una altra no.\nEn resum, aprenem coses noves a partir d'allò que ja sabem. Aprendre sempre és reaprendre, si no tenim coneixement previs no podem entendre cap concepte (EX: no podem aprendre música, si no sabem les notes). Enriquim els coneixement previs, els ajustem, els modifiquem per crear-ne de nous.\nAPLICACIONS DE LA PERSPECTIVA COGNITIVA A LA PRÀCTICA EDUCATIVA Ausubel, seguint la teoria de Piaget elaborà la pràctica educativa. Aquest autor va estudiar psicologia i es va especialitzar en la psicologia del desenvolupament i en psicologia de l’educació enfrontant-se a Skinner, el qual donava molta importància a l'assaig i l'error i als processos memorístics. En contraposició, Ausubel creia que el factor més important que influeix en l'aprenentatge és allò que l'alumne ja sap.\nAprenentatge significatiu: s'estableix una relació substancial entre els coneixements previs i les informacions noves. És a dir, es relacionen conceptes ja apresos amb els nous seguint un criteri racional que et permet explicar-ho amb les teves paraules i ser capaç de veure les semblances i les diferències entre els nous aprenentatges i els ja assolits.\nDavant d'una nova informació tenim diferents mètodes per aprendre-la com la memorització a partir de la repetició o l’establiment de relacions substancials amb algun dels coneixement previs. Com podem veure, l’assimilació de la que parlava Piaget es veu reflectida en aquesta relació de conceptes que acabem d’explicar. No obstant això, Piaget recolzava la idea que els conceptes prèviament adquirits no es modificaven quan s’adquiria un de nou, sinó que només facilitava l’aprenentatge d’aquest, mentre que Ausubel afirma que el concepte previ es veu alterat pel nou aprenentatge.\n“La nova informació és vinculada amb aspectes rellevants i pre-existents en l’estructura cognoscitiva, procés en el qual es modifica la informació adquirida previament i l’estructura pre-existent” (Ausubel, 1983, p. 71) Piaget parlava d'esquemes de conductes, però Ausubel els redueix en els coneixements. A partir d'aquestes teories hi ha la famosa perspectiva constructivista: aprendre serà construir coneixement, de manera individual, sent capaç de posar exemples.\nPerquè puguem parlar d'aprenentatge significatiu s'han de donar unes condicions (suggerim nosaltres):      Hi ha d'haver coneixements previs Nous coneixements Que es pugui establir una relació Comprendre'ls Estar predisposat, motivat Ausubel parlava de dos tipus de condicions que han de tenir lloc perquè sigui possible l’aprenentatge. Aquests són el material potencialment significatiu i la disposició per a l’aprenentatge.\nPer una banda, el material ha de tenir una significativitat lògica, és a dir, ha de ser coherent i ben estructurat i ha de seguir la seqüència dels processos i entre la relació dels seus components (EX: No podem aprendre escriure ni llegir fins que estiguem prou desenvolupats per fer-ho). La significativitat psicològica cognitiva, però, també és imprescindible, ja que els continguts han de poder ser compresos des de l’estructura cognitiva que l’individu ja té quan aprèn conceptes nous.\nPer l’altra, la disposició subjectiva per a l’aprenentatge també és una base fonamental dels nous coneixements, ja que es requereix que l’individu tingui unes motivacions internes vers l’aprenentatge dels nous conceptes.\nEn l’aprenentatge i la relació de conceptes també hi intervenen els organitzadors previs, que són recursos didàctics que tenen com a funció establir una relació entre les coneixements previs d'un alumne i els nous coneixements que es li volen fer adquirir. N’hi ha de dos tipus, els comparatius i els expositius:   Comparatius: per material familiar Expositius: per material no conegut CONSEQÜÈNCIES EDUCATIVES Pensa i dibuixa mentalment la trajectòria que seguirà la bomba.. (activitat pw). (D)- fet anti intuïtiu. La bomba segueix inicialment la mateixa velocitat de quan estava en moviment ( si l'autobús frena, tirem endavant...).\nEl canvi conceptual és la modificació de les creences implícites o conceptes amb els quals interpretem i donem sentit al món. Formen part dels nostres esquemes de conducta, formen part de la nostra personalitat, creences implícites que ens permeten donar sentit al món.\nAquests coneixements previs, però, a vegades estan equivocats o són erronis. Així doncs, des d'un punt de vista educatiu el que s'ha de fer es modificar-los o eliminar-los. Aquí es quan parlem d'un canvi conceptual.\nPerò com podem promoure un canvi conceptual? A continuació expliquem el procediment per fer-ho: 1. Explicitació: identificar les idees que tenen els alumnes mitjançant l'anticipació, la valoració, l'acceptació i, la consolidació.\n2. Conflicte empíric, desequilibri: qüestionar les nocions prèvies amb l'ajuda d'evidències empíriques. Evidenciar contraexemples, reparar sistematicitat, actuar de memòria externa.\n3. Conflicte conceptual: introduir nous conceptes o un alternativa útil per resoldre el conflicte. Evidenciar les diferències actuant com a memòria de treball.\nATENCIÓ Cal tenir en compte que per activar aquests mecanismes hi ha d'haver una experiència que pugui ser assumible i que permeti fer-te replantejar el coneixements previs.\nPerquè tingui lloc un canvi conceptual, però, també han de tenir lloc dues condicions que afavoriran aquesta modificació:   Insatisfacció amb els coneixements previs. (si no hi ha insatisfacció, percepció de que no són útils els coneixements previs, no hi haurà cap necessitat o motivació per canviar-los).\nEl nou concepte ha de ser intel·ligible (s'ha de poder entendre).\nCONSEQÜÈNCIES O PRÀCTIQUES EDUCATIVES 1.\nIdentificar i clarificar les idees prèvies dels alumnes.\nQüestionar aquestes idees (hi ha d'haver insatisfacció amb les concepcions, teories o explicar existents...).\nIntroduir nous conceptes alternatius (la nova concepció ha de ser intel·ligible).\nProporcionar oportunitats als estudiants per utilitzar aquestes noves idees.\nPer tant, l’educació i l’aprenentatge estan molt relacionats amb el desenvolupament i els coneixements previs de cada persona, de manera que sorgeix el model d’escola lenta, en la qual es respecta el desenvolupament dels nens i s’espera al moment idoni perquè aquests assoleixin conceptes concrets. Aquest model d’escoles està representat per Rousseau.\nAixí doncs, en resum, segons la teoria de Piaget l’educació és el procés mitjançant el qual una persona incideix en la conducta d’una altra amb la intenció de provocar en ella una sèrie de canvis. Aquesta està subordinada (depèn de...) la dinàmica dels canvis naturals, universals, creatius i espontanis que es donen per la construcció progressiva de les estructures intel·lectuals del subjecte.\nPERSPECTIVA SOCIOCULTURAL DE L’APRENENTATGE DE VYGOTSKY Activitats que has fet fins ara: Dutxar-me, fer treball, fer-me l’esmorzar, esmorzar, llegir les notícies, mirar la televisió, rentar-me les dents i anar a la UdG.\nLa buena enseñanza es aquella que precede al desarrollo - Vygotsky.\nVygotsky situa els mecanismes que situen (https://www.youtube.com/watch?v=prl6T8iQyc8).