На стоп около света: Юли 2015\nБоливия 1 - солници и мини\nПоздрав с едно свежо видео за прелестите на Боливия - https://www.youtube.com/watch?v=Er-NoEkcex4\nКакво знаех за Боливия преди да я посетим:\nДържавата с невъзможен стоп, ужасни пътища, много автомобилни инциденти, най-бедната и евтина държава на континента, с най-голям процент - около 80% население с индиански корен, сериозно нарастваща престъпност, изключително красива природа...\nНякои неща са оказаха верни, други почти, но във всяко имаше поне по малко истина. И имах личната възможност да се убедя в тази доза истина.\nНяма да описвам колко тегаво е да се пътува в Боливия, просто ще кажа, че това е поредната държава на континента, която не ми харесва. Нищо неочаквано, толкова си прилича с Перу, че няма никаква изненада. И все пак след Аржентина очаквах поне малко повече да ми хареса, и наистина бе така - първите няколко дни, преди да навлезем в боливийската действителност. Нали знаете за късмета на начинаещия - та нашите първи дни в Боливия бяха късметлийски и слънчеви, никакви проблеми.\nПреди да влезем в страната аз направих план по дати, който да изцеди максимума от посетени места в рамките на скромната ни едномесечна виза. Естествено решихме да продължим със стопа, въпреки че всички, които срещахме, казваха че е невъзможен. А ако някъде изостанем от плана, да вземаме евтините им автобуси.\nВ граничния Вилазон стояхме до следобед, когато тръгнахме да излизаме от града, за да стопираме. Количеството трафик не обещаваше да отлепим същия ден от там, а което е по-важно - пътьом другарчето попита в една квартира колко ще ни струва една нощ и след пазарлък ни дадоха стая за 2,50 лв на човек. Стаята нямаше прозорец, нито легло или каквото и да е друго, но имаше един мръсен дюшек, тръшнат на земята. Защо решихме да останем за нощта - на мен ми беше страшно лошо, предните дни в Аржентина хванах грип, който ме удари жестоко, не можех да дишам от сополи, кашлях и имах адски болки в гърлото. Вследствие на всички нервни кризи в Аржентина, както и лошото, изключително бедно на витамини хранене, успях най-после и аз да се разболея. Даже помня кога и как - едно хлапе ми се изкиха в лицето в Салта, докато разглеждах града. За късмет другарчето не прихвана. Имайки предвид какви промишлени количества чесън бе изяло предните седмици и месеци, нямаше логика да прихване :)\nИзкарах тежка нощ, на сутринта не ми беше по-добре, но беше време да тръгваме. Вървяхме до края на града, където установихме жестоката истина - нормална кола почти не минава по пътя. Имаше само таксита и автобуси, които ни свиркаха подканящо. Поседяхме си доста време, минаха и някои частни коли, но никой не спря, докато лъскав джип не отби. Човекът беше много, ама наистина много готин и ни направи чудесно въведение в забележителностите на страната като ни разказа къде какво има за гледане. Преди бил адвокат и живеел в Кочабамба, но се отказал поради корупция и измами в правната сфера, решил да се премести в Тупиза (един от най-спокойните градове в страната) и да отвори бизнес с хотел и туристическа агенция. Потръгнало и сега има агенция за турове до солника Уюни. Изключително приятен събеседник, такъв ясен говор на испански сякаш чувахме за първи път. Нямаше дума, която да не му разбираме. Ужасно ми заприлича на баща ми, така че ни беше един от най-яките стопове досега. Започнахме страната със среща с прекрасен човек. Той се прибираше в Тупиза, така че ни остави на площада и разгледах градчето. Качих се до една статуя с гледка и се радвах на красивите пейзажи наоколо. Хапнахме варена царевица от една баба и тръгнахме да излизаме от града. Вървяхме донякъде и почнахме да стопираме, взе ни пикап с работник, който отиваше в близката мина на 16 км по пътя за Потоси. Разказа, че хората в Тупиза са много добри, но тези в Уюни и нататък били ужасни (в което имах шанса лично да се убедя), а пътя, по който се возим, бил асфалтиран едва преди няколко години и всичко е асфалт до столицата. Интересното е, че бяхме информирани за множество неасфалтирани пътища в страната, а сега всички, по които минахме, бяха с асфалт. Пътят до Потоси, този от Потоси до Уюни, от Потоси до Сукре, от Потоси до Ла Пас, от Ла Пас до Коройко и до Копакабана... Явно в последните години президентът Ево Моралес здраво се е захванал с пътни ремонти.