Разни мисли, разни недомислици: 08/01/2007 - 09/01/2007\nС ведра стъпка в ранни зори, животното се приближава към спящата мен, оглежда ме с безкрайна нежност и в следващия момент любвеобилно впива зъби и нокти в беззащитните ми крачка.\nНяма такъв будилник! - наострени ушета, розова муцуна, четири лапи и грамадански опаш. Името му е Мартин, на 9 години и е неоспоримият владетел на дом Минчеви.\nИсторията му започва някъде из сумрачните подземия на СОУ "Христо Ботев" Русе, където беше локализиран първоначално. Миловидният му тогава няколко месечен вид, не подсказваше какъв котешки левент ще излезе от него. Сега, почти десетилетие по-късно, ние, които съществуваме в сянката му, знаем истината.\nНаскоро се наложи да водя животното при чичо доктор. Нямаме си клетка, затова го сложих в един сак с идеята, че ще оставя ципа леко отворен, а той ще си кротува вътре. Оказа се обаче, че си правя сметките без него. Наложи се през цялото време здраво да стискам сака в ръце, а котът яростно впил лапи във врата ми, пищеше с все сила нещо, което ще да е било котешкият еквивалент на:\n"На помощ, хора, помогнете, аз съм жертва на ужасна несправедливост!"\nили по-краткото, но наситено със смисъл и болка:\n"Ветеринарите на сапун!".\nТа така, всеки който ни видя по улиците, сигурно реши, че аз съм една ужасна коткомъчителка. Ако някой от тези очевидци попадне на този блог искам да ви уверя - в нашия дом, ние живеем, за да служим на звяра!\nНямаме избор посто.\nПубликувано от Дени в 16:10 ч. Няма коментари:\nПубликувано от Дени в 17:07 ч. Няма коментари:\nТъкмо срещу прозореца ми на работа гордо и величествено се извисяват комините на ТЕЦ Русе. И тъкмо днес невъзмутимо и сякаш безкрайно дълго тия комини бълват най-черния черен дим, който съм виждала.\nС пълно съзнание за факта, че на този израз му остават още само няколко пъти преди окончателно да се изтърка, все пак ще възкликна - никак не ми е европейско и екологично!\nПубликувано от Дени в 15:20 ч. Няма коментари:\nБез много-много да се замислям подредих в плеъра си една сумрачна музикална поредица в тон с надвисналите навън драматични облаци и се заех с разни тривиалности като приготвяне и поглъщане на вечерята. Ето защо когато прозвучаха първите тонове на "Who Will Take My Dreams Away" на Marianne Faithfull ме хванаха напълно неподготвена.\nСама по себе си тази песен е разтърсваща, но великолепният начин, по който е вплетена в тялото на един от любимите ми филми La Fille sur le pont я прави едно от най-забележителните музикални изживявания на които съм се натъквала. Което ми напомня, че не е лошо да освежа впечатленията си от филма, като му посветя следващата си филмова вечер. Той е сред тези малки чудеса, които имат нещо ново да ти кажат всеки път, когато се изправиш срещу тях... стига да имаш смелост да видиш и чуеш.\nОсвен това днес докато търсех къде да запиша едно новородено стихче, открих нещо старо, което смятах безвъвратно изгубено и го бях вече оплакала и отписала. Поне десет пъти съм прелиствала бележника, в който го открих, в търсене на изгубените си думи, но без резултат. А днес още с отварянето, попаднах на страницата, където беше записано. Погледнах датата и се оказа, че съм го писала точно преди 4 години. Което допълнително наля вода в мелницата на убеждението ми, че няма случайни неща! Има само причини, които не ни е дадено да знаем.\nПубликувано от Дени в 21:35 ч. Няма коментари:\nА този и третия и засега последен мой разказ. Тъкмо в момента съм забъркала едно писание, дето вече доста време го боря. Дано не се окаже, че е по-голямо от мойте скромни възможности. Ако успея да вкарам малко дисциплина в разхайтеното си ежедневиe, може и да го довърша скоро.\n“За утре щедро ми обричаш\n“Бохемски нощи” I\nИмаш ли такива приятели? Запознали сте се на купон за нечий рожден ден или нанасяне в ново жилище или друго правдоподобно извинение за масов запой; допаднали сте си и под въздействие на алкохола сте провели това, което ви се струва най-дълбокия и откровен разговор в живота ви изобщо. И това е то – изведнъж се оказва, че си вписан с големи букви в графата “най-най-най добър приятел” на този иначе случаен събеседник и той те смята по-близък от цялото си семейство, наред с кучето и малкия брат изтърсак.\nИмаш такива приятели. Всеки има. Те сякаш са вземали уроци по “влизане под кожата” и са тренирали усилено “подтикване към изливане на душата”. “Професионални” приятели. Хора, които са осъзнали, че ако имаш достатъчно много познати, които да убедиш, че си най-близката им сродна душа във вселената, ще можеш постоянно да се подвизаваш ту при един, ту при друг приятел за по седмица-две, като така напълно елиминираш тревогите по поддържане на жилище, чисти дрехи, прехрана и други ежедневни баналности.\nМоят професионален приятел е Толи а.к.а Маймунката. С Толи се запознахме при класическите обстоятелства – нечий рожден ден, “Абсолют Ванилия” за мен, “Стела” за него с последваща пълна душевна вивисекция. Това беше преди два месеца. Не знам къде се е пилял междувременно, но миналата събота явно най-после е дошъл и моят ред да го играя домакиня на този “най-близък” мой приятел. Всъщност, тогава не знаех къде се е пилял. Сега за съжаление знам повече, отколкото ми се иска.\nЗначи, работата е там, че Толи е катерач. Оттам и прякора, Маймунката, понеже може да се покатери на всичко. Това май е единственото нещо в живота му, което взема сериозно. Даже участва в истински състезания и, ако изобщо има някакви доходи, те идват от наградните фондове на тези състезания. Защото той не само, че участва, ами често ги печели. Поради тия негови занимания, Толи изглежда като статуя на гръцки бог, само дето си има глава и ръце. Имам предвид, че, за да е наистина добър един катерач, той трябва да може да издържа тежестта на цялото си тяло само с два пръста ако се наложи. А Толи е наистина добър и спокойно може да служи като анатомичен модел на мъжка мускулатура. Той целият е апетитно изпъкнали релефни мускулчета, безупречни глутеуси и кофа. Не му се намира дори грам мазнина. А като се добави към това и дяволита усмивка и сатанински-съблазнителни зелени очи, в които, за да се взреш трябва да разбуташ пищните кестеняви къдрици, ясно ти е защо всяка девойка, която го съзре, се облизва като лисица пред кокошарник на глухи стопани. Аз как съм се опазила от душегубното му въздействие? - не съм. И аз точех лиги наравно с всички, обаче Толи бързо и професионално ми взе мярката и прецени, че не съм нищо особено. Във всеки случай, не и такава, че заради едното чукане да си изпусне шанса да ме използва като “домакиня”.\nЛичното ми предположение е, че за него жените се разделят на:\n1. жени за чукане;\n2. жени, които да го издържат, понеже им е не е истина колко близък приятел;\n3. сестра му;\n4. майка му.\nПодозирам също, че подгрупа 2 е възникнала, понеже търпението на 3 и 4 е било напълно изчерпано, което го е принудило да се спасява по други начини.\nСъвсем като в някой зле написан филм, лукавият, съблазнителен, интелигентен герой си има “сянка” - вечно влачещ се след него приятел, който сякаш специално е създаден да му е пълна противоположност. В случая на Толи – едър, здрав, с поглед, който издава известна прото-интелигентност, достатъчна да му позволи да ходи и да дъвче в същото време и, разбира се – безусловно и напълно верен на Толи. Името на тоя тип ми се губи. Може да е било Антон или Асен, но истината е, че на човечеството той е познат като Мечката, което всъщност не е много справедливо спрямо мечките, които са доста интелигентни създания. Та тия двамата, Толи и Мечката, навсякъде се мъкнат заедно. Сигурно някъде назад във времето и пространството има случка, която обяснява защо така са се сраснали, но аз поне не съм я чувала.\nИ ето на, миналата седмица, в събота, в някакъв утринен час, дето и петлите ще се възмутят, ако ги накараш да кукуригат толкова рано, се звъни. Отварям и насреща ми хилнатата физиономия на Толи и леко сконфузената с изражение тип “Не бях аз” муцуна на Мечката. Преди да успея да реагирам или да измисля подобаваща причина защо не могат да влязат, те вече бяха разхвърляли багажа си навсякъде, благодаряха ми за хавлиите и тоалетните принадлежности, които им осигурих, за да вземат душ, а аз се улових, че мисля какво да приготвя за закуска. В крайна сметка направих палачинки и докато похапвахме, ми разказаха какво ги води в моя скромен дом. Т.е. Толи ми разказа. Мечката не се главоболи твърде с приказки. Всъщност по-късно, Толи на няколко пъти допълваше и изменяше този начален разказ, като се очерта тревожната тенденция всеки следващ път подробностите да са малко по-неприятни. Така или иначе, първата и официална версия беше, че в града има изложение на спортни уреди, принадлежности, аксесоари и изобщо всичко, което може да се измисли свързано със спорта. В програмата на изложението била предвидена демонстрация на катераческо оборудване, в която Толи щял да участва. Идеята им беше с парите, които ще му платят за демонстрацията директно да продължат към морето. Обяснение за присъствието на Мечката не получих. От тяхна гледна точка, това не беше нужно.\nПървата промяна, която настъпи в Официалната версия, стана ясна на следващия ден, когато Толи сподели, че организаторите на проявата всъщност ще му платят, като му позволят да задържи някои аксесоари от тези, които ще представя. Каза го така, сякаш никога не е обявявал, че ще му платят и аз си помислих, че може да не съм разбрала нещо.\nВтората промяна, стана очевидна, когато изложението приключи в сряда, а тия двамата още нямаха намерение да се изнасят от дома ми.\nПо-късно стана ясно, че кажи-речи нищо от Официалната версия не е вярно. Изложение наистина имаше, но единственият досег на тия двамата с него е било, когато отишли да го разгледат. Истинската причина да се изсипят у нас, беше доста по-различна и направо ми смрази кръвчицата.\nИ така в общи линии стигаме до днешния ден, дето докато съм жива не искам да ми се повтаря.\nЗначи, отварям очи и първото, което виждам е надвесеното на мен лице на Мечката. Сега, Мечката като цяло има изградени някакви хигиенни навици – подозирам, че именно Толи му ги е изградил, обаче устата му не е истина как вони. Та разтърсва ме Мечката да се събудя и вика: “Ставай, тука нещо някаква жена е дошла. Нещо някакъв наем иска...” Светва ми, че трябва хазайката да е дошла за наема. Значи аз до четири часа съм била на работа и съм сервирала на някаква пияна паплач, преди няколко часа едва съм си легнала и сега трябва да стана да се разправям с тая нещастница, дето втори месец ме лъже, че ще прати някого да оправи дограмата в хола, за може прозореца да се затваря нормално. Освен всичко друго, наемът го дължа чак утре, обаче какво да правя, надигам се. Мечката е голям човек и сигурно би могъл да й отхапе главата на тая, обаче той за такива неща като инициатива не е чувал дори. Ако Толи не му е казал, няма и задника си да избърше сигурно, да не говорим да разкара разни досадни хазайки.\nЗаставам на вратата срещу оная скубла и всячески се опитвам да не изгубя съзнание от умора, а тя почва да вика и я усещам как с всяка дума набира все повече и някак се нервира сякаш – какви били тези хора, дето живеели тук с мен, квартирата на един човек е дадена, а и наема поне да съм си плащала навреме... И точно в тоя момент от съседната стая излиза Толи. Както майка го е родила и такъв един съвсем спокойно си свива. Оная се спира насред изречението и се облещва сякаш са я изненадали отзад нещо. Нали, вече обясних какво му е на Толи телцето, та можеш да си представиш гледката. Та лелката ей така се оцъклила, а Толи решава да я подхване с добро. Обяснява й нещо, как щом си плащаме наема, няма какво да се тревожи колко сме нали, нещо за предстоящи заплати говори... изобщо отказах се да слушам. Така или иначе щом Толи се беше захванал, ясно, че щеше да я отиграе.