\nel desenvolupament psicològic fora de l’individu Segons Piaget, el raonament –capacitat de fer hipòtesis- és el que ens diferencia dels altres animals. Tot i això, Vygotsky posa en dubte aquesta afirmació amb el principi de la significació, on explica que el que ens caracteritza als humans és la nostra capacitat per crear instruments (signes i símbols) per tal d’ordenar, planificar i executar la nostra pròpia conducta i la dels altres. És a dir, nosaltres podem crear i utilitzar eines que ens permeten amplificar les nostres capacitats psicològiques (EX: com no ho podem recordar tot, podem prendre apunts o escriure). D’aquesta manera, el que estem creant són cervells externs que permeten amplificar els nostres processos psicològics mentre superem les nostres restriccions biològiques. Això fa, doncs, que el desenvolupament estigui vinculat a l’apropiació dels instruments psicològics i culturals (llenguatge oral i escrit, matemàtiques, lectura, representacions gràfiques, ordinadors, etc.).\nAixí doncs, la psicologia ja no està dins cada individu, com deia Piaget, sinó que està situat i distribuït a través dels elements socials que utilitzem. És a dir, la intel·ligència no només depèn de la persona, sinó que també es troba als instruments que ens ajuden a amplificar els nostres processos psicològics. L'activitat psicològica no la fem nosaltres sols, sinó que som éssers socials per naturalesa i utilitzem el llenguatge, el pensament i la intel·ligència, que estan distribuïts entre el nostre propi ‘jo’ i els instruments que utilitzem (EX: les ulleres ajuden a veure, amplifiquen la vista).\nCal destacar, a més, que aquesta amplificació o mediació dels processos psicològics pot ser de dos tipus: social (per altres persones) i cultural (ordinador, mòbil, prendre apunts a mà, etc.). Així doncs, en la mediació social trobem el fet de poder aprendre d’altres persones mentre que amb la mediació cultural trobem una utilització més pràctica dels instruments creats per amplificar els nostres processos psicològics.\nA més, segons Vygotsky, existeixen dos tipus de processos biològics: els processos biològics inferiors (instints, memòria associativa, reaccions a diversos estímuls) i els processos biològics condicionats que compartim amb altres animals (intel·ligència sociomotor, reaccions que no necessiten aprenentatge ni educació i que són determinades, simples).\nAmb això, podem veure una distinció també entre processos psicològics inferiors i superiors. Els processos psicològics inferiors són aquells que ens venen donats per naturalesa i que són funcions estereotipades, és a dir, que compartim amb els animals, mentre que els superiors són aquells que sorgeixen arrel de la incorporació de símbols i signes (conductes que estan socialment o moralment mediades). Un exemple d’aquests són el pensament simbòlic o el llenguatge, ja que ens serveixen per regular la nostra conducta i estan mediats culturalment.\nEn quant a l’origen de la consciència humana, Vygotsky afirma una doble construcció dels processos psicològics superiors: primer a nivell social (interpsicològic), i després a nivell individual (intrapsicològic).\nELS ELEMENTS CULTURALS Els elements culturals, segons l’autor, són arbitraris i convencionals. La cultura és així sense cap raó, està subjecta a un determinat codi de funcionament que ens diu com ha de ser. Així doncs, a partir del procés de significació s'arriba a una convenció (EX: el valor dels diners).\nSegons Vygotsky, les pràctiques educatives són pràctiques socials amb una funció clarament de socialització, és a dir, aconseguir que els membres d’una comunitat s’apropiïn del conjunt de sabers, organitzats culturalment, que són valorats en un moment històric i que doten de sentit i significat la realitat. Així doncs, per conèixer aquestes convencions de manera individual, en primer lloc hem de familiaritzar-nos amb aquests elements culturals a partir d’un expert, el qual ja coneix el codi de funcionament. Amb això, arribem a un segon nivell, que serà quan l’individu ja és autònom i es remet a la zona de desenvolupament pròxim (desenvolupament individual).\nZONA DE DESENVOLUPAMENT POTENCIAL ZONA DE DESENVOLUPAMENT REAL --------------------------------------------INTERIORITZACIÓ D’allò social A allò individual (Nivell interpsicològic) (Nivell intrapsicològic) Com podem veure, la interiorització és el camí per arribar d’allò que podem fer amb l'ajuda dels altres a allò que podem fer per nosaltres mateixos. Aquest pas es troba entre la zona del desenvolupament potencial (tot allò que nosaltres som capaços de fer amb l'ajuda o assistència d'una altra persona o element cultural) i la zona de desenvolupament real (tot allò que podem fer autònomament perquè ja ho hem interioritzat). Així doncs, per tal que hi hagi una zona de desenvolupament real, primer hi ha d'haver una de desenvolupament potencial: necessitem algú per aprendre.\nD’aquesta manera, com ja hem dit, el desenvolupament psicològic està sotmès als processos educatius (EX: per aprendre a parlar inicialment hi ha una situació social interpsicològica de relació amb alguna persona que t'ensenya directament o indirectament a utilitzar a elements culturals).\nRepassem: Allò que ens fa humans són els processos psicològics superiors, que es caracteritzen perquè estan mediats mitjançant una eina (GPS, mòbil, ràdio...) i per la incorporació d'elements culturals (escriptura, parla) i psicològics (símbols, signes, artefactes). Aquests, doncs, inauguren uns processos psicològics que ja no estan compartits amb els altres animals i que poden regular la conducta. En definitiva, aquests són pròtesis o extensions de les nostres capacitats.\nSegons l’autor, l'element psicològic per excel·lència és el llenguatge, que és arbitrari i convencional. A més, va subjecte a unes regles, a una manera particular de funcionar. Això ens porta a parlar de la zona de desenvolupament pròxim (individual), ja que per tal que hi hagi l'aprenentatge dels elements culturals és necessària la presència d'un expert (persona o objecte) que estigui familiaritzat amb l'arbitrarietat d'aquest instrument i que ensenyi a l'aprenent el seu funcionament (com en aquest cas, un professor).\nA més, trobem la llei de la doble formació dels processos psicològics superiors: tots es creen dues vegades, primer a nivell social (interpsicològic) i després a nivell individual (intrapsicològic). El pas d'un nivell a l'altre la zona de desenvolupament pròxim s’anomena interiorització, que té lloc quan hi ha una educació que condueix al desenvolupament psicològic o canvi evolutiu.\nAPLICACIONS DE LA PERSPECTIVA EN LA PRÀCTICA EDUCATIVA LA "BASTIDA" DE JEAROME BRUNER Vygotsky fins ara no especifica quins son aquests processos que ens ajuden a aprendre, no ens diu com han de ser, de manera que Jearome Bruner proposa la metàfora de la bastida. Abans de proposar-la, però, va observar que molts pares abans de fer dormir als seus fills feien una lectura de contes compartida. A partir d'aquí va veure que els pares sempre feien el mateix procediment: El pare o mare primer percebia la competència lectora del fill, i, en funció d'aquesta competència, el seu grau d’ajuda era més o menys explícita. Això és el que ell anomenava bastida.\nAixí doncs, va formular la seva teoria afirmant que el primer pas és que la persona competent (en aquest cas els pares) assoleixi el control de la tasca, i que, a mesura que va tenint lloc l’aprenentatge, l’adult o expert vagi retirant la seva ajuda progressivament i deixi la responsabilitat de la tasca a l’aprenent.