\nШофьорът ни остави на пътя за Потоси, нямаше никакви къщи наоколо и мястото бе идеално за нощувка. Решихме да пробваме още малко да стопираме и след като никоя от малкото минаващи коли не спря, се установихме на едно местенце, невидимо от пътя. През нощта температурите паднаха, а на сутринта термометърът на другарчето отсече -8. Не ми беше студено през нощта обаче, въпреки че моят чувал не може да се затвори.\nТръгнахме пеш до пеахето (където се плаща за пътищата), за което имаше табела, че е на километър. По пътя се заиграх със стадо лами и се пробвах да ги догоня, на всичко отгоре с раница на гръб, което се оказа невъзможна мисия.\nТъкмо стигнахме пеахето, когато стопирахме камионче, и то спря. Беше от онези отворените отзад и другарчето седна там с раниците, а аз вътре, защото нали говоря по-добре испански. Вече разликата в уменията ни да говорим стана драстична, всички, които срещаме казват, че аз говоря много по-добре, а по наши наблюдения другарчето разбира по-добре, така че се допълваме и се справяме добре. Шофьорът ми обясняваше за агрикултурата в района, докато спирахме за всеки махащ край пътя човек, преобладаващи бяха жените и децата. Всички се качваха отзад в камиона и като слизаха си плащаха. Камионът отиваше до Котагайта, където и ние слязохме, само че без да платим, шофьорът не ни поиска пари. Там хапнахме ориз с картофи от една баба и продължихме стопа. Още неизлезли от града, един джип спря. Вътре бяха двама мъже и поискаха пари за транспорта до Потоси. Предложих им само 5 боливианос (левче) за двамата до Потоси, което е полудневно пътуване и офертата ми направо бе смешна и обидна. Те поискаха 10 :) Аз си държах на 5-те, беше весело. Като разбраха, че няма да се качим за 10 (което също е направо обидна сума) и по-скоро ще вървим пеш, казаха да се качваме за компания, да си говорим. Оказаха се баща и син, много приятни хора! Бяха от Потоси, следващите часове пътувахме и наистина много си говорехме. Разпитваха за България, икономиката, производството, музиката, хората... Ние пък питахме някой неща за Боливия. Казаха ни много да внимаваме в големите градове, било опасно за нас, защото сме гринговци.\nПристигайки в Потоси се впечатлихме от извисяващата се край града планина, на име Серо Рико (богатата планина). В историята Потоси е бил изключително значим миньорски град, добивало се е сребро, захранващо испанската империя и по онова време градът е бил толкова голям и важен, колкото Лондон и Париж по същото време. В мините са работели и измрели над 8 милиона индианци като мините функционират и сега. Само в тези в Серо Рико има над 250 000 работници в момента. Среброто е изчерпано и сега се добива цинк. Условията, при които работят миньорите, са ужасяващи и малко от тях доживяват 40-50 години като непременно заболяват от силикоза. Повечето работници са младежи, а мината има над 500 различни входа и стига до стотици метри дълбочина. Най-интересното и уникално преживяване, което можеш да имаш в Потоси, е посещение на мините. Това става само чрез туристическа агенция с гид, който задължително е бивш миньор и познава мината, която е като лабиринт.\nПланът ни за Потоси бе другарчето веднага да си намери квартира, където да стои следващите дни, а аз да правя дневни или няколкодневни пътувания до солника Уюни и Сукре, както и влизане в мините, за което много мечтаех. Нашите спътници ни оставиха съвсем близо до центъра, взех набързо карта на града от туристическата информация и решихме да почваме търсенето на квартира до новата автогара, защото обикновено около автогари и пазари е най-евтино, а и защото на другата сутрин исках да хвана най-ранния автобус за Сукре, да пътувам 4 часа до града, да го разгледам и да се върна същия ден до Потоси. Трябваше всичко да става много бързо, защото времето си течеше и визата също.