\nТака и стана. Няколко минути по-късно, без дори да може да повярва, че тези думи излизат от нейната уста, лелята се извини за безпокойството, каза нещо, че пак ще се обади, врътна се и изчезна. Подозирам, че наред с другото, Толи може да е издишал мощно в нейна посока, защото като си тръгна, нещо като усмивка даже си беше лепнала.\nДокато разчистим ситуацията с хазайката, се оказа, че Мечката е успял да оповръща цялата кухня, докато се опитвал да направи кафе. Тия двамата определено си прекарваха нощите по-добре от мен – явно бяха се алкохолизирали някъде до зори. Толи си показа носа, колкото да вметне напълно уместния коментар: “У, к'ва гадост” и си се прибра в стаята все така гол-голеничък. Така вместо да прекарам предобеда в заслужена почивка, разчиствах мизерията на Мечката, който беше успял да допълзи до коридора и реанимираше там.\nКъм два следобед вече трябваше да тръгвам за работа. Пристигам в бара е и веднага се оказва, че съм жестоко прецакана, защото Силва, на шефа извънбрачното занимание, която иначе се води нещо като управител, пак е “болна” и аз освен дето ще сервирам, трябва да следя и за няколко доставки и да приключа всички каси накрая, и отчети да пиша... Един вид, пълна лудница. И ако някой може да ми обясни как тая все успява да се разболее, когато шефът е някъде в командировка?! То не че като е на работа кой знае какво върши.... Абе, и до утре да се оплаквам, все тая – като не са ми достатъчно дълги краката, единственото, за което могат да служат е да подтичвам на тях да изпълнявам поръчки.\nТа към девет вече лудницата тече с пълна сила, главата, гърба и краката ми се състезават кое да ме боли повече и точно тогава съзирам на входа физиономията на Мечката. И за първи път по нея се чете някаква емоция. Ама в първи момент реших, че съм сбъркала нещо, защото момчето си изглеждаше изплашено, а аз до тогава не вярвах, че нещо може да го уплаши.\nМечката си потропваше там пред входа от крак на крак и, естествено Симо от охраната веднага се приближи към него, вероятно, за да го посъветва ако не е клиент на заведението да не запречва входа и други подобни охранителни мъдрости. Мечката нещо му каза и Симо директно към мен се обърна – явно мен търси. Направих знак на Симо да го прати на служебния вход и излязох да видя какво иска. Докато си довърша поръчката и изляза, Мечката вече ме чакаше, а с него беше и Толи. И така, тая вечер, преди 4-5 часа чух окончателната и, както се оказа правилна история за идването им при мен. Доколкото можах да разбера, основният мотив, да ми гостуват, е бил просто фактът, че от всичките им познати аз живея най-далеч от града дето са се подвизавали преди това. Спортното изложение е било просто съвпадение и ако не е било то, нещо друго са щели да измислят. Тъй де, Толи е щял да го измисли.\nТа историята, естествено, беше свързана с жена. Истината е, че освен катеренето, Толи има още една любима дисциплина, която ревностно практикува – забиване на мутреси. Преди около месец, Толи метнал око на едно сгодно девойче, което видял в компанията на някакъв “добре облечен бизнесмен”. Двамата си обядвали най-спокойно в някакво заведение в града, и Толи като ги видял моментално взел да точи лиги. Аз лично си представям потока на мислите протичащи през главата на Толи в този момент така: “може да му няма на тоя парите, колите и скъпите дрънкулки, ама пак ще успея да му изчукам женката”. А може и любов от пръв поглед да е било..., но не ми се вярва. Така или иначе, не знам какво е правил, следил ли ги е, някъде сама ли я е намерил, ама Толи, така да се каже успешно изпълнил мисията и забил девойчето. След няколко безгрижни дни на увеселение, спонсорирани изцяло от дамата – сиреч с парите на бизнесмена, което май най-много го радвало, женката, с дързновен поглед и аватюристично вдъхновение поискала да й намерят някакъв сериозен стаф. Искала да се отцепи, както си следва, пък да става каквото ще. Не знам къде е ходил и как, но Толи изпълнил поръчката. Все пак, той е кавалер, желанията на дамата са закон за него... И от тук картинката тръгнала на зле.\nЛекарите всъщност не можели да кажат какво точно е имало в помията дето я взела малката, но доколкото Толи разбрал от някаква много състрадателна сестра, каквото и да било, директно й изпържило очния нерв и я оставило напълно сляпа на 17 години. Обаче това дори не се оказало лошата новина. Истинският карък бил, че девойчето, за да не пресече нещо на Толи ентусиазма, дори не помислило да сподели, че чичкото, от когото идва парата, всъщност е милият й татко. И разбираемо, като открил какво се е случило с щерка му, на оня директно му избила пяна по устата. Каквито и поръчки да са имали биячите му в оня момент, всички са били оттеглени и изпратени да търсят Толи. Но ти това вече го знаеш, нали?\nЕдинственото, което ги спасило и им позволило да се измъкнат, е, че известно време девойчето дали от срам, дали от някаква криворазбрана вярност, отказвало да каже, кой я е подредил така. После обаче в префърцунената й главица най после се промъкнала мисълта, че заради тоя ебалник никога вече изобщо няма да може да вижда и се разбесняла достатъчно, та да поиска да му изпие мозъчето. Още повече, че за да не е капо, през няколкото дни веселие Толи прибрал, от оная идиотка каквито дрънкулки успял. А тя явно в някакво бунтовно настроение ще да е била, нещо си е въобразявала, че така се опъва на татко си, та наринала на Толи бая злато и камъчета.\nИ след като ми разказва всичко това, Толи вади някакво торбе от задния си джоб, разтваря го и ми показва цялото си складирано богатство. Както казах, на него не му е за първи път да фиксира такива момета, та беше събрал и от други това-онова, явно за черни дни. Обаче ето че сега се беше оказал в ебаси прецаканата ситуация. А днес, като се прибирали към квартирата, видели пред входа да се върти уж напълно незаинтересован от околния пейзаж един от биячите на Оня бизнесмен – таткото. И сега малко им оставаше и на двамата да се насерат от страх и бяха дошли при мен да помагам ако мога.\nАми, какво да ти кажа. Не ми оставиха голям избор. От всичко което ми казаха, разбрах, че горилите на бизнесмена са окрили къде са живели тези двамата в последната седмица и като знам какво непоклатимо чувство на справедливост цари в умовете на такива люде, ми беше ясно, че задето съм им помогнала, и мен ме чака не по-добра участ. Изобщо не си въобразявах, че някой ще спре да проверява, дали съм знаела какви са ги надробили или не.\nТъкмо в тоя момент от бара си тръгваше един камион, доставящ наливна бира. Казах на Толи и Мечката да изчакат, че ще помоля шофьора да ги скрие в ремаркето и да ги изкара от града без да ги усетят.\nОставих ги да чакат отвън, а аз влязох вътре да си уредя нещата.\nВлетях при Ралка, колежката и и казах, че напускам, така че тя вече води парада. Дори не останах да я слушам като се развика, че сигурно я бъзикам.\nКогато преди две години се преместих в големия лош град, беше минала само седмица, когато на връщане от работа, някакви нещастници недоебали ме нападнаха и ми изкараха акъла. Размина ми се тогава, ама можеше да си го отнеса. Тогава попитах Симо от охраната – оня същия, и той ми помогна да си намеря един малокалибрен “женски” пистолет. Колкото да се побира в дамска чанта. После ми помогна да се науча как се разглобява, как се почиства, как се зарежда. Вече две години го разнасям из чантата си безполезен, ако някой го види, лъжа, че е запалка, ама й е свършила газта.\nТая вечер вече го използвах три пъти.\nНякъде, в някакъв филм бях гледала, че ако натикаш дулото в гърлото на пластмасово шише и така стреляш, това донякъде служи като заглушител. Прибрах си нещата докато Ралка си ревеше нещо, метнах няколко празни шишета в една чанта и се измъкнах през задния вход. Бях решила, че първо трябва да е Толи, защото е по-бърз и съобразителен, а Мечката докато се усети какво става, ще съм се оправила и с него. Даже не ме чуха като приближих. Толи го застрелях в гърба и той падна напред. Както си и мислех, Мечката секунда-две стоя като истукан, което беше добре, щото успях да сложа още едно шише на дулото. Стрелях тъкмо когато мозъка му беше вече направил разбор на ситуацията и той тъкмо се канеше да се метне към мен.\nПрибрах на Толи торбата от задния джоб и ей ме тук. Колегата ти долу явно нямаше представа коя съм - оглеждаше се за момчетата и момиче не очакваше да види. За него шише не можех да използвам, щото нямаше как да го скрия, обаче пак късмет, че тая вечер има някакъв мач някъде си. Нашите футболни дебили трябва да са победили я Албания я Патагония и като стигнах до входа, отвсякъде мятаха едни пиратки едни чудеса. Някакъв си там гърмеж от малокалибрено оръжие даже не се е чул вероятно.\nИ така сега ми остана ти. Учудих се, че сте само двама, ама после се сетих, че шефът ви трябва да е пратил хората си из цялата страна, защото не е знаел къде точно да търси двамата идиоти дето са преебали дъщеря му и мъжкото му достойнство. Едва днес сте ги намерили и не сте имали време да извикате подкрепления, вероятно. Е, ами жалко за теб. Тук ми остана още едно шише и да, познал си, за тебе е. Дрънкулките дето ги е събрал Толи, няма да стигнат за кой знае колко време, но поне ще успея да се измъкна от тук – и без това тая мизерия ми омръзна и бях решила да се разкарам някъде. Само не предполагах, че парите за пътуването ми ще дойдат по толкова необичаен начин.\nТова е, трябва да тръгвам. Ако искаш, можеш да си затвориш очите.\nПубликувано от Дени в 19:38 ч. Няма коментари:\nТози е вторият разказ, който ми се случвало да пиша...\nНепохватно. Това беше първото впечатление, което му направи момичето. Нанасяше се в апартамента срещу неговия и не правеше нищо като хората. Хаотично разпръснати пред вратата стояха кашоните с багажа ù, а тя се суетеше, очевидно неспособна да реши кое да внесе първо и как да започне разопаковането. Постоянно се блъскаше в нещо, а и беше забравила да надпише кашоните та част от тях явно бяха преобърнати и сега дрънчаха обезпокоително.\nТома я видя докато се прибираше от лекции. Този апартамент беше останал празен вече пет месеца и той почти се беше успокоил, че ще може да си прибира пощата без да се тревожи, че е по бельо и, че няма да има шумни енергични съседи, които да му губят времето с настойчиви покани за непрестанните им купони и сега това момиче. Не, че беше лошо или нещо, напротив – среден ръст, стройна, чуплива кестенява коса и обещаващи форми. И все пак, как само подритва тия кашони. За първи път ли се нанася?!\n- За първи път се местя, не предполагах, че ще е толкова сложно. Да имате свободен половин час?\nСтъписан да чуе мислите си изречени гласно, в първия момент Тома изобщо не разбра, че тя е проговорила. Проумя го секунда по-късно, когато, като че ли се блъсна в гузния ù поглед.\n- Извинете, какво... – измърмори той, все още неспособен да скалъпи изречение.\n- Казвам, че за първи път се местя. Сигурно Ви преча така, като съм блокирала коридора с багажа си, но не съм го правила преди и май подцених сложността на пренасянето. Заклевам се, че имах точен план как да организирам всичко и за известно време дори го спазвах, но...\nНепохватна и бъбрива. Неприятните впечатления се увеличаваха. За първи път го срещаше, но разговаряше с него фамилиарно и подробно му разказа, как след като починала и майка ù, продала къщата на родителите си, но явно не е разбрала добре брокера на недвижимо имущество, когато и е казал с колко време разполага, за да се изнесе, защото била убедена, че има две седмици, а се оказало, че са два дни. И ето я тук, с всичките се кашони струпани пред вратата на съвсем първия свободен апартамент, който е открила, и вероятно скоро няма да го смени, защо натоварването и напрежението по едно пренасяне и идват в повече.\nДокато тя говореше, двамата внасяха кашони в новото ù жилище. Съгласи се да ù помогне не толкова от добросъседски чувства, а, за да се разчисти по-бързо тая бъркотия пред вратата му.