\nAixí doncs, Brunner es va dedicar a matisar el concepte de zona de desenvolupament pròxim, ja que en la teoria de Vygotsky també apareix la figura de l’expert, però, a diferència de Brunner, no concreta la relació que hi ha entre l’expert i l’aprenent.\nAixò ens remet als MECANISMES D'INFLUÈNCIA EDUCATIVA, que són aquells factors que s'han d'activar per tal que una acció sigui sinònima de processos d'aprenentatge i ensenyances. Aquests són mecanisme externs a l'individu:  L'aprenentatge és un procés de compartir significats, allò que està a la ment dels alumes ha de ser el mateix que hi ha a la del professió. Des d'aquesta perspectiva, ensenyar no és res mes que posar en relació significats i construir sistemes de significats compartits entre professor i alumnes. El professor renúncia a la globalitat del contingut; crea un primer nivell d'intersubjectivitat (significats compartits) i va pujant progressivament el nivell d'intersubjectivitat a partir del llenguatge, les estratègies i els recursos semiòtics.\nEnsenyar i aprendre= compartir significats.\n Procés de traspàs progressiu de control. L'alumne és responsable, des del primer moment, del procés d'ensenyament-aprenentatge. El professor ofereix ajudes que a poc a poc va retirant en funció de la competència de l'alumne. El professor ha de valorar el nivell de competències i necessitats de l'alumnat i ha de regular les ajudes.\nEl resultat de la transformació d'una comunitat de pràctica és, en primer lloc, la participació perifèrica i, en segon lloc, nuclear. Per exemple, una persona que aprèn a jugar a futbol, primer perifèrica (banqueta), progressivament nuclear (titular).\nAixí doncs, es tracta de crear bastides i anar seguint la seguretat i el control de la tasca a mesura que l'aprenent va dominant la tasca.\nEXEMPLES Situació 1: text de la guerra Intentar desenvolupar una zona d'ensenyament propi mitjançant bastides a la pràctica educativa, portar la teoria a la pràctica: ENSENYANÇA RECÍPROCA (Vygotski, Pancincsar, Bronn): L’ensenyança recíproca és útil per millorar la competència de comprensió de textos, ensenyar didàctica per aprendre a llegir i comprendre a partir de fer preguntes (diàleg) intercanviant els rols (l'expert té la competència, té el coneixement, però deixa que els alumnes facin d'experts donant-los la oportunitat de realitzar ells el resum, col·lectivament, respondre preguntes, etc.). Aquí trobem l’instrument cultural, preguntes, negociar significats...\nUna alumne llegeix el text, l'altre adopta el rol d'expert i en fa un resum, l'altre fa preguntes de clarificació... Són diferents exemples d’aquesta ensenyança recíproca en la que els participants de la comunitat de pràctica participen activament. És aconsellable que al final hi hagi una pregunta de predicció, (de què penseu que pot anar el següent paràgraf...?).\nEn aquest cas, trobem una aplicació de la teoria sociocultural de Vygotsky, ja que no es tracta d’un aprenentatge autònom, sinó que és social, i interpsicològic en el que trobem un diàleg entre els aprenents.\nSituació 2: els vehicles La mestra està a una classe explicant a partir d'unes làmines els vehicles. Quan demana al cap de 15 min que els nens dibuixin un vehicle, una nena dibuixa la seva família perquè no sap què són els vehicles.\nEn aquest exemple, com podem veure, les làmines podrien ser considerades com les eines que permeten una amplificació dels processos psicològics. Tot i això, la pràctica és unidireccional, ja que la mestra parla i els alumnes escolten. En aquest cas, doncs, no hi ha mecanismes d'influència i, per tant, no s'activen els processos d'aprenentatge.\nDes d'un punt de vista didàctic, podríem agafar el que ella ens acaba de mostrar que li interessa (la seva família), i relacionar-ho amb els vehicles, fer relacions entre els coneixement previs (família) i els nous (noció de vehicles): Com va a treballar el teu pare? Aprendre vol dir relacionar coneixements previs amb els nous, com diu la teoria cognitiva de Piaget.\nSituació 3: el caçador, Una mestra que té en ment els mecanismes d'influència comunicativa inicia una constant interacció (diàleg), i intenta que aprenguin què és un caçador. A més, a nivell teòric, des de la perspectiva sociocultural, està intentant compartir els significats, que tot el grup comparteixi el que entén per caçador (primer dels processos).\nEn aquest cas, la professora fa servir el primer procés de la teoria de la bastida. Per materialitzar aquest mecanisme la professora utilitza tres estratègies: 1. Intenta crear una situació dialògica simètrica (accepta els recursos lingüístics dels alumnes, marc de referència, de sentit), accepta el que diuen -això li permet negociar aquests significats- i posa a tots els parlants en la mateixa situació.\n  Raúl: Que té una arma que pot matar Mestra: Que té una arma que pot matar? I a qui pot matar? 2. No només recull les aportacions dels alumnes, sinó que, a més, expandeix el discurs corregint-lo gramaticalment i també semànticament (si hi hagués una falsa comprensió). Accepta i reconeix les aportacions, però els corregeix, l'expandeix.\n  Fatu: Abans ho fan amb fletxes Mestra: Sí, abans els caçadors ho feien amb fletxes.\n3. Reformular el tema compartit, comparteix la definició final dels alumnes, fa síntesis, ordena i guia tot el que ells van dient.\n  Laura: A la tele un cocodril es menjava un animal...\nMestra: Clar, els animals també han de menjar, però això no vol dir que siguin dolents...\nAixí doncs, aquestes són tres estratègies per dur a terme el primer procés de la teoria de Brunner i compartir, així, els significats a la classe.\nCONSEQÜÈNCIES PSICOPEDAGÒGIQUES Ensenyar des d'aquesta perspectiva és crear reptes, fer que hagin d'anar més enllà d'allà on es pot arribar de manera individual. Això significa treure'l de la zona de desenvolupament real, d’allò que ja sap fer, per crear reptes que facin que vagi més enllà amb l'ajuda social. Allò que podem fer avui amb l'ajuda d'alguna cosa o d’alguna persona ho podrem fer demà sols.\nTot i això, cal destacar que per aconseguir aquest resultat és important proporcionar ajudes, crear bastides i promoure el treball cooperatiu. Les ajudes que es proporcionin no han de ser arbitràries, sinó coherents amb la competència que té l’alumne.\nPERSPECTIVA SISTÈMICA Bronfenbrenner comença la seva teoria ecològica, fent una crítica fonamental al pensament del moment. Defineix la psicologia en base a tots els estudis i experiments anteriors. La defineix com la ciència estranya de l’estranya conducta dels infants estranys amb adults estranys fent coses estranyes amb el mínim de temps possible.\nAquí critica la qualitat dels estudis sobre la psicologia, ja que no tenen en compte el context en el que es troben. Així doncs, aquest autor critica el mètode experimental (estudis de laboratori, tasques de conservació de Piaget) i defensa l’estudi segons els contextos reals actuals. Bronfenbrenner, per tant, critica que, fins ara, s’han fet teories sense analitzar els nens i nenes tenint en compte la seva situació familiar, com els afecta a l’escola, etc.\nSegons ell, fins ara s’han fet estudis artificials, experimentals amb contextos artificials, perquè aïllen la persona de la seva realitat i els fan fer coses estranyes (jugar amb els líquids), amb adults estranys (els investigadors). Afirma, així, que hem oblidat l'anàlisi del nen en la seva conducta natural, ecologia de la vida. A partir d'aquests estudis artificials generem coneixements, però hi ha un problema de validesa ecològica. A partir d'aquí, generem una altre teoria: la perspectiva sistèmica.