\nНовата автогара се оказа бая далеч от града, в квартал, в който кипеше ново строителство. До там стигнахме с градски транспорт и веднага се заехме с търсене на квартира, което нацяло удари на камък. Оказа се, че понеже кварталът е нов, всички хоспедахета са много скъпи, а евтиното, което ние търсехме, било в центъра, обратно на всякаква логика. Разпитахме в целия квартал дали някой не дава стая под наем, но нищо. Стъмни се и ходенето по улицата не беше добра идея, така че решихме да спим на автогарата, а сутринта от рано да се върнем в ценъра и да тъсим там.\nАвтогарата бе огромна, приличаше на летище. Имаше дори такса за употреба 2 боливианос ако вземеш автобус от нея. Имаше тоалетни на всеки етаж, но се плащаха, както навсякъде в Боливия. Най-ужасното обаче бяха викачите, чиито гласове кънтяха брутално из целия терминал, явно акустиката му бе отлична. Виковете бяха подобни на мантри за медитация: Сукре Сукреееееееее, Ла Пас Ла Пасссссс, като акустиката удължаваше и омекотяваше последната дума и се получаваше идеално за медитация. На мен обаче тези "мантри" така ми късаха нервите, че ми идеше да си ударя главата в стената. Установихме се на едно място, където имаше контакт с ток и зачакахме сутринта. Не за дълго обаче - оказа се, че автогарата затваря в 23:00 и всички биват изритани на улицата! Дори дворът се заключва и трябва да стоиш на шосето, при -10 и надолу температури, където обикалят всякакви престъпници посред нощ. Зачудихме се какво да правим и решихме да вземем градски транспорт обратно за центъра и да чакаме до сутринта пред някоя полиция там или на главния площад. Лоша идея - оказа се, че няма автобуси по това време. Имаше само таксита, така че ни трябваше нов план. Питахме една жена дали има полиция наблизо, тя каза че няма, след което питахме втора жена и тя отговори, че има съвсем наблизо. В Боливия трябва да питаш сто пъти за посока и такива неща, защото повечето хора или нищо не знаят, или нарочно ще ви излъжат! И в двата случая ще имате проблеми, така че питайте колкото се може повече.\nВеднага отидохме до участъка, който се оказа няколко улички нагоре и се примолихме на полицаите за място да пренощуваме. Имаха двор и им посочихме, че можем да къмпираме там. Те обаче решиха, че гарантирано ще умрем от студ до сутринта, така че се засуетиха къде да ни сложат. Един по-визшестоящ дойде, провери ни паспортите, след което ни настаниха в кухнята на участъка :) Донесоха ни два хубави дюшека, дори искаха да ни носят печка да се отопляваме, но ги уверихме, че това е крайно ненужно за нас. В кухнята бе топло за нашите стандарти, все пак сме свикнали да спим навън. Потоси наистина е едно изключително студено място, много по-студено от Ла Пас например. А Уюни бие всички рекорди по студ, там спокойно си ходят до -30 температурите.\nНа сутринта щом полицаите се размърдаха по двора, ние събрахме и тръгнахме, за да не ги притесняваме повече. Веднага се върнахме в центъра, където другарчето отиде да търси квартира, а аз останах на площада с чантите. Върна се след два часа с противоречива информация и несигурни оферти. Казали му да търси в района на площада на миньора, така че с раниците се изкачихме до него и там отново останах с багажа. Върна се след половин час с думите, че е намерил най-яката квартира - хубава къща с приятни хора, стая с легло, прозорец, ключ, а за капак телевизия и душ с топла вода. Всичко това за 10 боливианос или 2,50 лв на човек. Квартирата естествено не бе регламетрино хоспедахе, а просто къща, в която хората даваха стая под наем, обикновено на миньорите. Веднага отидохме до мястото, жената ни настани, даде ни чаршафи дори. Стаята бе чудесна, къщата и квартала също. Можех да оставя там другарчето без да се притеснявам.