\n- Значи, не сте студентка – подхвърли първото, което му хрумна, понеже тя най-после беше спряла да говори и неговото мъчание беше някак неловко.\n- Не, не съм. Обаче исках, наистина. Мечатаех да стана фотограф. Професионален имам предвид. Такъв, който твори, а не само снима сватби и кръщенета. Като бях малка, татко ми купи фотоапарат за един рожден ден. Бях толкова ентусиазирана, че един цял ден снимах всичко, което попадна пред очите ми – моите играчки, цветните лехи на майка ми, татко, който чете вестник, децата навън, една птица, котка с малките й, няколко дървета... Нали казват, че изображениета на един обект, улавя част от същината му. Затова в началото хората се страхували от снимките – мислели, че така ще пленят душите ми. И аз така се чувствах – ловец на души.\nТя наистина не млъкваше. Беше прекарал с нея повече от половин час и едва ли имаше и три минути, в които да си е държала устата затворена. След като и последният кашон беше внесен, тя му предложи кафе. Той не намери причина, с която да се извини и се наложи да приеме. Тя изрови кафеварка след като известно време бърника в няколко кашона – как е могла да не ги надпише?! – и малко по-късно кафето беше готово. За негово нарастващо раздразнение тя реши да се довърши историята. Баша ù починал малко, след като и подарил онзи фотоапарат. За да се издържат, майка ù работела на две места и се оправяли, но за спестявания за образование и дума не можело да става. И така, вместо да стане студенка, след средното ù се наложило да почне работа.\nТя приключи историята си с остро поемане на дъх, сякаш се кани да продължи, но в този момент изглежда най-после проумя, че е говорила непрекъснато почти цял час и се спря. Без да отлага повече, за да не би тя да се окопити и да продължи да говори, той се изини, че трябва да чете за изпит и се измъкна. Вече на сигурно място в собствения си апартамент си помисли, че изобщо няма да съжалява ако не види повече разговорливата си нова съседка. Дори не подозираше, че желанието му ще изпълни почти незабавно.\nСледващият ден беше събота. Тома обичаше да е сам в почивните си дни – да чете, да се качи в планината или да измисля нови, по-добри начини за организация на вещите и работата си. Този път обаче трябваше да се прибере вкъщи. Майка му имаше рожден ден, а в семейство му никой не биваше освободен от участие в такива събития.\nЗамина рано сутринта, като стъпваше на пръсти да не би съседката да го усети и да му поиска нова услуга по настаняването.\nИзкара два тягостни дена с многолюдното си жизнерадостно семейство, което третираше самотника Тома като черна овца и се прибра късно в неделя. Времето се беше развалило и бързаше да се стопли. Смесените чувства около семейното събиране бяха изтикали спомена за новата съседка, но, докато се качваше по стълбите към апартамента си, ясно си припомни тази неприятна подробност. Въздъхна, но си помисли, че все пак няма нужда да я вижда ако няма желание. На площадката на техния етаж нещо привлече вниманието му. Беше изморен и емоционално претоварен и в първия момент не можа да каже какво. После се вгледа по-внимателно и видя някаква лента залепена напряко на касата на вратата на апартамента отсреща. Приближи се. Оказа се полицейска лента, от тези, с които се огражда местопрестъпление.\n- Горкото момиче, горкото момиче!\nГласът дойде иззад гърба му заедно със силно подсмърчане.\n- Толкова млада, Боже, така да се случи!\nТома осъзна, че никога не беше виждал тази жена. Вероятно е съседка от друг етаж, но момичето отсреща, което дори не си беше казало името (или той не беше запомнил), беше единственият съсед, с когото се беше запознал. А сега явно ù се е случило нещо, предизвикало хленченето на тази жена, изникнала от нищото по пеньоар и с ролки в косата.\n- Боже, ама Вие не знаете, Вас Ви нямаше – продължи да посмърча жената. – Газ.\n- Ами това жилище е празно отдавна. Като се изнесоха предишните наематели всичко си беше добре, кой да се сети да провери дали нещо не е повредено.... – разказът на жената бе прекъснат от шумно хълцане. – Легнало си да спи вечерта горкото, а то да изтичала газ. Тъкмо същия ден дойде техник да я пусне, защото му се обадихме, че ще има нов наемател.\nТома започна да осъзнава, че това трябва да е домоуправителката. Стори му се странно, че не я е виждал докато се е нанасял той самият, а и след това. Нима е чак толкова саможив?\n- Тя сега в болница ли е?\n- Ааааааааах, каква болница. Почина горкото. Вчера сутрин дойдох да я видя – добре ли е, нещо трябва ли ù, и усещам, абе мирише на газ. Изтичах за резервния ключ, влязох, отворих всички прозорци, аз самата едва не се задуших, ама то горкото беше свършило.\nНовината шокира Тома. Докато се опитваше да смели факта, че момичето, с което бе пил кафе само преди ден, е мъртво и просто вече го няма, някъде в периферията на ума му се въртеше мисълта, че той не е усетил никаква миризма на излизане, но това не му се стори важно – той излезе рано, много бързаше, а и мислите му бяха заети с предстоящото семейно изпитание. Несравнимо по-важно бе, че някой е умрял в непосредствена близост до него, а той е можел дори да не разбере, ако не му бяха казали.\nПрибра се в апартамента си с тежко, внезапно връхлетяло главоболие и се отпусна тежко на дивана в хола. Трябваше да си разопакова багажа, да вземе душ и да хапне нещо, но вместо това продължаваше да седи на дивана, вперил празен поглед в тъмното. Мислите му все повече се прехвърляха от предстоящите задачи към момичето. То така си остана безименно за него. Как ли се е казвала – Мила? Елена? Светла? Диана? Мила, сякаш най ù подхождаше. Стори му се абсурдно – кой е той да решава кое е най-подходящото име за напълно непозната жена. И все пак ... Мила...\nОпита се да си припомни по-подробно разговорът им. Не спомена ли тя име в началото? Да видим: “За първи път се местя. Не предполагах, че ще е толкова сложно. Аз съм Мила. Да имате свободен половин час” Да! Ето, точно така. Значи му се е сторило подходящо, защото това е името ù. Странно, защо беше решил, че не го знее. Изкара на дивана още няколко часа в мисли за така бързо изчезналата си съседка. Ставаше му все по-конфузно. Сети се колко му беше неприятна компанията ù и как бързаше да се измъкне. Ужас! Горкото момиче сигурно го е помислило за темерут. То и какво ли има да го мисли – той си е! Ето на – не познава нито един съсед, а живее тук вече почти година, приема рождения ден на майка си като тягостно задължение и въобще се радва само и единствено на собствената си компания. Едва късно през нощта се надигна от дивана, откъсвайки се трудно от тежките си мисли. Имаше сили само, колкото да се съблече и да се просне в леглото си. Заспа веднага и не сънува нищо.\nСинята или бялата? Тома гледаше втренчено двете ризи и почваше да се поти под настойчивия поглед на продавачката.\n- Да Ви оставя да помислите още малко? – любезно, но някак през зъби попита тя и Тома побърза да ù благодари. Тя се отделичи да обърне внимание на други клиенти, но все му мяташе по някой кос поглед. Вече половин час не можеше да реши. Беше решил, че иска да е с костюм на държавния изпит. Майка му му бе спестила мъките по избиране на костюма, но той трябваше да си купи риза. И тъй, ето го тук – синята или бялата. Прииска му се да има някой с него, който да го посъветве. Осъзна, че за първи път от много време съзнателно си пожелава компанията на друг човек. Внезапно се сети за злощастното момиче от отсрещния апартамент. Мила. Да, точно така. Чудно, дали отношенията им щяха да се променят ако беше останала жива? Вярно, че говореше много, но това вероятно се е дължало на притеснение. Мести се на ново място, среща съседа си, вероятно е искала просто да бъде любезна с човека, който ще живее най-близо до нея. Интересно, дали наистина можеха да се сближат? Тя е разхвърляна вярно, но нали е искала да става фотограф – творците са такива разпилени. Но, което е по-важното в случая – има вкус и усет за красивото, та сега, вместо да е сам, той можеше да се е отбил при нея и да я е помолил в замяна на помощта му при нанасянето да му помогне да си избере риза.\nЗад гърба си чу шумолене на плат и потракване не закачалки. Усети познат аромат. Парфюмът на Мила. До сега не осъзнаваше, че го е запомнил.\n- Добре де, а защо точно синя или бяла? – Тя, като жена, сигурно би имало свое съвсем различно мнение.\n- Защото трябва да е официално и...\n- Официално добре, но кой казва, че трябва да е строго? Все пак не отиваш на погребение. Виж тези – защо не жълта или оранжева?\n- Няма начин! Държавните изпити не са погребение, но не са и цирк! Кажи, де – синя или бяла?\n- Моля?! Мила, това е смешно, взех те да помагаш – не се шегувай!\n- Кой се шегува? Виж това – светло пепеляво розово – идеална е! Ето ти и подходяща вратовръзка. Ще избиеш рибата, просто!\n- Ама, не знам ... розово?\n- Е, хайде де, Бекъм носи розово. А като става въпрос за мода, той е като ветропоказател – няма да му противоречиш, нали?\n- Хм, розово, значи.\nИзправи се пред продавачката усмихнат и доволен, че е взел решение.\n- Ще взема тези двете.\nЗа всеки случай реши да се подсигури и взе и синята, но идеята за пепеляво розова риза му допадаше все повече.\nСлед държавния изпит, всичките му колеги отидоха да полеят случая – изкаралите да го отпразнуват, скъсаните да се утешат и да съберат сили за втория рунд. Поканиха и него с половин уста – все пак, бяха учили заедно пет години, но личеше, че няма да им разбие сърцата ако откаже.\n- Благодаря, но вече имам ангажимент. Жалко. Е, успех на всички!\n- Да, и на тебе, пич!\nОстана сам в коридора и мислите му пак се отплеснаха.\n- Виждам, че си послушал съвета ми. Браво, добро момче. Страшно ти отива тоя цвят. Е, как мина?\n- Ами ... избих рибата. Просто.\nСмехът ù залива университетските строги коридори.\n- Само така! Е, къде ще го отпразнуваме?\n- Чакай, знам едно местенце. Щуро ще си изкараме. Имаш нужда след толкова работа.\n- Извинявай, възразяваш ли ми нещо? А кой ти помогна да си избереш риза трепач. Длъжник си ми.\nСигурно щеше да е хубаво ако можеше тя наистина да го чака след изпита и да го отвелече за една щура нощ. И, кой знае, на връщане можеше да предпочете да се вмъкне в неговия апартамент. А на сутринта... тя правеше хубаво кафе. Можеше да е станала преди него, да е взела душ и вече да прави кафето, когато той се надигне.\n- Добро утро, Ваше Магистърско Величество! Закуската е сервирана! Къде желаете да се храните – в столовата, в леглото или във ваната?\n- А, не – знаеш колко ме бива да вземам решения – ти прецени. А междувременно, дали мога да си отмъкна една целувчица?\n- Целувчица за Господина – носи се веднага. Още топла, пари!\nИ отново смехът ù – силен, плътен, жив....\nСтоеше пред входа си. На устните си сякаш още усещаше една сутрешна целувка, а главата му гъмжеше от мисли. Толкова години! – всичките години, в които умишлено избягваше срещите с хора, предпочитеше собствената си компания и приемаше общуването като неизбежно зло! Той можеше да ù помогне в онзи ден. Да ù провери уредите, да забележи, че изтича газ. Ако не беше бързал толкова да се освободи от присъствието ù, тя сега можеше да е жива и да празнува с него дипломирането и предстоящия му живот. Наложи се да се подпре на близко дърво, защото тази мисъл го притисна с цялата си тежест.\n- Тя е мъртва! Аз можех да ù помогна, а не го направих. Аз на практика съм я убил!\nРазхлаби вратовръзката си и шумно си пое въздух. Тъкмо, когато главата му, сякаш щеше да експлоадира, зад завоя се появи камион. По-точно товарно такси. Спря пред неговия вход. Няколко мъже в работни дрехи скочиха от него и почнаха да разтоварват мебели и кутии с багаж.\nОт входа излезе мъж, който му се стори познат и се обърна към мъжете от камиона:\n- Носете всичко в апартамент 2Б. Аз съм отключил.