\nBronfenberner era rus, però als 6 anys va anar a EUA. El seu pare, metge, era investigador del coeficient intel·lectual.\nS'adonava que quan entraven dins la institució el seu QI baixava, i quan estaven a l'exterior fent altres activitats, pujava. Amb això, va arribar a la conclusió que la intel·ligència no és biològica i es va adonar que un context determinat pot modificar la intel·ligència d'una persona, excepte quan hi ha trastorns o problemes interns.\nSegons aquesta perspectiva, som el resultat de la participació en pràctiques educatives, participació en contextos formals o informals (mediats per Internet...) En aquest cas, com que l'ambient és molt important i som el resultat de la participació en contextos reals de la vida, cal substituir el mètode experimental pel d'observació enriquint, així, la teoria que tenim sobre l'ambient i analitzant els nens a l'escola, la seva família, els mitjans de comunicació...\nBronfenbrenner, proposa, per tant, la teoria de l’ecologia, que postula la intel·ligència dins diferents sistemes:  Microsistemes: conjunt de relacions de sistemes pròxims, contextos en els quals la persona en desenvolupament hi participa activament fent tres coses: 1. Adoptant rols específics diferents en cada context.\n2. Desenvolupant relacions interpersonals.\n3. Realitzant activitats "molars" (amb principi i fi).\nCadascú en els seus contextos reals de vida té microsistemes diferents.\n Mesosistema: és la relació entre dos o més microsistemes. És un conjunt de microsistemes. Allò que influeix en el nostre desenvolupament psicològic és allò que fem en el microsistema. To i això, allò que fem en el mesosistema també pot afectar-nos.\nEX: relació família-escola. És beneficiós per l'aprenentatge que hi hagin continuïtats educatives.\n Exosistema: aquells contextos que encara que no tinguem una participació activa, sorgeixen esdeveniments que afecten al nostre microsistema i, per tant, al nostre desenvolupament.\nEX: el lloc de la feina dels nostres pares, els ajuntaments...\n Macrosistema: la cultura. Totes aquelles lleis, sistema religiós, polític, econòmic, que acaben dissenyant la resta de contextos. Creences, ideologies, pautes de conducte que acaba dissenyant la resta de sistemes.\nEx: la religió catòlica ens marca les festes.\nOn ens desenvolupem psicològicament les persones? En quin d'aquests sistemes? En el microsistema.\nEl mecanisme que explica el desenvolupament psicològic són els processos proximals, que són els processos d'interacció recíproca progressivament més complexa entre un organisme biopsicosocial actiu entre les persones i símbols del seu voltant. Per ser afectiva aquesta interacció ha de ser recíproca i continua al llarg del temps (rutines a infantil).\nEl model ecològic de Bronfebenbrenner.\n Comú entre Vygotsky: presència d'un adult expert.\n Diferència: persones amb les quals s'ha establert una relació emocional positiva. Parla de la relació emocional.\nPer tant, intervenir voldrà dir crear relacions de confiança amb les persones.\nLleis Generalitat (macrositemes) Amics UNI I I Jornada de portes obertes (mesosistema) Família I Feina del pare (exosistema) APLICACIONS DE LA PERSPECTIVA SISTÈMICA EN LA PRÀCTICA EDUCATIVA Intervenció educativa a nivell del microsistema Actuacions de l'aula, modificació de processos d'aprenentatge Mesosistema: relació entre dos o més sistemes. Poden haver diferents exemples com escola/família:  Participació en entorns múltiples, el que posa en relació aquests sistemes és la mateixa persona. Per exemple, una persona que va a l’escola i quan arriba a casa conta e que han fet.\n Vinculació indirecta és quan una persona no participa directament en els dos sistemes i aquests dos estan relacionats amb una persona per un intermediari. Per exemple, el cangur d’un alumne.\n Comunicacions entre entorns, per exemple, l’escola que prepara un llistat de preus del material escolars.\nLa noció de mesosistema de Bronfenbrenner creu que la capacitat de transmetre coneixements de l’escola augmentarà quan aquest organisme pugui relacionar-se amb altres sistemes, com la família. Per aquest motiu, proposa aconseguir aquesta relació amb activitats compartides, comunicació en els dos sentits... L’evolució de l’escola es veurà incrementada si es donen aquestes condicions, i, a més, la confiança mútua, una orientació positiva, el consens de fites entre els entorns i un equilibri de poders progressiu que respongui a l’acció en nombre de la persona en desenvolupament.\nQuè vol dir crear activitats educatives? Dissenyar activitats compartides, comunicació en els dos sentis i la informació subministrada en cada escenari sobre els altres.\nTindrà més influencia un mesosistema si el rol estimula l'aparició de (trets que caracteritzen la continuitat educativa): relacions de confiança mútua, orientació positiva, establir objectius compartits, equilibri de poder progressiu ( les famílies dels alumnes han de confiar amb el docent, sinó no hi haurà continuïtat, hi haurà prejudici, estereotip).\nEl programa "Funds of Knowledge", proposat per gent de la universitat en un claustre de mestres.\nPrograma que sorgeix a la Universitat de Arizona, Tuxo, on la meitat de població era d'origen estranger de centre Amèrica, Mèxic. Estat de política conservadora en quant a la utilització de la llengüa materna... Està prohibida la utilització d'una segona llengua. Control de fronteres  Perspectiva del dèficit.\nLa població d'origen estranger tenen un rendiment més pobre, hipòtesis:   El QI és estàtic.\nPerspectiva del dèficit Programa "Funds of Knowldge", per carregar-se la segona teoria. El programa sorgeix als anys 80, de la mà d'uns antropòlegs que estudiaven, a través de visites a les llars, com sobrevivien els immigrants amb tantes lleis en contra...\nS'adonen que feien un sistema de crèdit informal anomenat TANDA O CONDINA i creen un fons comú, cadascú posa diners i quan un ho necessita se li donen. Perquè funcioni hi ha d'haver confiança, és l'expectativa positiva de que no ens estan enganyant.\nSosté que la confiança mútua dóna forma a les expectatives de relacions dins d'àmplies xarxes de vincles interpersonals on s'intercanvia diners , coneixements, informacions, favors, bens, serveis, emocions, intimitats...\nAllò que sosté les relacions transnacionals es el pegament subjacent a les mateixes.\nD'aquí sorgeix el concepte de fons de coneixement (cossos de coneixements històricament acumulades i desenvolupades culturalment, habilitats, destreses subjacents a les activitats de les famílies que són essencials pel benestar de la llar, la família i l'individu). Hi ha un intercanvi entre les famílies que es basa en coneixements i destreses, no només en diners.\nSuposem que totes les famílies disposen experiència social i cultural, a partir d'aquestes experiències culturals han anat acumulant coneixements i habilitats. Això ho tenen totes les famílies les estrangeres també, més enllà de la diversitat cultural totes les persones tenen fons de coneixement, essencial d'aquella llar.\nL'escola pública ignora els recursos estratègics i culturals que les llars d'origen mexicà tenen, ignoren les seves fonts de coneixement, no estan presents a les escoles, no hi ha continuïtat educativa.