\nВеднага тръгнах към центъра, защото бе рано следобед и имах време днес да отида на тура в мините. Разпитах всички агенции по улиците за цените им, варираха от 80 до 150. Аз знаех, че нормалната цена е 80, но в една агенция, с дивашки пазарлъци свалих на 70 боливианос :)\nНа тур в мините на Потоси:\nСтана 14:00 и ни натовариха на един микробус. Бяхме група с два гида - един на английски и втори на испански. И двамата бяха бивши миньори. Още отначало трябваше да изберем при кой гид да отидем, групата стана небалансирана, защото при този на испански имаше 4 човека, а всички други се юрнахме на английския. Не, че нямаше да разбера тура на испански, но все още си чувствам английския къде по-силен, а ми беше интересно да науча нещо. А и като ти се предлага английски, защо не! Колко пъти в Южна Америка сме имали шанса да говорим английски, добре че постоянно чета книги на английски, иначе досега да го забравя :)\nИзмежду туристите имаше австрийци, руснак, двама японци, чилийка, канадец, бразилец. Заговорих се с австрийците, бяха мъж и жена, пътуващи с каравана през континента. Микробусът ни закара до една къща, където трябваше да си облечем миньорските дрехи. Получихме панталон, тънко якенце, гумени ботуши, каска с челник. Нахлузихме всичко върху другите си дрехи, за да не се цапаме, според гида било много мръсно в мината. След това ни откараха на пазара за миньорите, откъдето те си купуват листа от кока, цигари, 96% алкохол и динамит. Там трябваше ако желаем да купим подаръци за миньорите като гидът каза, че ако не купим, нямаме право да ги снимаме. Един от най-желаните от тях подаръци бил сокът, така че аз им купих една бутилка сок, австрийците взеха алкохол и листа от кока, а някои от другите се ошумоляваха и нищо не купиха, визирам японците, само че в мината не спираха да снимат. Гидът ни караше да пробваме листата от кока, както и 96% алкохол. Руснакът се излъга да го пробва, но не повтори.\nТака запасени потеглихме към мината. Още на входа всичко бе в прахоляк. Количките, пълни с камънак, бяха изтиквани по релсите от по двама младежи. Гидът каза, че всяка количка е с тегло 1 тон. Бузите на миньорите бяха пълни с кока и издути. Влязохме в тъмния тунел и поехме навътре като често се разминавахме със засилени колички, минаващи на милиметри от нас, беше твърде тясно. Австрийците сериозно се притесниха за сигурността си, определено не бе типична разходка за туристи :) Гидът ни не беше особено адекватен, вероятно пробите на алкохол, които направи, за да ни обясни традициите на миньорите, вече го бяха хванали. Раздадохме подаръците на произволни работници, тикащи количките и по едно време гидът пита дали искаме да слезем няколко нива надолу. Слизането се осъществяваше по отвесни, дълги, прашни и клатещи се дървени стълби, а бездната под тях изглеждаше зловещо в мрака. До слизането на всяко долно ниво имаше три такива стълби една след друга като всяка бе около 5-6 метра дълга. Докато слизах, отчаяно се опитвах да си запазя апарата от удар и прах. Винаги слизах след всички, за да избегна падащите камъни при слизането на другите. Аз от своя страна внимавах да не събарям камъни върху тях. Най-долу гидът ни заведе при негов приятел миньора Андрес, който оцени останалата бутилка алкохол и с гида тотално се опияниха на сладки приказки с нас.\nИзлизането не бе лесно, защото носът ми бе брутално запушен от грипа и докато се качвах нагоре по стълбите, трябваше да дишам през устата, която се напълни с постоянния в мината прах. На горното ниво гидът ни заведе до статуята на един дявол, която символизираше миньорски вярвания. Там отново ни караше да пием, този път всички трябваше да пробват алкохола, за да уважат традициите на миньорите. Всички без мен естествено, аз категорично отказах.