\n2Б. Това е апартаментът на Мила! Как така ще се нанасят хора толкова скоро?! Никой не е вадил нейния багаж от там! Затича се нагоре по стълбите и се спря пред отворената врата на 2Б.\n- Извинете. Извинете! Кой ви праща, какво е това?\n- Нае ни семейството, което ще се нанася тук, Господине. Трябва да преенсем багажа им и точно това правим.\n- Но какво направихте с вещите на предишната наемателка? Тук живееше едно момиче. Тя ... тя почина съвсем наскоро.\n- Извинете, Господине, но сигурно грешите сградата. Според домоуправителя, този апартамент е празен и никой не е живял тук от 5 месеца. Не е споменавал за момиче.\n- Как така?! Тя се нанесе съвсем наскоро и после имаше инцидент....\n- Вие действително грешите – от апартамента излезе същият мъж, който напътсваше носачите пред входа. – Аз съм домоуправителя и знам точно кой кога в кое жилише е живял.\n- Но питайте жена си! Тя ще си спомни, говори ми за нея!\n- Виж, момче, не знам какъв ти е проблемът, но ако имаш нужда от лекар, кажи да го повикаме веднага. С жена ми сме разведени от 8 години. Живея тук сам. И не знам за никакво момиче, което да се е нанасяло в 2Б.\n- Ей, я се дръпни – това нещо тежи!\nИзбутаха младежа встрани и продължиха да внасят багаж в празното жилище.\nТома се прибра в жилището си по-объркан от всякога и се отпусан на дивана с отсъстващ поглед.\nМила, Мила.... Дали наистина си беше казала името, когато се срещнаха? Не, по-скоро не. Беше споменала обаче с какво се занимава. Ловец на души. Да това бяха думите ù. Макар че, всъщност, ловец ли беше казала? Или спасител?\nПубликувано от Дени в 19:30 ч. Няма коментари:\nСред литературните ми забежки има и 2-3 разказа. Този тук е вторият, който съм писала. Първият, подобно на ранните стихчета беше пръждосан вдън земята.\nОстават по-малко от три часа до началото, а тя още не е решила.\nСилвия, крехко създание, което някак не оставя впечатление за безпомощност, се вглежда за пореден път в брошурата.\nДобре, добре – да премисли всичко отново. От една страна тя има нужда от пари – квартирата, храната, студентската такса – проста и конкретна необходимост, която не търпи отлагане. От друга – източниците за набавяне на пари далеч не са изобилни. Откакто са ограбили денонощния магазин, в който е работила, Силвия дори не се e опитвала да си намери нова работа. Родителите й са отрекли от нея в мига, в който е станало ясно, че не е в състояние да допринесе финансова полза за семейството. Във всеки случай не и по начина, който са те имали предвид – вярно е, че мъжът, който са й бяха избрали, не е съвсем престарял, но това е най-доброто, което е можело да се каже за него. Приятелите й до един са в нейното или в малко по-добро положение и повечето вече й се явяват кредитори . И тази брошура.\nСилвия за първи път попада на подобно предложение, макар че е чувала за това и преди. Едва е успяла да погледне младежът, който е тикнал брошурата в ръката й и сега малко съжалява. Може би го познава, може той да знае нещо повече. Въпреки че е много по-вероятно той самият да е приел да раздаде срещу заплащане няколко брошури, за които не знае нищо особено. И все пак на Силвия й се ще да научи нещо повече. Тя усеща как неотклонно я притискат от една страна необходимостта, а от друга почти параноичното подозрение, че “има нещо гнило в тая работа”. И все пак... по света има толкова много лекарства и все в един момент те са били тествани върху хора. “Да, а ти да познаваш такъв човек”, ехидно вмята нейната по-скептична личност. Е да, но властите не биха позволили да се експериментира с опасни вещества, нали. Скептичната за малко да се задави от смях – “Властта, ако не си забелязаля, не позволява и разпространението на дрога”. Не, не може да приеме, че нещо незаконно или опасно би се вършило толкова открито и нагло. Ще отиде. Да, ще отиде.\nЗа малко да закъснее. Градския транспорт и уличното движение даже не желае да ги коментира. Но докато върви от спирката към обявения в брошурата адрес попада на злобен мършав пес – от тези, които не лаят. Обикновено ги избягва внимателно, но сега се е замислила за предстоящия експеримент. Забелязва го едва, когато се мята към крака й. За съжаление обаче няма време да се отбива в аптека. Затова само придърпва крачола на панталона надолу над охапания си глезен. Всъщност то не е и наистина охапване. Зъбите на злобарчето само са я одраскали, макар че от раничките се процеждат няколко капки кръв.\nДокато стигне на адреса Силвия почти е забравила кучешкия инцидент, погълната от мисли, за това какво я очаква. Оказва се, че е чела твърде много книги. Посрещат я любезни стерилни хора в медицински престилки. Настаняват я в приятна стая заедно с другите кандидати, обясняват й подробно целта на процедурата (която е пресилено да се нарече експеримент), като не спестяват и възможните рискове. Всъщност в опита няма да се използва някакъв нов, загадъчен медикамент, а вещества, чието въздействие върху човешкия организъм е добре известно. Причината да се повежда експериментът е, че в страната е пристигнал американски професор (по някаква програма, спонсорирана от някаква международна институция), който има за цел да обучи няколко подбрани студенти в методиката за провеждане на експериментално тестване на медикаменти по двойно слепия метод. Т.е. групата на хората участващи в експеримента се разделя на две – на половината се инжектира същинският медикамент, а на другата половина - дестилирана вода, като нито лекарите нито опитните обекти ("Бр-р-р" – нова вметка от Скептичната) са наясно на кого какво е инжектирано. Така е сигурно, че някой от тях няма да си въобрази наличието на симптоми у някого само защото знае, че той действително е под въздействие на медикамента. Изобщо, от всичко става ясно, че единствената опасност може да възникне от евентуална алергична реакция, при това вероятността за подобен проблем е пренебрежително малка.\nСилвия най-после се отпуска. Няма нищо загадъчно и страшно – просто малко easy money. След встъпителната беседа ги въвеждат в просторна амбулатория, която си изглежда съвсем професионално и лекарски. Силвия предполага, че това е новооткрита или предстояща да бъде открита частна клиника. Затова адресът не й е познат. Тя се отпуска на леглото си без да обръща особено внимание на ентусиазираното бръщолевене на американския професор или на доста нескопосания превод на българския му колега. Сега, след като тревогата е утихнала, а Скептичната мълчи намусена, Силвия може отново да потъне в обичайното си премисляне на плана за оцеляване до края на месеца. Симпатичен стажант се приближава към нея и и слага инжекция. Приблизително пет минути по-късно Силвия е в безсъзнание.\nПовечето от нещата, които са се случили в следващите дни й се губят. Доколкото разбира от едно от момичетата озовали се с нея в онази амбулатория и която идва да я посети в болницата ("Защото тайно се е надявала, че ще пукнеш по особено мъчителен начин или поне ще бъдеш жестоко обезобразена" – Скептичната), и разказва някои подробности. Макар Силвия да не помни, изглежда е припаднала по доста драматичен начин, с всичките му там екстри, понеже американския професор за малко да се задави със сладникавата си усмивка. Избила я е пот, получила е гърч и е докарала медицинския персонал до истерия. От обилно леещата се информация става ясно, че Силвия е прекарала в болницата около седмица преди да дойде на себе си. До този момент, Силвия е някак апатична, тя помни обяснението за възможната алергична реакция и, макара да са им обяснили, че шансът е много малък, Силвия си знае, че ако в пространството витае отрязък безстопанствен лош късмет, тя е най-вероятния човек да го докопа. Сега обаче нещата добиват друго значение. Била е в безсъзнание цяла седмица! Дали пък не е било кома!!! Това изобщо не звучи като обикновена алергия. Всички забравени страхове се надигат в Силвия - лекарите са объркали медикамента и са я отровили. Или ощо по-лошо - подвели са ги да мислят, че експериментът е безопасен и са ги заразили с нещо ужасно! Точно когато истерията се развихря в стаята влиза лекар. Бъбривата посетителка й пожелава скорошно оздравяване и си тръгва. Лекарят разглежда картонът на Силвия. Прелиства страници, които вероятно са резултати от изследвания, дори вдига към светлината една рентгенова снимка. Папката изглежда доста обемна и това само засилва опасенията на Силвия. Накрая лекарят спира да сумти и да прелиства страници. Оставя картона на страна, придърпва стол, сяда до Силвия, кръстосва ръце и се опитва да си придаде нещо като приветлив вид. След общите приказки от типа, как се чувства, има ли оплаквания и прочее баналности, лекарят сменя темата. Пита я дали й е известно в семейството и да има болни от някакви хронични или наследствени болести и се преструва, че въпросът му е неангажиращ и хипотетичен. Силвия обаче е гледала достатъчно много серии на "Спешно отделение" и не може да бъде заблудена. Паниката отново се надига, но вече я гризат съвсем други подозрения. Тя настоява лекарят да й каже дали има нещо нередно в изследванията, тя моли и в крайна сметка почти крещи. Накрая лекарят решава да разиграе ситуация тип "Добра новина" - "Лоша новина". И започва с лошата - на Силвия са направени цялостни изследвания, понеже, когато е пристигнала в болницата не е било ясно какъв е проблемът. В хода на изследванията е установено, наличието на неидентифицирано твърдо образувание в лявата гърда на Силвия. По-нататъшните изследвания потвърждават - Силвия има рак на гърдата.\nМъгла. Самолетът се приземява сред нея. Силвия се е свила в креслото си и трепери. Нещо ще се случи, нещо ще се обърка. Не може да е чак такава късметлийка. Веднъж й се размина, но сега едва ли ще има този късмет. Тъпият самолет ще се пръсне на хиляди, милиони, милиарди парченца и всички ще умрат. Всички, всички!!!\nЗа първи път гласът на скептичната личност в главата и звучи успокояващо: "Стига си циврила. Никой няма да умира. Ти сериозно ли мислиш, че ще поверят толкова скъпа и сложна машина единствено в ръцете на един несъвършен човек? Не, тук всичко се управлява от компютри, а на тях не им пука за мъглата."\n"Един несъвършен човек." Фразата сякаш отеква в ума й - един несъвършен човек, един съвършен човек. Все едно къса листата на маргаритка - обича ме, не ме обича; ще живея, няма да живея. Тя ще живее. Още не й се вярва. След онзи кошмарен следобед в болницата нещата са се развили с главоломна скорост и в главозамайваща посока.\nШокът от лошата новина е толкова силен, че Силвия дори не помни, че докторът й е обещал и добра новина. У Силвия се надигат едновременно истеричен смях, след като осъзнава в каква сапунена мелодрама се окзва героиня, ярост - заради изпплъзващия й се живот и блудкаво самосъжаление. Когато медицинският персонал най-после успява да я успокои (с помощта на медикаменти, мили думи и два шамара), вече се свечерява. Тогава докторът най-после успява да стигне до втората част на вица - добрата новина. Всъщност не е ясно защо съществува добра новина. Няма нито логично обяснение нито конкретна причина, но е факт. Раковото образувание, открито в организма на Силвия дегенерира. Силвия е объркана. Не разбира нито какво означава това, нито защо е добра новина. Обясняват й. Изглежда, въпреки крехката й възраст, в тялото на Силвия се е развил злокачествен тумор, който тя, улисана в борбата си за оцеляване, не е забелязала. Известно време туморът се е развивал по всички известни правила, доколкото има правила относно туморите. Образуванито е нараствало, появили са се първите наченки на метастази. И изведнъж всичко това е спряло. При това не просто спряло, а процесът върви в обратна посока. За една седмица откакто е открит, туморът е намалял с около милиметър и диаметърът му продължава да се свива. Това само по себе си е чудесно, продължава докторът (който явно като всеки лекар не може спокойно да приеме една добра новина), но е медицинска загадка. Той се чуди... Тя дали... Този случай е уникален. Вероятността да се повтори е отчайващо малка.