\nEl propòsit fonamental del treball és desenvolupar innovacions en els processos d'ensenyança i aprenentatge.\nPrograma dirigit a mestre amb el propòsit de fer didàctiques a partir d'incorporar els coneixements i habilitats que els mestres han identificat prèviament que tenen les famílies ( coneixements d'agricultura, ramaderia....).\nObjectius:    Millorar aprenentatge acadèmic alumnes orígens hispà.\nMillorar les relacions família- escola a traves de relacions basades en la confiança mútua Realitzar innovacions didàctiques a través de la incorporació de les fonts de coneixement de les famílies dels alumnes.\nEn resum, la solució és millorar l’aprenentatge escolar dels alumnes d’origen hispà, les relacions família-escola a través de crear relacions basades en la confiança mútua i realitzar innovacions didàctiques i curriculars a través de la capitalització dels coneixements locals incrustats en els fons de coneixement dels alumnes. El procediment per aconseguir tot això, és que es consideri com a fonts de coneixement a les famílies, de manera que el docent ha d’anar a casa dels alumnes a reconèixer els recursos i habilitats que té la família.\nHi ha un desdibuixament del sentit de l’escola segons ... per problemes com la desmotivació, l’avorriment, l’absentisme escolar, etc. la qual cosa provoca la frustració per part dels docents. Aquesta crisi és deguda a la desincronització produïda pels docents que eduquen al segle XXI i aquests van ser ensenyats al segle XX.\n1. Què és la nova ecologia de l’aprenentatge? Una nova ecologia de l’aprenentatge és el resultat educatiu que sorgeix d’un conjunt de canvis socials i culturals, de manera que els conceptes que la fonamenten i aquesta dona suport, canvien també. La nova ecologia de l’aprenentatge és el resultat 2. En què consisteix la personalització educativa? La personalització educativa és el moment en el que la forma d’educar canvia o evoluciona 3. Quin reptes creieu que té l’escola al s. XXI? Ensenyar als nens en la nova societat, ja que aquesta canvia molt i x les noves tecnologies es molt difícil ensenyar als nens a resoldre problemes que probablement encara no existeixen xq la societat continuarà canviant.\n(finalidad social de la escuela) Les noves pràctiques culturals que estan relacionades amb el medi són molt importants i en l’educació, societat i psicologia ens hem d’adaptar. Per exemple, la bombeta en si no és important, el que importa és el que permet (llegir a la nit), per això ens hem d’adaptar als nous canvis i aprofitar les noves oportunitats que se’ns presenten. (dónde y con quién ensenyar) Actualment, trobem coneixement wherever i des de l’escola hem d’aprofitar això. Ha de tenir lloc la informatització de l’aprenentatge. Aprenem a partir de les diferents vivències de la vida, al contrari que abans, que només s’aprenia a l’escola a causa del poc accés a la informació que hi havia. La nova ecologia de l’aprenentatge també presenta altres característiques com la falta d’estabilitat (canvis constants de feina durant tota la vida, la qual cosa requereix un aprenentatge continu). Ara l’important es connectar els coneixements amb les experiències personals.. Ensenyar l’aprenentatge significatiu per facilitat als nens l’habilitat de pensar críticament.\n(què ensenyar) El docent ha de ser un vehicle per treballar un concepte concret, és a dir, un docent ha de tenir l’objectiu de que els nens treballin competències per tal d’assolir informació i aprendre conceptes enlloc de només assolir un coneixement concret. Abans no eren necessàries les competències, el que importava eren els conceptes, però com ara tenim més probabilitats de que sorgeixin nous conceptes hem d’ensenyar les competències necessàries per poder aprendre al llarg de la vida (s’ha d’aprendre a aprendre).\n(Cómo) participació en comunitats líquides d’interès, pràctica i aprenentatge (Alfabetización) ja no s’ensenya la lletra lligada x la mutimodalitat i multitextualitat perquè actualment no només escrivim en paper.\nAprenentatge i desenvolupament de la personalitat - Introducció a la psicologia del desenvolupament (2016) Apunte\nAprenentatge i Desenvolupament de la Personalitat - Pscologia evolutiva ADP (2015) Apunte\nAprenentatge i desenvolupament de la personalitat - Carpeta d'aprenentatge Bloc 3 (2016) Apunte\nAprenentatge i desenvolupament de la personalitat - Portafolis bloc 1,2 i 3 (2016) Apunte\nAprenentatge i desenvolupament de la personalitat - Carpeta d'aprenentatge Bloc 2 (2016) Apunte


Untura? Què dolent!\nNo tenia cap malícia. A mi m'evoca impregnar-se, mullar-se, deixar que les basses dels carrers et mullin les sabates, que la ciutat t'unti.\nHome, ja que et posses, ves comentant cada un dels mots. Preferiblement començant pel final:\nSi la renovació del pressumpte projecte socialista de la capital de Charneguistán passa per una persona que vota amb el PP contra la democràcia a la Mesa del Parlament, que defensa els mossos torturadors, que fa un ús electoralista infamant de persones amb gravíssimes malalties que els impedeixen estar en possessió de les seves facultats mentals i que s'ha tirat quatre anys malbarantant recursos en una Conselleria en la qual s'ha negat a optar pels recursos propis que paguem tots per mantenir-los ociosos mentre contractava amics, coneguts i saludats en una surrealista espiral de subcontractació de pressumptes assessors, consells i demés, la paraula és i només pot ser una: desventura.\nConfitura = La politica ha de ser més dolça\nAcupuntura = De vegades no calen grans accions, sinó intervencions minúscules, com la punxada d'una agulla. En altres ocasions, he defensat una gestió d'acupuntura.\nFilatura = La Barcelona moderna neixé amb les filatures. Hi ha un fil d'Ariadna que relliga el futur de la ciutat amb el seu passat tèxtil. Filatura vol dir no renunciar a la ciutat industrial.\nI s'ha deixat que esmorza nens cada matí i que té llibres de bruixes a la seva biblioteca. I m'han explicat que els seus encanteris et poden convertir en un gripau blau, babau.\nQuè grans aquestes darreres respotes!\nDoncs segur que el que t'ho ha explicat deu ser a Nicaragua, l'únic lloc d'Europa Occidental on per coincidir amb el PP t'acusen d'esmorzar nens i de ser una bruixa. I sí, per allà també troben normal fer un ús polític poc edificant de persones malaltes com és el cas del President Maragall, al qual per cert la consellera Tura es va cuidar molt de recolzar quan el trio d'asos amb poques llicència-tures que va agafar el PSC manant a tot arreu i el deixarà encaminat al monocultiu de la lluita pel vot nacionalista amb el PP i Ciutadans van decidir carregar-se'l.\nPotser sí que a Nicaragua (Xarnegolàndia li deies?) han exagerat amb això dels encanteris. Potser no hi havia per tant.\nJo a Nicaragua li dic Nicaragua, i a Catalunya Charneguistán. I el que he dit de Nicaragua val també per les Terres de l'Ebre, on no fa ni tres mesos la Consellera Tura explicava a tothom que la volia sentir que el PP esmorza nens.\nD'acord. Tingues tu la darrera paraula en aquest diàleg tan enriquidor i recíprocament instructiu\nPer què quan el partit que governa és l'adversari cal una renovació democràtica i quan ho fa el meu partit cal que torni a guayar?\nO per què quan l'adversari governa durant anys i panys és un partit sense projecte i quan és el meu que governa anys i panys té un projecte engrescador i participatiu?