\nГрупата се събра на входа на мината, гидовете и двамата бяха мъртво пияни и неадекватни, а австрийците бяха възмутени от тура, не очаквали това. Всъщност турът беше всичко друго, но не и това, което нормален турист би очаквал. Хора със страх от затворени пространства и дихателни или сърдечни проблеми изобщо не би трябвало да влизат там. Това не е разходка в парка, мината е действаща, прашна, мръсна и не е място за повечето западни туристи. На всичко отгоре винаги има риск да се случи инцидент, при това не малък. Гидът ни сподели, че предишният му шеф го карал да води туристите в друга мина, която на него не му харесвала, защото била още по-опасна от тази. Така че турът в мините е нещо много нестандартно и ще изненада всеки. На мен ми беше много интересно цялото нещо, плюс това имайки огромна страст към пещерите, не мога да скрия, че много ми липсва завирането по дупки и мината до голяма степен ми създаде същите емоции. В заключение - изобщо не съжалявам за тура, хареса ми много, но не го препоръчвам на притеснителни и хора с клаустрофобия, определено ще имат проблеми.\nСлед като свалихме мръсните одежди в къщата - склад, другите се качиха в минибуса за центъра, а аз прецених, че ще ми е по-близо пеша, нали все пак квартирата бе до площада на миньора. Прибрах се и веднага под душа.\nНа сутринта излязох рано и отидох на автогарата за рейса до Сукре. Предстоеше ми първа среща с автобусния транспорт на Боливия, беше ми много любопитно. Отидох директно до викачите за Сукре и си купих билета, знаейки цената предварително, за да не пробват да ме лъжат. Рейсът беше почти празен и след като мина таксуващия за ползване на терминала, потеглихме. Аз още не знаех каква е далаверата с избора на място, защото не си спомнях, че много, много отдавна, когато пътувах с автобус до София, сядах на най-последните места. Сега се подведох и седнах на това, което ми бяха дали и което бе по-напред. Не след дълго автобусът взе да се пълни и до мен седна една бая едра жена. Лилипутите винаги обичат да сядат напред в автобуса и никой няма да седне най-отзад ако има място напред. Точно тогава си спомних, че винаги сядах най-отзад в България и така трябва да правя и в Боливия, така никой няма да сяда до мен и да ме бута и ръга с телесата си.\nСлед 4 часа мълчание и затъпяване (толкова ги пътувахме 160 км, по асфалтиран път) стигнахме Сукре - дефакто столицата на Боливия. Сега само съдебната система е тук, всичко друго е в Ла Пас, но боливийци си обичат Сукре най-много. Имах едва няколко часа да разгледам града, последният автобус обратно до Потоси бе в 17:00. Разходих се из центъра, архитектурата бе разкошна, както и в Потоси като тук различното бе, че всички сгради бяха бели. Посетих един безплатен музей с впечатляваща колекция от маски, а като рекох да вляза в една църква, жената на входа искаше да ме таксува за посещение. Същите мизерии като в Перу. Купих си нещо за ядене и отидох до недалечен парк, където се качих на "айфеловата кула" в умален вариант, имаше гледка към парка от нея. С това приключи опознаването ми на този красив град, върнах се до автогарата, след като купих една чиримоя (вкусен плод) за другарчето и се натоварих на автобуса. Поредните 4 часа малеене на седалката. През първия половин час в рейса се бе качил един младеж, който започна да изнася цяла презентация за здравето пред пътниците. Естествено бе продавач на нещо, но отначало не се знаеше на какво, защото започна речта с обяснения как кока-колата е страшно вредна, както и пърженото пиле (двете основни неща, които консумират боливийци). Почна да ги реди едни слова, как гринговците като вървяли по улицата, имали бутилка кока-кола в ръка, само че не пълна с кола, а с вода, защото знаели колко е вредна колата. По едно време стана ясно, че продава дрънкулки ментета на полускъпоценни камъни. Доста хора клъвнаха и си купиха. Изумително е за мен колко много се изкушават хората, влезе ли някой в автобуса да продава нещо, все ще има някой да си купи. А продавачи на храни например влизат на всяко пеахе.\nЧак към 22:00 успях да се прибера в квартирата и да си легна. Пътуването в рейса доста ме измори, не беше нито приятно, нито удобно, нито пък кой знае колко интересно. Стопът бие по всички параграфи!