Те като лекари са длъжни да установят какво се е случило, за да помогнат и на други пациенти. В този момент нещата започват да се избистрят пред Силвия. Иронията ще я убие - цялата тази безвкусна, нелепа ситуация се дължи на решението й да припечели малко пари от един експеримент. А сега се оказва, че уверено се е насочила към кариерата на опитен образец.\nДа, естествено, тя разбира. Всички тези възможности, тази огромна надежда...\nКойто си мисли, че мозъкът на една блондинка може да служи за всичко друго освен за калкулатор, очевидно не е срещал блондинка, която изчислява евентуални изгоди.\nИ ето я сега в самолета, на път да се приземи всред мъгла и неизвестност в страната на големите очаквания, големите възможности, големите пари и въобще всичко голямо - Америка!\nПодробните изследвания в Европа, макар да не са окончателни, са очертали крайно любопитна картина. В тялото на Силвия са открити микроорганизми напълно непознати на науката. Силвия, естествено, е чувала, че учените всеки ден откриват нови видове, но никоге не си е представяла, че е възможно да се направи такова откритие в собственото й тяло. Оказва се, че тези микротипчета са устновили много странна симбиоза - срещу символични количества храна, които получават от организма на Силвия, те отделят вещество, което убива раковите клетки и нищо друго освен тях. Иначе казано - в тялото на Силвия се произвежда лекарство против рак.\nЕстествено лекарите са във възторг. Всяка медицинска организация, от всяка възможна държава иска да узнае подробности, да получи проби, да види Силвия ("Най-добре консервирана във формалдехид" - отеква ехидно в главата й) и, ако може, да експериментира с нея. Предстои да се отговори на толкова много въпроси - дали ако същите микроорганизми се инжектират в тялото на друг болен, ще се получи същият ефект; само ракът на гърдата ли се влияе от това вълшебно вещество; какво ще стане с малките гадинки, когато раковото образувание се стопи до последната сбъркана клетка? И най важното - от къде, по дяволите са се пръкнали? Всъщност Силвия си мисли, че има отговор на този последен въпрос. Тя си спомня ясно деня на експеримента - онзи, първия. Помни и дребното, рошаво злобарче, което я ухапа и тя едва не закъсня. Твърде добре си спомня, че, макар песът да не я охапа сериозно, кожата беще пробита, потече кръв. Да, спомените на Силвия от този ден са доста ясни, но нейният мозък вече е напрвил съответните изчисления. Ако вземе да сподели този малък детайл, току виж вместо да се концентрират върху нея учените от цял свят хукнали да издирват малък злобен български помияр.\nНай после проклетият самолет е на земята. Америка я очаква и Силвия няма да я разочарова.\nХотелът е скъп. Стаята мирише хубаво, ваната е като малък басейн, а телевизорът има 258 канала. След малко ще дойдат да я вземат. Ще присъства на конференция по въпросите на българското вещество ракоубиец. То, впрочем, още си няма популярно име. Може пък да го нарекат Силвин.\nКонференцията се очаква с огромен интерес и от медиите, защото учените вече имат доста добра идея какво би се случило с микроорганизмите след изчезването на рака. Тъй като те не се хранят от тумора, а го унищожават, най-вероятно след изчезването му те ще продължат да си съществуват тихо и да действат превантивно срещу появата на нови ракови клетки. А това отваря съвсем нови възможности - дали ако се инжектират в здрав организъм тези клетки няма да действат като ваксина? Лекарското съсловие е на път да изпатне в групов екстаз.\nДори не предполагат колко лесно всичко това е можело да им се размине - ако родителите й не са я отрязали и тя не се е нуждаела от пари; ако онази брошура не е попадала в ръцете и; ако по пътя за онзи експеримент не я е охапало куче... Или дори ако я е ухапало твърде сериозно и тя не е успяла да стигне на посочения адрес - ракът е щял просто да деградира до пълното изчезване, а тя нищо не би научила за чудодейното си изцеление. Толкова много дребни и не толкова дребни неща - ако само едно не се е случило... Силвия се чувства сякаш е на ръба на прозрение. Сякаш е фигурка, която вдига очи от игралната дъска и вижда ръката, която се протяга към нея, за да я премести едно квадратче напред...\nВ главата на Силвия се затръшва врата. Прозренията ще почакат. Бележитите учениу представляващи обилно спонсорирани медицински програми са с предимство. А и на кого му пука, че е пионка в нечия игра щом печели.\n- Госпожице, колата дойде за Вас.\n- Да, идвам.\nИ Силвия тръгва.\n19.10.2004 - 30.10.2004\nСтрува ми се, че първото си стихотворение написах в трети клас. Вярвам никого няма да изненадам или шокирам като кажа, че то беше за Левски.\nПоследва един логичен етап на лирически откровения посветени на мама, татко, родината и всякакви други политически коректни и социално издържани теми, които обаче безславно изгубиха битката с времето и не достигнаха до наши дни. За тази "загуба" могат да се посочат доста причини, но, ако днес тези мои първи литературни опити не са оцелели, то е предимно, защото аз методично и последователно съм се погрижила да ги затрия.\nПо-късно нещата поеха в логичното си русло и моите, да ги наречем стихове, бяха изпълнени със същите теми и терзания, занимавали стихоплетците и словоблудците от край време. Не смятам да анализирам собствените си лирически опити. Вместо това, ето тук помествам събрани онези мои стихотворения, които считам поне в някаква степен читави. Начинът, по който са записани не следва никаква друга логика освен хронологическата в някаква степен.\nКакъвто смисъл, теми, намеци, връзки и т.н. откриете сред думите им – ваши са си!\nАла също изпълва със смисъл океан от човешки безсмислици.\nОгледай деня –\nзеления ден, прострял се пред теб и пред мен.\nОгледай нощта –\nизвечната нощ, държаща земята във плен.\nОгледай съня –\nвълшебния сън, живеещ във твойте очи.\nОгледай света –\nпрекрасния свят, във който живееш и ти.\nСега погледни навътре към теб,\nкъм твойте “защо” и “дали”,\nкъм твоите “мога” и “искам”, и “ще”\nи само това ми кажи –\nсред нощи и дни, сред просторни земи,\nсред залези и сред утра,\nима ли нещо в света по-красиво\nот твоята жива душа?\nНося толкова тежък товар.\nНа плещите си крехки го нося.\nТой е, колкото орех голям,\nно тежи като цяла планета.\nНо не трябва да бъда Атлас,\nза да знам как тежи самотата.\nАз съм просто жена в ла минор\nи във два-три сивеещи цвята.\nНад разбито сърце го разнасям.\nНад разбити ръце и уста\nи над няколко кръпки от вяра.\nБез дори да съм блудна жена\nвърху мене валят камънаци –\nпросто малко втвърдена земя\nи ръце на праведни селяци.\nБез минута покой да намеря\nнося своя товар към дома,\nкъм държава на име Химера.\nЗнам, че там ще намеря вода,\nвяра, щастие, хляб и надежда.\nЗнам и път, който води натам.\nИ причина си имам изглежда.\nНося толкова тежък товар\nот преструвки, превземки и свади.\nА светът е красив и голям.\nИ изпълнен с високи прегради.\nМоята любов е тъй далече.\nМоята съдба не ме щади.\nТиха скръб сърцето ми облече\nи в гърдите ми се спуснаха мъгли.\nМоята душа е мрачна кула,\nтръпнеща сред ледени води.\nВ нея обитава древна сила,\nвластваща над хиляди души.\nМоят път ме води в глухи пазви\nна надвиснали злокобно планини.\nМоят огън скоро ще загасне,\nала вижте само как гори.\nМиризмата на прясната кръв\nсе надига към мен от земята\nи се стича във малък поток\nот ръцете ми слаби разлята.\nСкъпа жертва принесох на Бога си –\nмлада, прясно разкъсана плът.\nНо агнец не намерих за жертвата\nзатова му пролях свойта кръв.\nАко една стара жена\nима две верни кучета\nи нито един верен човек\nтова значи ли,\nче светът все още\nе добро място?\nИли светът се е променил?\nНо поне кучетата\nПроклятие над мене е надвиснало\nАз лежа самотна нощем\nи не спя.\nтялото ми търси нощем\nмисълта ми скита нощем\nмоята душа е нощем\nАз мечтя лудо нощем\nизгря в душата ми\nи аз протегнах ръце\nда се стопля.\nНо миг след това\nвятър отвя топлото слънце.\nМалкото зрънце надежда умря.\nТя не иска да страда. И да плаче не иска\nИ отново не спя.\nВ мен е буден духът на мечтите ми.\nКолко стар е светът.\nКолко нови са дните му.\nИ отново горя.\nВъглен жив е душата ми цялата.\nАз съм мъничък пламък\nна живота във кладата.\nАз съм птица пленена от вятъра.\nКолко живо е мойто сърце.\nКолко жива съм (може би) цялата.\nМного трудни въпроси задаваш.\nНенагледна нощта е навън.\nАз безименна скитам на сън\nи отварям заспали врати\nи зад всяка от тях все си ти.\nПлахо аз ти протягам ръка\nнежно ти ми докосваш дланта\nи невинни са зная душите,\nно виновно се гледат очите.\nС теб се срещаме само на сън.\nОт съня аз те дръпвам навън\nтам, където не може нощта\nда ни стигне с граблива ръка.\nВсеки път щом до мен доближиш\nс обич моето име шептиш.\nИ като някаква тайна разкрита\nв името ми любовта ти се вплита.\nИ така през нощта съм щастлива,\nно когато сънят си отива\nтой далече от мен те отвежда.\nТъжна участ денят ми отрежда.\nС ярост удрям по всички врати.\nПлача, моля и търся следи,\nпо които след теб да вървя,\nно затръшва се всяка врата.\nИ безименна пак си оставам –\nсвойто име без тебе забравям.\nИ единствено искам в нощта\nда отварям врата след врата.\nОт душата си нишка изпридам\nи тъка саван за земята.\nТвърде малко познавам света,\nала виждам смъртта на нещата.\nТя живее сред нас безнаказано,\nтя се ражда със всяко дете.\nОще щом се отправим по пътя си\nтя ни чака със празни ръце.\nВ крайна сметка смъртта е естествена,\nа животът е малка лъжа.\nПреминаваме бързо през дните си\nи се връщаме пак у дома.\nНа небето луната е\nИзкусително свети към мен\nи пробужда дълбоко във мене\nи напълно ненужна любов.\nСлед милиони години еволюция\nи цели двйсет години живот\nтук седя придобила лице на човек\nи тяло на човек,\nи проблемите на човек.\nНо, ето, достатъчна е една пълна луна\nи всичко диво първично и зло\nсе събужда във мене със вик.\nИ ако точно сега не подтисна вика,\nа го пусна навън да излезе,\nтой ще звучи точно така,\nкакто преди милион години\nе звучал от устата на някой див звяр.\nЗащото отвън съм човек,\nно отвътре чувствам се зверски,\nкогато те няма до мен.\nА това е винаги.\nПред вратата стои непознат\nи говори: “Навън е студено.\nАз умирам от студ и от глад.\nПозволи ми да вляза при тебе.”\nСъс ушите си чувам гласа.\nСъс очите си виждам лицето му.\nСъс краката си тръгвам напред,\nза да стигна навън до ръцете му.\nТой държи във ръцете си дар –\nмалка жълта кутийка смирение.\n“Тя е малък, но ценен товар” –\nказва той – “тя е капка спасение”.\n“Тази капка съдържа света –\nпътя, силата, мрака, живота,\nхляба, вярата и вечността,\nвсяка бъдеща твоя Голгота”.\nПред вратата ми странник стои.\nАз го виждам и чувам молбите му.\nА в ръцете му камък тежи\nи се слива с цвета на очите му.\nИма вяра, която по стръмното\nАз съм малка, но много специална жена.\nАз съм сън, който някой сънува.\nАз съм път, който някой не е извървял.\nАз съм мисъл, която вълнува.\nАз съм котва, която те тегли назад.\nАз съм дим, който нежно прегръща.\nИмам толкова много различни лица,\nно съм винаги една и съща.\nАз не мога да бъда различна –\nнад ръцете си нямам крила.\nНяма сила, която ме води –\nаз сама съм спирачка и газ.\nАз не искам различна да бъда –\nкой сече сам стъблото си бяс?\nАз – капризна, ужасна и дива\nсъм си вяра и сила, и власт.\nАз не трябва да бъда различна –\nсветло-тиха и щедро-добра.\nАз сама си утъпквам пътеки\nщом не мога да имам крила.\nНащърбена кашлица, силно подсмърчане\nи челото май че гори.\nНастивам – ужасно усещане, вярвайте –\nтресе ме и всичко боли.\nА трябва да бъда красива и весела\nи издокарана в три.\nОтивам на среща съдбовна и есенна\nпод сънно шумящи липи.\n“Красива и весела” – друг път, къде ти?\nНосът ми тече като кран.\nПриличам на болно и тъжно сираче\nот Дикенсов глупав роман.\nТресе ме, потя се, във огън изгарям –\nда, грипът е тръгнал на лов.