Teatre del somni surrealista de Salvador Dalí - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nTeatre del somni surrealista de Salvador Dalí\nFigueres, la ciutat on va néixer i morir el geni empordanès, us ofereix un Museu diferent de tots els altres\nredacció les diferents col·leccions de la fundació gala-salvador dalí inclouen obres d'art de tota mena: pintures, dibuixos, escultures, gravats, instal·lacions, hologrames, estereoscòpies i fotografies. d'aquestes, unes 1.500 s'exposen a figueres. s 06.07.2020 | 22:44\nTeatre del somni surrealista de Salvador Dalí Regió7\nDes de 1974, Figueres, la capital de l'Alt Empordà, és també la capital mundial del surrealisme gràcies a la presència del sempre sorprenent Teatre Museu Dalí. Creat i inaugurat pel pintor, és lloc de pelegrinatge de visitants vinguts d'arreu del món i forma la peça principal de l'anomenat Triangle Dalinià, juntament amb la casa museu de Portlligat (Cadaqués) i el castell de Púbol (la Pera), tots tres gestionats per la Fundació Gala Salvador Dalí. Els tres espais museogràfics van rebre un total d'1.060.364 visitants l'any 2019, un 3,98% més que l'any anterior.\nDalí ho va deixar dit: «Vull que el meu Museu sigui com un bloc únic, un laberint, un gran objecte surrealista. Serà un museu absolutament teatral. La gent que vingui a veure'l sortirà amb la sensació d'haver tingut un somni teatral».


Els candidats, les mares i l'avinguda\nROBERT JUAN-CANTAVELLA 20/05/2011 00:00\n260x366 Els candidats, les mares i l'avinguda / FERRAN FORNÉ Els candidats, les mares i l'avinguda / FERRAN FORNÉ\nAl centre de Barcelona, a un extrem del passeig de Gràcia, de fet ja a l'avinguda Diagonal, hi ha la pastisseria Farga, un d'aquests llocs exclusius on anar a berenar si ets per l'Eixample. Això és precisament el que van fer ahir a la tarda Jordi Portabella, d'ERC, Joan Laporta, de Democràcia Catalana, i Ignasi Planas, de Reagrupament, membres de la coalició independentista que concorre conjuntament a les eleccions. Ells sols? No, anaven acompanyats de les seves mares. I és que l'acte era una mostra d'agraïment a les mares, i a través d'elles, també a la gent gran que vota el pròxim diumenge.\nL'últim d'arribar és Portabella. Elles s'asseuen a l'esquerra dels seus fills (un gest que vol reflectir el caràcter de la coalició?). Som uns trenta periodistes i ens falta lloc per moure'ns, uns tractant d'escoltar el que diuen i els altres de prendre fotos i talls de vídeo. Tovallons d'un ric teixit i la taula buida. Els de la tele ajusten els micros de corbata. Mentre col·loquen la petaca a la seva mare, Laporta fa broma: "Et deixo un moment la meva mare i li fots mà?".\nPortabella explica que el seu pare no volia que entrés en política. "Hi ha moltes maneres de fer política, no cal que t'hi dediquis", li deia. Planas no diu res, somriure enlaire i mà quieta a sobre del tovalló doblegat. Laporta demana si no els serveixen el berenar. "Espera una mica -li respon algú-, a dos quarts de sis". Ells amb jaqueta i corbata, i tres rellotges que competeixen en grandària (sense un guanyador evident). Elles elegants i enjoiades, contentes pels seus fills.\nFinalment, arriba el berenar: suïssos, melindros i xurros. Tota la premsa un altre cop a sobre de la taula. Algú ens organitza: "Aquí la prioritat són els gràfics". D'això se'n diu fer política. Els candidats es col·loquen per a les fotos i posen la seva millor cara. Portabella fa broma: "No els demanarem l'edat per cortesia", referint-se a les seves mares. Laporta replica: "Jo no l'he sabuda mai". Planas no diu res, somriure enlaire i mà quieta a sobre del tovalló doblegat.\nTorn de preguntes. Resum del contingut de l'acte polític: quan eren nens, els tres es portaven bé; tan sols Planas volia ser polític; no portaven els mateixos pentinats que ara; "només si volien" treien bones notes; anant plegats obtindran un millor resultat.\nAl centre de Barcelona, a l'extrem oposat del mateix passeig de Gràcia, hi havia els joves d'#acampadabcn. Ahir, aquesta avinguda, la distància que separa un extrem de l'altre, explicava moltes coses.


La Fundació Rafa Nadal organitza la III Cursa Solidària Millor Junts a Palma\nLa Fundació Rafa Nadal organitza la tercera edició de la Cursa Solidària Millor Junts. Una carrera per finançar els projectes de l'entitat en la seva tasca per ajudar als menors del Centre Fundació Rafa Nadal de Palma a través d'un berenar diari.\nLa cursa serà aquest diumenge 6 d'abril. Les sortides de les diferents carreras seran a partir de les 10h al Palau de Congressos de Palma i la meta al Centre de la Fundació (C/Brotad, nº 33 de Palma). Tothom està convidat a participar, des dels infants a partir dels 6 anys fins als adults. Les distàncies varien segons la categoria: 750 metres a la categoria Infantil, 3 quilòmetres a la Juvenil i 7 quilòmetres la Sénior. També hi ha l'opció de fer Marxa Nòrdica, el recorregut serà de 3 quilòmetres.\nA més, com novetat, en aquesta edició es premiarà la participació com a grup dels Centres Educatius amb major nombre de membres inscrits (a partir de 10 persones).\nLa feina de la Fundació\nAl Centre Fundació Rafa Nadal s'atén, mitjançant el programa Educació i Esport, a nins, nines i joves que viuen als barris desfavorits de Nou Llevant i La Soledat de Palma. Des deL 2014 se les ofereix un programa socioeducatiu complementari a super formació escolar que preveu tres àmbits treball imprescindibles per a un correcte desenvolupament personal i social dels beneficiaris i les seves famílies: àmbit socioeducatiu, àmbit esportiu i psicoterapèutic.