\nНа следващата сутрин ме очакваше по-голямо изпитание - пътуване до Уюни, където исках да посетя солника. Процедурата бе подобна, само че автобусите тръгват от така наречената "бивша автогара", а не от новата. Там моментално си взех билет за първия рейс и потеглихме. Същата история с продавачите, постоянно влизаха жени с пликчета желатина, варена царевица, картофи с яйце, газирани напитки и какви ли още не дивотии, влезе и един продавач на разни илачи с главна съставка растението мака. Отново започна със здравна лекция като заклейми китайците и техните печени пилета, газеозите и ред други нездравословни неща, изброи един куп болести и после почна да предлага спасение на уплашения автобусен народ. Голям процент си купиха илачите му, стреснати от мрачната перспектива за диабет, високо кръвно и така нататък. Весело! Аз кога го слушах и се забавлявах, кога снимах през прозореца, а след 4 часа стигнахме. Пътят до Уюни бе наистина живописен и имаше много какво да се снима през прозореца на рейса, Алтипланото е вълшебно с цветовете и формите си, а сред този зашеметяващ пейзаж щъкат големи стада от лами.\nУюни веднага ми направи впечатление на мръсен, грозен и ужасно прашен град. Нищо общо с великолепието на Потоси и Сукре. Зачудих се кой би дошъл на това ужасно място ако не бе световноизвестния солник, който привлича стотици хиляди туристи от цял свят. Това безспорно е забележителност номер едно на страната и не бива да се изпуска. Солникът се намира извън града и е достъпен по няколко начина. Най-популярният е с организиран тур с джип. Има и някакъв автобус, който минава през солника, има опция да се иде пеш при което са нужни няколко дни поне, както и опция с колело ако човек има лично такова (никой няма да ви даде под наем), и естествено със собствена кола. Има обаче разни уловки при самосиндикалните посещения. Шанс да се загубиш, който хич не е за подценяване, все пак говорим за огромна бяла пустош с плаващи на хоризонта планини. Шанс да умреш от студ при нощни реални температури от -30 градуса. шанс да умреш от жажда, няма ни капка вода в солника. Шанс да те нападнат лилипутите, чийто бизнес подбиваш като ходиш без да ползваш агенциите им. Шанс да ти мине джип с пиян шофьор отгоре, докато си разпънал палатка на солника вечерта. И всичките тия шансове са бая вероятни, въобще не са за подценяване. Ако човек има време според мен е най-добре да пробва пеш, но не знам как би било къмпирането в тази солена пустош при всичкия вятър и студ, и особено пияните туристически шофьори. За последните сега ще отворя дума... Четох в интернет, че освен, че е имало инциденти със смъртен за туристите изход, е имало и много пъти, когато хората са били на косъм от катастрофа с пияния си шофьор. Едно момиче разказва, че техният шофьор бил мъртво пиян като тръгнал да ги връща към Уюни и почти катастрофирали челно с камион, за късмет туристът на предната седалка хванал и извъртял волана. След като се върнали в града (туристът карал) викнали полицията в офиса на агенцията. Полицаите им казали, че те са виновни, че шофьорът е пиян и отказали дори проба да му направят и да документират каквото и да било. Така че ако нещо стане, не очаквайте някой изобщо да ви помогне.\nАгенциите, предлагащи турове, са толкова много, няма никакъв контрол, общо взето всеки си прави каквото си иска и никой не поема никаква отговорност. Ако искате обаче да видите солника бързо, те са единствената опция.\nКато пристигнах в Уюни, веднага тръгнах по офисите на десетките агенции с намерение да спазаря най-добрата цена. Много ме блазнеха тридневните разходки, при които те карат на цветни езера и какви ли не чудесии близо до границата с Чили, но бяха много скъпи, а и не ми се щеше да седя три дни в кола с някакви туристи, така че се задоволих с еднодневното ходене само до солника. Офертите варираха от 150 до 200 боливианос, докато на едно място се спазарих за 120. Не си купих билет, за да потърся още като комбинирах търсенето на тур с това на квартира. Първоначално смятах да къмпирам, но грозният и бая съмнителен град в комбинация с ветровитата студена пустош наоколо ме убедиха да намеря покрив, за да не дремя в несвяст следващия ден на солника или да се разделя с фотоапарата си при евентуално нападение от страна на неизброимо многото съмнителни лилипути по улиците. Търсенето на квартира обаче се оказа мисия невъзможна. Цените бяха абсурдни за Боливия и си бяха направо европейски. Алчните лилипути се бяха здраво развихрили в Уюни, никой никъде не искаше да ми даде покрив за 10 или 20 боливианос, каквито намирахме досега.