\nА колко по-хубаво ще е диагнозата\nда е – “гори от любов”!\nТаблетки, сиропи, горещи молитви\nи хладен компрес. Богове,\nпри толкова много дни в тая година\nзащо днес носът ми тече?\nЛипите ме чакат. Към тях любовта ми\nвърви и ми носи цветя.\nИ не подозира, че аз у дома си\nот любов се лекувам сега.\nИзоставям нелепия свят\nи към себе си шеметно тичам.\nИ с безброй неумели слова\nуверявам се как се обичам.\nНо достигнала себе си в миг\nосъзнавам, че всъщност не искам\nцял живот да си давам любов –\nискам просто отново да тичам.\nМалък залез в душата ми пръска искри.\nТъжен залез на вчерашна вяра.\nаз не искам да слушам познати лъжи,\nно не искам и теб да те няма.\nВъв душата ми болка се бори с любов\nи отварят се минали рани.\nИзбледняват чертите ти в изгрева нов,\nно отдавна те в мен са вчертани.\nИма пътища водещи много далеч.\nИма лодки от бриз разлюляни.\nИма пламък изгарящ ме в огнена пещ,\nно те няма до мен да застанеш.\nПренасочени гневни пространства.\nНенадеждна измамна мъгла.\nТлъсти пътища, търсещи бясно\nотпечатана вярна следа.\nНяма смисъл да гониш усмивките –\nте живеят във друга гора.\nА дърветата пак са умислени\nи се давят във хищна трева.\nСмело, смело напред към победите\nмаршируват невежи деца.\nИ цъфтят слънчогледи във нивите,\nзадушени от гъста мъгла\nПонесена над чиста тишина\nразнася се една невинна песен.\nПод нея кротко сънена земя\nдоизживява свойта цветна есен.\nА цветовете тук не са лъжа\nи няма клони счупени с омраза.\nТук всеки се завръща у дома\nи в песен се превръща всяка фраза.\nОбичам града на разсъмване,\nпотръпващ с дъха на мъглите,\nзаслушан във птиците утринни,\nизливащи в песни душите.\nОбичам деня на разсъмване –\nбезпаметен, чист и невинен,\nпонесъл мечти и измами\nна път към рождение огнено.\nОбичам съня на разсъмване –\nефирен, прозрачен, най-искрен,\nразкриващ пророчески истини\nи тайни отдавна изстинали.\nЗора като нож преминава,\nразсичаща нощи от дните.\nСветът с двойно име остава\nсред ранния здрач и мъглите.\nДали изправена сред звук\nна хиляди щурци\nизпитвам повече тъга\nпо миналите дни\nили по бъдещите?\nДали сред ширнало море\nот глог и лавандула\nмечтая волно да летя\nили сред тях да плувам?\nДали в очите на дете\nнадзъртам с жадна ревност\nили отправям взор далеч\nкъм стара славна крепост?\nДали в разпръснат аромат\nна диви нощни билки\nусещам чист лечебен хлад\nи виждам рой светулки?\nДали пред мен стои светът\nизплетен от досада\nили се спуска тъканта\nна приказна армада?\nДали сънувам в самота\nили наяве дишам?\nДали да вярвам в теб не знам,\nдали да те обичам.?\nМайско е и някак синьо,\nтъжно е, но не боли.\nМалки пясъчни години\nтрият бляскави следи.\nСиньо е и някак тъжно,\nвече няма самота.\nвият се през пустошта.\nТъжно е, но не и болно.\nКой тук има интерес\nда посее цвете грозно\nи отгледа сам кафез.\nМайско е, но аз не плача.\nЧакат новите задачи\nда живея без мечти.\nНе умея, не мога, но вярвам,\nче ти ще успееш сама\nда откриеш над всичко цвета\nна изгряващ живот.\nПреобръщат ме бавно вълните,\nа ти се промъкваш отвъд.\nИзоставено щастие вплита\nвъв душите ни сън.\nТи си утринна птица запяла.\nПо очите гадаеш света,\nза да върнеш при всеки цвета\nПречупено гори небето.\nИзсипват се грамади плам.\nБеснеят богове и ето\nоткъртват от света, което\nе закърняло вече там.\nПреплетени души измамни\nдо дъно пият чаши злъч,\nоплакват минало велико\nпроклинат си съдбата тихо\nи давят се във свойта скръб.\nБелеят върхове безбродни\nнасред старинни небеса.\nПросмукват се мъгли прокобни\nнадвисва тишина утробна\nв последния ни час.\nДалече е - усещам пътя\nот други преди мене извървян.\nСамотно е - дочувам вопли\nна някой неразбран.\nКрасиво е - в очите пари\nнапълно съвършената луна.\nИ няма минали товари,\nни бъдеща вина.\nПростено е на онзи, който моли -\nотваря му се райската врата.\nВ зелени пасбища и тихи пазви\nго приютява вечността.\nПрисъжда се на онзи, който търси\nнадхвърляща небето свобода\nизгнание сред пустош безотрадна\nи вечна самота.\nСъвсем сама вървя по пътя\nутъпкан преди мен отвъд смъртта.\nПред мен се втурват две пътеки.\nКоя ме призова?\n- От какво бягаш, мъничка моя?\n- Бягам от чудовището.\n- Кое чудовище, дете ненагледно?\n- Това, което се скри под леглото ми.\n- От къде знаеш, че там има чудовище?\n- Знам, защото сама го оставих\n- да лежи там в прахоляка.\n- От кого се криеш, дъще любима?\n- От онзи, който ме нарани.\n- Там под леглото.\n- Под леглото и в мен – във сърцето ми.\n- Тогава изхвърли сърцето си, мое момиче.\n- Не мога. Той го изяде.\nСмешно е да се измисля.\nТъжно е да се греши.\n03.06.07, 02.20ч сутринта\nКогато си просто човек\nе толкова страшно да плачеш,\nче на душата ти живия плет\nнякакъв странник прескочил,\nче стъпкал лехите със рози\nи слънцето скрил във дланта си,\nа после си тръгнал без сбогом\nи те оставил в скръбта ти.\nА щом си останал един,\nневзрачно и малко човече\nтогава защо ти е плет\nи рози защо са ти вече?\nНима е приятно да имаш\nградина, в която си сам,\nкъдето самотно си дишаш\nи си като в капан?\nКогато си просто човек,\nнедей да изграждаш прегради\nили всеки отбил се при теб\nще трябва да ги прегази\nПубликувано от Дени в 18:48 ч. Няма коментари:\nИма такива филми, дето още докато ги гледаш си знаеш, че са много по "дебели" от всичко, което можеш да видиш на първо гледане. Всяка сцена и ситуация е толкова наситена със смисъл и подсмисъл и надсмисъл, че човек едва успява да попие една трета от всичко. И то само ако страшно много внимава.\nИ с този филм така. Дължината му е почти 2 часа и половина, но по-голямата част натрупва напрежение и подготвя за последния около половин час, който е смазващ.\nМисля, че първата и основна идея, която съшива всичко е "синовете плащат за грешките на бащите си".\nИнтересна градация почва от шегата на бащата – на най първия баща, от когото започва всичко – "Срещнах жена си в Париж… Тексас". В началото шегата е смешна, но с времето и със задълбочаването на манията на бащата, че съпругата му е "fancy lady" всякакъв хумор изчезва, особено след като той окончателно изпуска споменаването Тексас, сякаш е нещо срамно и така кара жена си да се чувства засрамена и нищожна. "Никой не е по-сляп от онзи, който не иска да види" – Травис-Бащата здраво е стиснал очи и отказва да види доброто момиче, което му се паднало, а вместо това настоява, че тя е съвсем различна. ИСКА тя да е съвсем различна. Така се получава, че Травис-Бащата и Травис-Синът имат не само общо име, но и обща мечта – за жената, която да сподели живота им. Синът в крайна сметка успява да реализира мечтата на баща си, но като всяка постигната мечта и тази загубва ореола на недостижимостта си веднага щом се превръща в част от прозаичната реалност.\nПонякога огънят на реализираните мечти тихо изтлява, но друг път се случва той да изпепели всичко преди да утихне. Любовта на Джейн и Травис ми напомня друга една любовна история, разказана в "Горчива луна" – двама души, които толкова страстно се жадуват, толкова неистово се желаят, че за тях няма друг изход освен да забият зъби един в друг в опит да се приближат максимално и да утолят жаждата си за другия. Любовта е нежност. Но това не е любов. Това е страст, а тя е стръвна и алчна. Разликата между двете истории обаче е в това, че безумците от "Горчива луна" не намесиха дете в лудостта си, за разлика от Джейн и Травис. Джейн започва да се променя именно около раждането на детето. Тя се чувства пленница и това няма нищо общо с факта, че е толкова млада. Идеята, която ми се струва най-близка тук, макар и да изглежда странно, са българските митове за самодивите – волни, диви жени, в които мъжете се влюбват безпаметно, отвличат ги, защото това е единственият начин да ги притежават, обвързват ги със себе си, чрез раждането на дете и после живеят спокойно, защото смятат, че вече нищо не може да отдели тази жена от тях. Ха, никой не е по-сляп от онзи, който иска да вижда нещо различно от действителността. За една жена, майчинството е най-висшата форма на осъществяване, но за една самодива, най-важна е свободата. Винаги свободата.\nДругият брат от своя стана има съвсем различна история. Ако Травис е емоционален и див и е осъществил мечтата на баща си да свърже живота си с една определена, великолепна жена, то Уолтър е практичен, разумен, уравновесен и буквален. Баща му мечтае за френско момиче. Уолтър се сдобива с френско момиче. Но връзката им и животът им са съвсем крехки и вероятно биха рухнали доста по-рано ако не беше се появило детето. За разлика от изпепеляващата страст на Джейн и Травис, Ан и Уолтър са започнали от пепел от самото начало и не са прогресирали особено чак до идването на Хънтър. Той е lovechild и успява да внесе тази искра навсякъде около себе си. Затова и след като той изчезва от живота им, тяхното участие във филма така рязко прекъсва. Без него ТЕ не съществуват.\nИнтересно е, обаче, че въпреки всички скрити пукнатини, дефекти и проблеми, на домашното филмче, което са записали, всички са толкова щастливи. Сякаш хората се чувстват длъжни да изглеждат щастливи, когато към тях е насочена камера. Като че ли е грях и престъпление да покажеш на камерата истинския себе си, заради грозното суеверие, че тя ще открадне същността ти. Затова хората усърдно хранят камерата-вампир с фалшиви усмивки.\nЗа съжаление този фалш и преструвка често се оказват твърде удобни и човек се отпуска и съществува в тях постоянно и. След като толкова дълго един човек се е самозаблуждавал и се е крил, у него неизменно се настанява страх от момента, в който ще трябва да приеме истината и да се "приземи" от облаците, в които се е носил. Именно това изразява страхът на Травис да лети. "Не ме е страх от високото", казва той, "страх ме е от падането". Точно заради този страх от осъзнаване и приземяване той изчезва в Мексико – дива, неангажираща, граничеща с фантазията земя, където можеш да се скриеш от всичко, дори от страховете си. Впрочем тук ме блъсна ужасно силно една възможна връзка с края на " По пътя". Изглежда хората никога не "пътуват" до Мексико, а "бягат" натам, за да се спасят от истината.\nКакто казах в началото, целия филм надгражда и натрупва впечатления и напрежение за постигане на доста тежкия финал. Травис-Синът, който вече сам е баща повежда собствения си син по следите на изгубената самодива.\nО, тази сцена, в която синът води баща си по усет, след коя кола да кара, за да я намерят, почти ме разплака. Ужасно много ми напомни "Song to say good-bye". Този филм нищо чудно да е вдъхновил доста повече творци, отколкото можем да преброим.\nИ тъй финалът. Онова място, където я намират, с безбройните му врати, с безликите хора, фалшивата искреност и престорена нежност. Място което специално е създадено, за да подтиква хората да си създават илюзии и да живеят фантазиите си – сами в мрака. Тази ситуация ужасно много напомня глупавия навик на хората да издигат привидни прегради между себе си и онова което най-силно желаят, а после да прекарат целия си живот в опит да разрушат тези прегради. Илюзията и заблудата е пропила това място напълно. Още преди да влезеш те посрещат изрисуваните отвън графити – Статуята на свободата и лицето на млад индианец. И двете фигури са символ на свобода, сила и гордост – нещо, което съвсем буквално остава извън стените на онова място. Истината е, че тези жени са блудници, но с какво те са различни от актрисите да речем? И те като актрисите обличат костюми, влизат в образ и изнасят представление, което цели да удовлетвори публика, макар и само от един човек. Тогава откъде идва чувството на унижение – от забраната да вижда лицето на публиката си сякаш са недостойни за това; от факта, че са сложени зад витрина като стоки за продан.\nИ сред целия този ослепителен фалш се състои най истинското разкриване между Джейн и Травис - доказателството, че ако искаш да видиш, нищо не може да те заслепи, ако си решен да се изправиш срещу страховете си, никакви прегради не могат да те спрат….\nПри срещата им, Майката и Синът са в зелени дрехи, а Бащата стои отвън сред зелена светлина на паркинга. Сякаш е светнал един огромен зелен светофар, който заявява на всички, че им е позволено да продължат пътя си.\nГрозната страст е победена и мълчи засрамена.\nЖивотът продължава. Което е по принцип е неговото основно свойство и цел\nПубликувано от Дени в 18:35 ч. 1 коментар:\nДокато поредната ми отпуска неумолимо си отминава и ме оставя да тъгувам по нея почти като Петя Дубарова по онази Зимна ваканция, решавам да изпълня едно свое отдавнашно обещание към себе си.\nРешавам, изпълнявам го и ей на, вече си имам блог.\nКакво и как ще влезе в този блог предстои да се уточни, но явно, че целта му ще е предимно да запознава по-малко или повече незаинтересования свят - тъй де, четящ български свят - с моето повече или по-малко незначително мнение по въпроси, които ме вълнуват, или радвата, или дразнят, или по някаква причина населяват ума ми.\nТа така, не се стряскайте от пистолетният изстрел - просто давам старт на този тук блог!\nПубликувано от Дени в 14:53 ч. Няма коментари:


Борисов към олигарси: Пенсионерите ми трябват за изборите, после си взимам обратно парите, и идват при вас | Informiran.net\n“Сега давам много пари на пенсионерите, защото ми трябват за изборите. Знаете, че “тия старци са половината избиратели” – трябва да им дам някакво захарче. Но след изборите спирам всичко. Не само няма да взимат по тия 50 лв. месечно, но и ще им удържа вече платеното. До края на годината парите ще са в мен, и ги насочвам към “бизнеса”… – казал премиерът.\n“Старците са само полезни идиоти, които трябва да гласуват. Мине ли, всичщо ще се оправи…”, казал олигархът.\nГЕРБ са известни с геноцида си над пенсионерите. Видни представители на властта като Лиляна Павлова и Валери Симеонов, често са се заканвали да се разправят с тях…


ГДБОП с нова акция срещу ТВ пирати, този път в Североизточна България – Датата\nГДБОП с нова акция срещу ТВ пирати, този път в Североизточна България\nаприл 29, 2021 Теодора ДидоваКоментарите са изключени за ГДБОП с нова акция срещу ТВ пирати, този път в Североизточна България\nПоредна акция срещу телевизионните пирати, този път в Североизточна България, проведоха антимафиотите от отдел “Киберпрестъпност” на ГДБОП. Операцията е била вчера, помагали и териториалните звена БОП в Русе, Разград, Шумен и Велико Търново.\nВ хода на спецакцията са извършени претърсвания на осем адреса, като са иззети компютърни конфигурации, телекомуникационна техника и документи. Върху устройствата са установени данни за неправомерно разпространение на телевизионни канали, без необходимото по закон съгласие на правоносителите, до хиляди абонати в североизточната част на страната.\nРазследването по случая продължава под надзора на окръжната прокуратура в Разград.\nТова е трета акция на антимафиотите срещу незаконното разпространение на телевизия. Предишните бяха в Кърджали и Благоевград.\nИдеалната следобедна дрямкатрае 90 минути\nЕдва ли има нещо по-хубаво от сладка следобедна дрямка. Колко обаче трябва да дремне човек, за да възвърне силите си и да избегне засилената умора – отговорът дава експерт, цитиран от в. “Дейли стар”. В клип, качен в платформата Тик Ток, д-р Каран Радж обяснява колко точно трябва да […]\nОт вторник вечерта зрителите на лекарския сериал скърбят за една от героините, която беше част от сериала през всичките години. Д-р Лора Хинова – героинята на Деси Бакърджиева, почина изненадващо след катастрофа. “Много тъжен край”, “Не трябваше тя да си отиде”, “Не съм си представяла, че ще се разплача – толкова добър […]\nГазопроводът ще предостави нови възможности за внос от терминали за втечнен газ, които могат да променят енергийната карта на региона Производството и доставката на тръбите за изграждането на газовата връзка с Гърция ще бъдат завършени в рамките на декември по график и въпреки неочакваните предизвикателства, които глобалната пандемия създава. Това съобщи Теодора […]\nОсъдиха двама за незаконно получаване на средства от еврoфондове


Шок: Истината за интимния живот на Ани Цолова втрещи всички! (призна каква е в леглото - подробности)\nНачало Зад паравана Шок: Истината за интимния живот на Ани Цолова втрещи всички! (призна каква е в леглото – подробности)\nШок: Истината за интимния живот на Ани Цолова втрещи всички! (призна каква е в леглото – подробности)\nСилвия Борисова+ 12 август 2015 4 коментара\nАни Цолова изобщо не се притеснява да разкрие пред свои близки колеги от телевизията истината за интимния си живот!\nВодещата Ани Цолова остави много хора като гръмнати с истината за личния й живот и по-скоро интимния такъв. Симпатичната журналистка на Нова телевизия без никакво неудобство или срам признала пред свои близки приятелки, че за нея креватната гимнастика е нещо едва ли не ненужно и дори скучно.\nАни Цолова разкрила, че със съпруга й Васил Мичев отдавна правят джиджи-биджи само няколко пъти в годината и това напълно я устройва. Дори сега, по време на лятната отпуска, вместо да се разгорещи и страстите й да се развихрят, те взели, че напълно угаснали.\nАни Цолова признала, че не обича много-много „онези работи“…\nДокато били на морето, Ани Цолова и Васил Мичев се отдали на пълна почивка, но не и на ласки под чаршафите – такива изобщо не присъствали в план-графика. Любопитното е обаче как съпругът й понася този факт, тъй като за Ани Цолова това очевидно е нещо съвсем нормално, пише вестник „Всеки ден“.\nПред колежките си водещата обяснила всичко не с рутина или с това, че Васил й е омръзнал, а просто с извода, до който достигнала за себе си – а именно, че е асексуална натура. Хора като Ани Цолова са много по света, дори наскоро в САЩ те се събраха и направиха парад, досущ като столичния прайд.\n„Такава съм и се чувствам отлично в кожата си. Дори като видя някой невероятно красив мъж, пленителен и прочие, в мен не се събуждат фантазии как си лягам с него. Представям си романтични неща – вечеря на свещи, нежни думи, разговор и най-много целувка. Това ми доставя сто пъти по-голямо удоволствие от едното животинско…“, обяснява Ани Цолова.\nДотук добре, но въпросът с реакцията на Васил Мичев и как приема всичко това, продължава да стои отворен, коментират източниците. Дали пък няма да му омръзне да „уважава“ жена си само на Коледа и Нова година, и да залитне по чуждо?!\nЕтикети: new, Ани Цолова, Ани Цолова и Васил Мичев, Васил Мичев, водеща, Коледа, море, Нова година, Нова телевизия, почивка\n4 коментара по “Шок: Истината за интимния живот на Ани Цолова втрещи всички! (призна каква е в леглото – подробности)”\nЛЮБОВТА УМИРА В ПОЛОВИЯ АКТ. А СЕКСА Е ЕДИН ОТ ЕЛЕМЕНТИТЕ НА ЖИВОТА, И АКО ТОЙ ТИ ЛИПСВА, ЖИВОТА ТИ Е НЕПЪЛНОЦЕНЕН. А ЗА ЦОЛОВА ВСИЧКО Е ЯСНО: ПРЕЖДЕВРЕМЕННО ОСТАРЯЛА, МИСЛИ САМО ЗА ПАРИ.\nНаистина има жени които са асексуални, но са с психически проблеми или в малко случаи е свързано с религия и съдба.\nСтенли в по горния коментар е напълно прав – че мисли за пари и ежедневни тъпотии.\nмай 02. 2016\nс психически проблеми са само тези ,които мислят само за единия животински нагон,ако липсват пари ,ще ти е непълноценен живота\nс психически проблеми са тези,които имат само единия животински нагон,а непълноценен ще ти е живота ,само ако ти липсват пари.


Бизнес | Холандски ферми може да изколят милиони птици заради замърсените яйца - Dnevnik.bg\nХоландски ферми може да изколят милиони птици заради замърсените яйца\nДневник, 18:40, 08 авг 17 , 6088\nМилиони носачки може да бъдат избити в Холандия заради скандала с откриването на вреден за човешкото здраве инсектицид в яйцата на редица производители в страната. Това обяви холандско сдружение на производителите LTO в момент, когато секторът в Западна Европа се възстановява от миналогодишните щети от птичи грип.\nГермания първа изтегли от магазините милиони бройки яйца, макар от LTO да настояват, че вече няма опасност за здравето на потребителите. В понеделник Европейската комисия обяви, че в общо 7 държави - включително Франция, Великобритания, Швеция и Швейцария - може да са се оказали замърсени продукти. Поне 10 милиона яйца са стигнали до щандовете в Холандия, Белгия и Германия.\nСтава дума за веществото фипронил, което според Световната здравна организация е умерено токсично и може да навреди на органи в човешкото тяло само при високи концентрации. Фипронилът се използва във ветеринарни продукти за предпазване от бълхи или кърлежи, но не е разрешена употребата му при животни, използвани за производство на храни.\nПроблем предимно за производителите\n"За потребителите ситуацията почти е приключила, но това не важи за фермерите. Ще са нужни седмици, ако не и месеци, преди да могат да подновят производство, коментира Йохан Бунен от LTO. Холандски и белгийски институции посочиха като източник на проблема компания за почистващи продукти в Холандия.\nФермери в Холандия вече избиха поне 300 000 кокошки, след като избухна скандалът, но ще могат да се върнат на пазара едва след като в произведените от тях яйца няма никакви следи от инсектицида. От LTO казват, че 150 холандски фирми са затворени заради проблема, а белгийският министър на земеделието Денис Дюкарм обяви, че като превантивна мярка са блокирани яйцата от 57 местни компании - около една четвърт от производителите в страната.\nТри държави разследват\nРегулаторът на Белгия за чистотата на храните (AFSCA) бе критикуван през уикенда, след като бе потвърдено, че в институцията са знаели за замърсяването, но не са уведомили никого в името на поверителност покрай продължаващо разследване. "Защитата на потребителите е по-важна", коментира във вторник министър Дюкалм и призова регулатора за обяви какво е предприел от юни насам, когато е научил за проблема. Той добави, че продължава да обсъжда кризата с колегите си от Холандия и Германия.\nКристиян Шмид заяви пред германската телевизия ARD, че появата на замърсените яйца в магазините "очевидно е престъпно деяние". Еврокомисията коментира, че е научила в края на юли и още не е установила дали Белгия е нарушила някакви правила на ЕС, като не е изпратила предупреждението по-рано.\nВъв Франция птицеферма в северозападния департамент Па дьо Кале бе поставена под наблюдение, след като собственикът уведоми, че използва фипронил. Първата проверка показа, че засега няма проблем с яйцата от производителя.\nХоландия разпространи в неделя кодовете на партиди, за които смята, че са замърсени с фипронил, но не и имената на компаниите, от които идват те. Представител на холандския регулатор обясни за германската преса, че списъкът не означава затваряне на 170 производителя, тъй като всеки използва различни кодове. "Съдържанието на списъка ни е доста динамично и непрекъснато се променя. Самият брой на компаниите няма особено значение и само ще създаде допълнително объркване. Не очакваме в следващите дни да открием още инциденти", каза той пред агенция DPA.\n"Фипронил не би трябвало изобщо да се използва в птицеферми. Този скандал не е изненада. ЕС се нуждае от фундаментална промяна на политиките за производство на храни в земеделието и животновъдството", заяви Лайф Милер, директор на екологичната германска асоциация NABU.\nИ Унгария изтегля от пазара заразени яйчни продукти\nВ Испания са открити продукти със следи от замърсените яйца\nЕврокомисар свиква спешна министерска среща заради замърсените яйца\nЕклери с диви гъби, трюфел и тиквени семки\n10:13, 24 мар 18 / Бизнес 9\n22:40, 23 мар 18 / Технологии 78\nБДЖ удължи срока на критикувана поръчка за ремонт на локомотиви\n20:58, 23 мар 18 / Бизнес 4\nsmotlixx 19:49, 08 авг 17 / Неутрално\nНяма веч кокошки! Има хекатомба! Всякой фермер палач е, всяко яйце - бомба.