La POBLA de LILLET - Tempus fugit: Sarga\nEls orígens de la masia Sarga es remunten a l'època medieval, la primera notícia directa a la casa és d'inicis del segle XIV, probablement ja existia amb anterioritat, ja que el lloc de Sarga s'esmenta ja a inicis del segle XII. Així, la primera referència al nom de Sarga és en un document del 1100, on apareix entre molts dels firmans un tal "Ramon de Sarga".\nAl 1159, trobem a Berengarius de Vilacorba, la seva muller Dna. Jordana, el seu nebot Guillem, i el seu pare Berengarius, que fan una donació a Santa Maria de Lillet (per l'ànima de la seva mare, la d'ells i demés parents), d'un alou de tres peces ermes i una peça de vinya situada a la Vall de Lillet, al lloc dit "in apendici de Vilacorba, in loco nominato Planellas et ad Nogera et ad Comelas et ad Prad de Sarga". Ja al 1305 trobem la primera menció directa al mas, és en el testament de Guillem Çavila de Lillet ( o Guillem de Vila de Lillet), batlle, que deixa al seu fill Guillem, els masos Sarga, junt amb els de Ferrús i Roca Espluga.\nAl 1449, trobem que el mas Sarga, junt amb els masos Carbonells, Planes i Baladosa del veïnat de Vilacorba, i Eits, al veïnat de la Pobla, que estaven sota la jurisdicció del pavorde del monestir, Joan Cunill, amb autoritat del bisbe, i junt amb altres tres canonges, els fa excepts dels mals usos (o sigui francs, quitis i immunes de remença personal d'homes i de fembres, d'intèstia, d'exorquia, etc...), però es reservaren els drets sobre el domini directe en cas de venda, i havien de continuar pagant els censos agraris, que pel mas dels Sarga són "tres gallines e un poll. Item civada, dues mitgeres a mesura corribla, dretes, mitja quartera de froment a la dita mesura. Item, una fogace d'una lliura. Item més, diners, quinze sous e sis bar. Item més, fa per los dies que antigament feye al dit monastir de sagada, batuda, laurada e cavada, sinch sous.", a més dels acostumats delmes i primícies. Sembla però, que es continuaren exercin mals usos, ja que posteriorment, el 1499, es presentaren davant el pavorde els representants d'aquests masos, per fer saber les dificultats amb que es trobaven per sobreviure. Al llarg del segle XV apareixen altres referències al cognom Sarga.\nI ja al segle XVI, el 1573 trobem que Sarga consta com una de les masades de la parròquia del monestir de Santa Maria de Lillet, que junt amb Montclús, La Rovira, el Guixer, Castell de la Vila, el Bruc, Junyent, Carbonells i altres, van haver de col·laborar en la reparació de l'església i el monestir arran de les bregues tingudes entre la família Cadell i la Riembau.\nEn dates posteriors trobem al "Llibre de notas de la pnt. Vila de la Pobla" (1715 al 1818) dues referències al mas, l'una es correspon a "Venda del mas Sarga y altres a Bernat (?) alias Patau signat." , i l'altra, "Primo la donacio feu lo Dn. Jaume Barnola, del mas Sarga a la obra de la Iglesia de Lillet y universitat, per la sua anima". Malauradament, no consten les dates dels documents originals. Al 1856, en el llibre "Registro de las casas de campo de cada distrito y los aforados de guerra", apareix la casa de Sarga com a propietat de la "Rvda. Comunidad de preveres de esta villa". També a les actes dels plens de l'Ajuntament de la Pobla del 1884, surt el nom de la masia Sarga en el llistat de les cases que han de pagar la part de "consumos y cereales" dels habitants de l'extraradi de la Pobla de Lillet.\nObservacions: El "Llibre de notas de la pnt. Vila de la Pobla" és conservat a l'Arxiu Municipal de la Pobla de Lillet (caixa 845), inclou documentació diversa del 1715 al 1818 (tot i que fa referències fins al 1429), hi consten diferents llistats, entre els quals hi trobem un llistat de notes amb l'encapçalament "Los Actes de la Vila en son poder al arxiu los en pergamí son los següents", a la nota nº 9 hi ha la següent referència: "Venda del mas Sarga y altres a Bernat (?) alias Patau signat." ; en el mateix llibre, però en un llistat amb la referència "Cen un llibre de Codern ab cobertas de pergami constan los actes següents", i a la primera nota hi consta "Primo la donacio feu lo Dn. Jaume Barnola, del mas Sarga a la obra de la Iglesia de Lillet y universitat, per la sua anima". Malauradament, no consten les dates dels documents originals.\nEl mas Sarga és format per diverses construccions; la casa com element principal, al seu costat est, coberts, i el paller al davant, (al nord de la casa), amb l'era enmig, delimitada per aquestes construccions i per un mur de tancament, Actualment aquest conjunt ha estat totalment reformat i habilitat com a casa de turisme rural.\nLa casa és de planta rectangular, de tres plantes i coberta a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana principal. Està construïda en una zona en desnivell, fet que li permet tenir accés a peu pla en dos dels nivells. (PB i P1), el de la planta primera és a través del mur nord i dóna directament a l'era.\nLes obertures també han estat modificades, es conserven al mur sud i a nivell de la planta baixa dues petites finestres. A l'interior de la casa, quasi l'únic element arquitectònic que es conserva és un mur mitger, de càrrega, a la planta baixa; destaca per està conformat amb dos amplis passos formats per arcs de mig punt fets amb pedres allargades i lloses posades a plec de llibre. L'edifici del costat est de la casa, és de planta allargada, rectangular, també amb coberta a dos vessants; el nivell superior també amb accés des de l'era, era destinat a corts, a la planta baixa hi havia el femer amb coberta de volta de pedra.\nEl paller és de mides força grans, consta de dues plantes i coberta a dos vessants amb el carener orientat nord-sud; la façana principal està totalment oberta cap al sud, tant sols amb dos grans pilars centrats en el frontis.\nAquest paller mostra dues fases constructives, l'estructura més antiga es correspon amb la part sud, l'ampliació s'hi adossa pel costat nord.\nEn el mur nord de l'estructura primigènia i a nivell de planta baixa hi ha dos passos que comunica les dues estructures, són fets amb arcs de pedres allargades, un de mig punt i l'altre més gran i d'arc rebaixat; obren a la part interior que era destinada al bestiar (restes d'alguna menjadora); al nivell superior aquest mur no hi és, hi trobem tres pilars.


Els 2.001 dies de l’odissea socialista | El Món de Reus\n← Sant Plim, Patró de Reus\nEls 2.001 dies de l’odissea socialista\nPosted on 14 Novembre 2016\tby Josep Baiges\nVallès i Borrell a la roda de premsa de divendres (Enrique Canovaca / Reusdigital.cat)\nCom bé recordaran els lectors més fidels, aquest blog va bressolar a recer de la històrica campanya electoral de les municipals de 2011. Van ser aquells 100 dies que van canviar el Món de Reus i dels que en vaig fer un llibre per poder testimoniar, amb les cròniques viscudes, un període que va capgirar l’Ajuntament de Reus provocant un canvi històric que posava fi a 32 anys de govern socialista ininterromput. Aquella derrota obligava al PSC reusenc a fer una insòlita travessia del desert cercant la manera de recuperar el lideratge polític a la ciutat.\nDivendres, tot just 2.001 dies després d’aquell 22 de maig de 2011, assistíem a l’anunci oficial de la renúncia com a regidors del portaveu municipal, Francesc Vallès, i de la seva número 2, Núria Borrell. Una renúncia impactant atenent el seu perfil. Vallès ha estat un dels polítics amb més pedigrí de la ciutat, amb una impecable trajectòria com a Diputat a Madrid que feia presagiar, fa pocs anys, una carrera política important a la capital de l’Estat. La desfeta socialista l’ha acabat arrossegant. Durant aquesta última etapa a la ciutat ha quedat desconcertat, gairebé en fóra de joc en un terreny -el municipal- que per ell ha resultat inhòspit i ha acabat tirant la tovallola per emprendre nous projectes professionals.\nQuedarà el dubte de saber el que hauria estat capaç de fer un polític com ell, amb la seva innegable preparació i contactes a Madrid, si hagués arribat a l’alcaldia. I per altra banda l’adéu de la Núria Borrell també té un profund simbolisme. Tot i que la seva carrera política s’ha desenvolupat bàsicament a les bases del partit, la seva aparició al consistori servia per recuperar aquella època de rellançament de la ciutat que els més romàntics recorden de l’època del seu pare, el malaguanyat Alcalde Borrell.\nPerò més enllà dels casos personals, l’adéu de Vallès i Borrell certifica el canvi profund del PSC. El partit continua desconcertat. És evident que la dinàmica a nivell nacional i estatal està passant factura als socialistes reusencs. No els ajuda gens. Però costa molt entendre com un partit que va ser totpoderós al Món de Reus continua sense un lideratge definit per afrontar amb garanties unes eleccions que són d’aquí dos anys i mig. Un termini que, en política, és ben poca cosa per reaccionar amb garanties d’èxit.\nPer cert, s’hi han fixat quins capricis que té el calendari? Com hem dit Vallès i Borrell van plegar divendres, 2.001 dies després de les municipals de 2011. Una xifra amb connotacions cinematogràfiques perquè a molts ens recorda la cèlebre odissea de l’espai de l’Stanley Kubric. A Reus, però, l’odissea dels socialistes sembla no tenir aturador. I als fets em remeto.