\nРейтинг: 694 18:48, 08 авг 17 Неутрално\n"Милиони носачки може да бъдат избити в Холандия з"\n:-) Това ми напомня на една любима сцена от Нотингам Хил, в която едно от момичетата, с които беше на среща героя на Хю Грант, твърдеше, че морковите в сандвича му имат душа и са били убити :-)\n18:55, 08 авг 17\nРейтинг: 9562 18:56, 08 авг 17 Любопитно\nМай ще нагъваме евтино пилешко!\nРейтинг: 8949 19:05, 08 авг 17 Неутрално\nКакъв е ефекта върху здравето на хората.\nРейтинг: 1708 19:13, 08 авг 17 Неутрално\nЯвно има свръхпроизводство на яйца и кокошки, затова е тази шумотевица. Проблемът със свръхпроизводството днес се решава лесно с птичи грип. луда крава, инсецектициди и други паравани.\nРейтинг: 694 19:23, 08 авг 17 Неутрално\nИзколят е по-добре :-)\nНяма ли модератор, който да банне самозабравилия се индивид от втори пост?\nРейтинг: 4283 19:42, 08 авг 17 Неутрално\nТова е важния въпрос и на запад си траят.\nЗадействана е цялата система за да се покрие всичко !\n19:43, 08 авг 17\nРейтинг: 706 19:45, 08 авг 17 Весело\nТ-е ще ги изядем в България :P ..\nи токсичните яйца и токсичните кокошки ...\nРейтинг: 1838 19:48, 08 авг 17 Неутрално\nПознавайки немчугите, веднага след излизането на новината са спрели да ядат яйца и пилета. Така се случи преди време със свинския грип и лудата крава.\nРейтинг: 608 19:49, 08 авг 17 Неутрално\nНяма веч кокошки! Има хекатомба!\nВсякой фермер палач е, всяко яйце - бомба.\n19:56, 08 авг 17\n19:57, 08 авг 17\nРейтинг: 10351 21:57, 08 авг 17 Неутрално\nСамо да не ги пробутат тук на Балканите.\nРейтинг: 1692 22:05, 08 авг 17 Неутрално\nКато гледам, първоначалното потулване на проблема в крайна сметка доведе до по-сериозни щети! Дано им е обеца на ухото!!!\nРейтинг: 1788 22:31, 08 авг 17 Неутрално\n22:35, 08 авг 17\nРейтинг: 958 22:38, 08 авг 17 Неутрално\nМного редовен проблем: хората си сменят по няколко пъти имената в статиите ви. Как се казва тоя министър? Дюкалм или Дюкарм?\nРейтинг: 1639 23:01, 08 авг 17 Неутрално\nЛатентен! Поради това се държи в тайна няколко месеца, докато бомбата избухна. Много перушина ще хвърчи по Ниската земя, а въпросът "крилце или кълка" Фюнес няма да го зададе никога повече.\nРейтинг: 1639 23:07, 08 авг 17 Неутрално\nГушни си приятеля и нагъвай суджуци! Нещата са сериозни, защото тия батета не ще могат да си изядат заразените яйца и ще рябва да им пратим от нашите. Но в някои страни има свръхпроизводство на яйки, а няма къде да продават, щото всички разбраха, че са заразни.\nРейтинг: 3961 23:23, 08 авг 17 Неутрално\nТук като влезе шап от Турция, унищожават на поразия овце и говеда и на никой не му пука. А сега за дъртата империя да плачем ли? Затова че ни тровят. Аз ще злорадствам, нека да плачат евроатлантиците.\nРейтинг: 10225 23:34, 08 авг 17 Неутрално\nКакви са следите в България?\n23:57, 08 авг 17\nРейтинг: 1406 00:05, 09 авг 17 Неутрално\n—цитат от коментар 15 на Amot\nЗабавно е, че новината съвпада с материала как млекопреработвателите у нас се съмняват в качеството на вноса от Западна Европа. Ето линк http://www.dnevnik.bg/biznes/2017/08/08/3020593_mlekoprerabotvatel_se_usumni_v_rezultatite_ot/ Само погледнете колко коментара отдолу обясняват как всичко западно е по-качествено и как на Запад такива неща не се покриват. От една страна нямам против всеки да се трови с каквото иска, но от друга менталността тип "бг мама" влияе на потребителските нагласи и рефлектира върху всички ни.\nРейтинг: 491 00:08, 09 авг 17 Неутрално\nЩото иначе щяха да ги гледат до пенсия и дълбока старост?\nРейтинг: 620 00:26, 09 авг 17 Неутрално\nХората са безтговорни черва. Жалко за кокошките. Те имат повече принос за човешката цивилизация от хората.\nРейтинг: 2878 00:44, 09 авг 17 Неутрално\nЗащо ни имат за идиоти? Много яйца, много кокошки, да спасим цената! Ами да ги изколим(кокошките) и изхвърлим(яйцата), ама прави лошо впечатление! Да си измилим нещо там(замърсени яйца например) и пак да си ги изхвърлим и изколим, ама еколоджико! Едно е да държиш цената, друго е да се грижиш за природата! Да де, ама баламите взеха, че умряха!\n00:47, 09 авг 17\n00:48, 09 авг 17\n02:06, 09 авг 17\nРейтинг: 1105 04:00, 09 авг 17 Неутрално\nНяма да се учудя ако пакетират избитите кокошки в кренвирши и ги изтресат на българския пазар.... Боце сигуно се е договорил вече да им направим и тази услуга.\nРейтинг: 1105 04:12, 09 авг 17 Неутрално\n—цитат от коментар 19 на lechevalier\nТи па сега... Тия "журналисти" с купени дипломи от ЮЗУ-то едва на български свързват едно изречение, а за чуждите имена какво остава. Да не говорим че очевидно според тях българската транслитерация на английската дума black е БЛЯК... а това че всяка втора дума в ограничения им речник е турцизъм елегантно ще премълча.\nРейтинг: 262 07:14, 09 авг 17 Неутрално\nКато ги гледам в какви условия живеят (на водещата снимка) не знам дали е по-добра алтернативата да ги оставят да живеят в тези условия - нагъчкани една до друга и без слънчева светлина, и да не изброявам останалите мизерии и нехуманни неща, които са ежедневие в тези фабрики за животни...\nРейтинг: 1406 07:51, 09 авг 17 Неутрално\n...да не изброявам останалите мизерии и нехуманни неща, които са ежедневие в тези фабрики за животни...\n—цитат от коментар 34 на uktcmtt\nЗабавно когато някой иска "хуманност" в птицеферма. Аз като един ретрограден хетереосексуален тип още не съм узрял за такова нещо като "хуманно отношение към животните" и анимално такова към хората.\nРейтинг: 2346 09:17, 09 авг 17 Неутрално\nПонякога, както е в случая, е по-забавно човек да прочете коментариите вместо самия материал.\nОт текста се подразбира, че и да има някакъв проблем, то въобще не е апокалиптичен и опасност за хората, които са изяли част от тези яйца няма.\nДали и защо някой е засекретил т,н, разследване и с какви мотиви друг го разсекретявя са си нормални човешки работи, случват се навсякъде - понякога в резултат на грешки на отделни хора, понякога след като са били "мотивирани" от имащите интерес да бъдат прикрити или оповестени.\nНо нашите коментарии покриват целия спектър - от това, че производителите са идиоти и искат едва ли не да си изтровят клиентите (т.е. да си унищожат пазара:)), през конспирацията ( действия с цел трепане на конкуренцията или задържане на цените), условията за гледане на животните ( нещо за което тук у нас протестираме неистово), та до това, че понеже сме огромен пазар(!!!), едва ли не с решение на правителството и под натиска на ЕК ( то на кой друг, освен може би и САЩ), ше ги внесем и изядем.\nТова последното може и да ни се случи, но не под натиска на ЕК или решение на правителството, а защото нашите дистрибутори на едро, много си падат по подобни сделки. Дето се вика не само че ще ги купят без пари, а може и да изкарат някоя допълнителна пара, уж за унищожението на тези кокошки и яйца, като отделно от това ще спечелят от реализацията на нашия пазар и само дето за тяхно съжаление той е доста малък, та да поеме подобни количества, при това ударно.\nА според мен един нормален коментар би бил, при това не само от нас, пишещите тук, а и от автора на статията, дали се използва въпросния препарат в нашите ферми и птицеферми, доколкото и нашите животни и птици са спохождани от бълхи и разни подобни и ако да, какви мерки са или ще се вземат.\nРейтинг: 1692 10:04, 09 авг 17 Неутрално\n—цитат от коментар 36 на tsvetko_51\nСпоред теб в България останала ли е разследваща журналистика, че да се надяваш на подобен материал? И не визирам само Дневник - всички електронни медии се комерсиализираха до безкрайност, макар че по някои от телевизиите все още има пари за разследвания. На Запад практиката в такива случаи е да се комбинират печатна медия и телевизия и да направят съвместно разследване, но не ми се вярва у нас скоро да се случи! А въпросът с кадрите в медиите изобщо няма да го коментирам!!!!\nРейтинг: 1187 10:13, 09 авг 17 Неутрално\nТочно за ретроградните патриархални хетеросексуални мъже е типично хуманното отношение към всякакъв вид добитък, защото общуват често с такъв и имат нужда да се чувстват човешки. Затова и животните получават имена, гледат се добре, живеят добре, и умират бързо.\nРейтинг: 949 14:59, 09 авг 17 Неутрално\nЕС се нуждае от фундаментална промяна на политиките за производство на храни в земеделието и животновъдството"\nАко скандалът отприщи читави промени, тогава съм за. Наистина, ЕС има нужда от генерална трансформация на политики и правила, не само по отношение на селското стопанство. В този си вид бюрокрацията е най-големият враг на съюза.


Експеримент показа как да се лекува депресията правилно / Cosmopolitan.bg\nЕксперимент показа как да се лекува депресията правилно\nАмерикански психолози изясниха, че електрическата активност на мозъка на пациент с депресия при получаване на възнаграждение може да бъде обективен показател за ефективността на лечението.\nРезултатите от изследването са публикувани в изданието The Journal of Clinical Psychiatry. В изследването участвали 63 пациенти с клинически доказана депресия. По време на експеримента на участниците показали две врати. Зад едната от тях имало награда – малка сума пари. Ако участникът избирал вратата към парите ги получавал, ако не – губел тази възможност.\n►►► 11 по-малко известни симптома на депресията\nСлед експеримента пациентите били разделени на две групи. На първата бил предписан тримесечен курс с антидепресанти, а втората трябвало да премине курс по когнитивно поведенческа психотерапия веднъж седмично за същия период. Част от пациентите останали в контролната група без предписано лечение. След този период експериментът бил проведен още веднъж.\nИзяснило се, че увеличението на електрическата активност на мозъка е свързано с намаление на депресивните симптоми и тревожността. Освен това хората с особено ниски показатели били повлияни положително от антидепресантите, а не от психотерапията.\n►►► Яж тези храни, зада избягаш от депресията\nВ резултат на изследването учените стигнали до извода, че показателите на електрическата активност на главния мозък при получаване на възнаграждение могат да помогнат за диагностициране на депресията и за оценка на ефективността от избраните методи на лечение.\nЕтикети: депресивни състояния, депресия, клинична депресия, психо отклонения, психологическа помощ


Дата и час: 25 Фев 2021, 15:13\nЗа съжаление радиоразпръскването в София е лошо. Кулата в Борисовата градина е твърде ниска, антените на радиостанциите са в средната й част, мощностите са ниски, застрояването в града е плътно. Резултатът е компрометирано приемане. А това е градът с най-много радиослушатели. Ако сравним за пример с...\nЩом се прави ново студио предстои да разберем :). Програмата от Плевен може да бъде до 4 часа дневно, т.е. възможно е да е 3, възможно е да е и 4 часа. Мислех, че студиото ще бъде в същата сграда срещу театъра. Предполагам, че водещите ще си бъдат от вече бившето радио Плевен. В петък около 8 сутрин...


Buttonboss Lodge - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\n25 - 27 Atholl Road, Питлочрии сити център, Питлокри, Великобритания, PH16 5BX - Отлично местоположение - вижте на картата\nПовече за Buttonboss Lodge\nРазположен в чудесния район Питлочри, Buttonboss Lodge заема удобно място в култура, разглеждане на забележителности център на Питлокри. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nButtonboss Lodge прави всичко възможно гостите да се почувстват удобно. Затова хотелът предоставя най-добрите услуги и удобства. Семейна стая, перални услуги, зала за пушачи, общ салон/телевизионна зона са само част от нещата, които отличават Buttonboss Lodge от останалите хотели в града.\nКато допълнение всяка хотелска стая предлага широка гама от удобства. Много от стаите са с отопление, телевизор с LCD/плазмен екран, DVD/CD плейър, кухненски бокс, хладилник, за да удовлетворят и най-изискания вкус. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. Buttonboss Lodge е най-подходящото място за Вас, ако търсите качествен хотел в Питлокри.\nBooking.com (686)Agoda отзиви (1)\nОтстъпка нa Buttonboss Lodge