Rescat multitudinari sense ferits al telefèric d'Arinsal - FÒRUM.ad\nEl 11/02/20 23:08\nEnsurt amb final feliç aquest migdia a Arinsal. A causa d’un mal funcionament en una de les pilones del telefèric, un nodrit grup d’esquiadors s’ha quedat atrapat i ha hagut de ser evacuat pels bombers i el personal de l’estació en una actuació conjunta. Ningú no ha pres mal i tot plegat ha quedat en una anècdota.\nFaltaven pocs minuts per les dues de la tarda quan una de les pilones del telefèric que uneix Pal amb Arinsal ha patit una avaria. En aquell moment hi havia força usuaris utilitzant el giny que, a conseqüència d’aquesta incidència, s’ha hagut d’aturar sense que s’hagi pogut tornar a activar.\nPer tant, els 68 esquiadors i els quatre treballadors de l’estació que ocupaven cadascun dels dos telecabines han quedat momentàniament atrapats i s’han hagut d’evacuar.\nSe n’ha encarregat el cos de bombers. L’operació, que s’ha fet seguint el protocol de seguretat establert, ha acabat sense que cap dels implicats hagi patit danys personals, ni hagi requerit de cap mena d’assistència.\nDes de l’estació informen que l’avaria ja s’ha pogut solucionar i que dimecres a primera hora del matí el telefèric ja funcionarà amb normalitat.\nSí ha sofert ferides un home que, a un quart de quatre de la tarda, ha caigut mentre feia la via ferrada del Bony d’Envalira. L’home ha hagut de ser rescatat pels bombers que l’han traslladat a l’hospital.\nNotícia Anterior: Cristina Rodríguez renuncia a seguir presidint la comissió nacional per la UNESCO\nSegüent Notícia: L’hospital modernitza els quiròfans


Ferreteria Morey, Can Busco – Emblemàtics Balears\nFerreteria Morey, Can Busco\nL’any 1898, Juan Morey Muntaner va fundar la Drogueria Morey al carrer de la Lluna, avui carrer Major. Anys més tard, es va traslladar a la plaça de sa Bassa. Va començar amb la venda de productes de drogueria, però després el seu fill Gaspar va ampliar el negoci i també s’especialitzaren en la venda d’articles de ferreteria, com ara ferradures per a cavalls, producció de pintura per a persianes, carros, entre d’altres. A partir de llavors, adoptà el nom de Ferreteria Morey, coneguda a Manacor com Can Busco.\nL’any 1968, el negoci va passar a mans de Tomeu Morey Bonet, fill de Gaspar, que va fer un important procés de modernització de l’establiment i els seus productes. Avui, continua gràcies als seus dos fills, Pedro i Tomeu Morey Obrador, que l’any 1992 es varen fer càrrec del negoci. La cinquena generació de la família també hi és present, ja que hi treballen els fills de Pedro i Tomeu.\nÉs una de les ferreteries més conegudes de Manacor, pel gran assortiment de productes que tenen. Encara ara fabriquen un líquid especial per untar els mobles i reben visites de tot Mallorca per comprar-lo. Cal destacar que produeixen claus de portassa o claus de mida gran i s’han especialitzats en claus de casa, cotxe i comandaments de portassa.\nPlaça Joan March, 3 i 4 · Manacor · Mallorca\n+34 971 823 007\n@Ferreteria Morey, Can Busco


Una guia de novells per configurar un mini nevera - Com\nPrincipal Com Lloc Sense Categoria Bloc Saludable\nUna guia de novells per configurar un mini nevera\nPerquè quan fa una pausa de Joc de trons es torna insuportable\nConviure amb molta gent en una casa pot ser una molèstia, sobretot quan s’ha de decidir com dividir l’espai de la nevera o trobar el culpable que s’ha menjat el seu hummus preferit.\nLa millor manera d’afrontar aquest problema és aconseguir una mini nevera per a la vostra habitació. No us excuseu com 'la vostra habitació és massa petita' o 'teniu un company de pis que pot menjar-ho tot'. En lloc d’això, penseu en el convenient que és no haver d’anar a la cuina per agafar aquella gelada ... ampolla d’aigua.\nUna mini nevera no només emmagatzema aliments a l’interior, sinó que també podeu col·locar-hi aliments. És fàcil apilar les palometes de blat de moro, cereals i pastes juntes o col·locar els plàtans i altres fruites i verdures a la part superior, fent-los més accessibles per als vostres desitjos.\nAra, el problema més gran que tindreu és l’únic encarregat de recordar quan el vostre menjar anirà malament, però tot el que heu de fer és aconseguir una pissarra blanca i escriure-hi les dates de caducitat abans de col·locar-hi menjar. nevera.\nNormalment, una esfera mini nevera oscil·la entre l’1 i el 7, sent l’1 l’ambient més fred i el 7 el més càlid. He establert el control al número 3 o 4, ja que tendeix a mantenir els meus aliments frescos. Un recordatori amable: no menystingueu la potència d’una mini nevera. Si poses la mà a la nevera i no creus que faci prou fred, probablement t’equivocaràs.\nUna vegada, vaig tenir menjar que semblava que havia fet un viatge a l'Antàrtida durant la nit. Error de novell.\nCom menjar congelats saludables\nUn rànquing una mica oficial dels entrepans de gelats\nSí, ara es pot fumar a bars i restaurants de Denver\nBeure a través d’una palla pot emborratxar-se més ràpidament\nés millor la sal marina que la sal kosher\nla fàbrica de pastissos de formatge dona més de ____ lliures d’aliments a l’any a programes de rescat d’aliments:\npostres índies fàcils de fer a casa\nquantes calories en un rotllo de salmó\nquè he de menjar a l'olivera?


Obté la llicenciatura en Filosofia a la Universitat de Swarthmore i el màster en Sociologia per la Universitat de Harvard. És doctor en Mitjans i Govern per la Universitat de Kieo (Japó), de la qual és professor d'Informació Ambiental. També és professor de Multimèdia a la Universitat de Southampton (Regne Unit).\nÉs conegut per haver encunyat els termes hipertext i hipermèdia, que apareixen al seu assaig A File Structure for the Complex, the Changing and the Indeterminate (1965), i per ser el fundador del projecte Xanadu (1967) l'objectiu del qual era crear una biblioteca en línia amb tota la literatura i l'art de la humanitat.\nA més de nombrosos articles, és autor de Computer Lib/Dream Machines (1974), The Home Computer Revolution (1977), Literary Machines (1981) i The Future of Information (1997), obres que han inspirat generacions de dissenyadors de programari. El 1998 va ser guardonat amb el premi Yuri Rubinsky Web, WWW7, a Brisbane (Austràlia), i el 2001 va ser nomenat Cavaller Oficial de les Arts i les Lletres, a França.