\nДокато вървях по улицата, един колумбиец ме заговори дали и аз търся квартира като него и дали искам да търсим заедно, защото може да намерим нещо по-евтино. Колумбиецът се казваше Камило, беше много приятен и ми напомни на Ерик - французина-колумбиец, който срещнахме на Карибите. Веднага се съгласих да търсим заедно, защото щеше да излезе по-евтино ако вземем една стая, освен това неговият испански бе къде по-добър от моя и бе очевидно, че и той е отчаян за най-евтиното. Разказа, че е графичен дизайнер и имал само 200 долара за това пътуване, сега живеел в Буенос Айрес и тръгнал да попътува. Носеше лаптоп, над който трепереше да не му го откраднат. Първо бил в Чили и беше много очарован от страната и хората. Сега решил да дойде в Боливия, минал през границата, която директно свързва Чили със солника Уюни и вървял няколко дни пеш, защото нямало ни една кола по пътя. Стигнал границата, която била в нищото, там боливийският митничар го накарал почти насила да изчисти офиса му и да му слугува, за да го оставят да спи под покрив в бруталния студ. Взел му и 20 долара насилствено, след което го натоварили на един пикап на другата сутрин и го оставили някъде в солника, където пък го накарали да вземе някакъв автобус. Разказа обаче, че някаква негова приятелка не била такава късметлийка, защото била изнасилена от боливийските митничари на някаква друга граница! Изобщо такава драма били първите му часове в новата страна, а най-потресен бе, че не може да проведе нормален разговор с нито един човек откакто напуснал Чили. Е, няма как да проведе такъв разговор при положение, че общата интелигентност на лилипутите не надвишава по височина плоскостта на солника Уюни. Та Камило беше много натъжен, освен това бе много деликатен и не искаше да обижда хората и да говори лошо за тях дори пред мен. Още по-лошо - беше много контактен и заговаряше всички, а някои хора дори не му отговаряха, което много го учудваше. Докато вървяхме по улиците, разпита маса народ за квартира като питаше много учтиво и приятелски. Никакъв успех, пращаха ни къде ли не и всичко бе много скъпо, по 50 и нагоре за нощувка. Най-евтината алтернатива се наричаше "Чавито" и се намираше до гарата, но човекът, който държеше това място, постоянно го нямаше и мястото бе оставено отворено да бъде ошушкано от който си иска. Камило категорично отказа да си остави нещата на такова място без присъствие на никакъв човек, на всичко отгоре собственикът бе едно много противно типче, на което всяка втора дума му бе "амиго" и всякак се опита да ни излъже, за да му вземем стаята. А аз през цялото време в типично мой стил си мислех "абе ти какъв амиго си ми бе, лъжлив лилипут!" На всичко отгоре като го питахме за къмпиране в двора колко ще иска, той рече, че не можело, защото полицията щяла да го глоби. Нещо, което е пълна лъжа - ние с другарчето спим в двора на полицията, те него щяли да глобят! Боливийската полиция, която освен за спане за нищо друго не става!!! Да не дава Господ да ви се случи нещо в Боливия, мога да си заложа главата, че при грабежи имат нула процента успеваемост в хващане на крадците или откриване на вещите!\nТа отказахме се от Чавито и продължихме търсенето като часовете се изнизаха и стана тъмно. Не мога да опиша и колко студено стана, когато падна слънцето. Камило беше страшно изморен от ходенето на десетките километри до границата без храна и без почти никаква вода, умираше да си изпере мръсните дрехи и да спи. Аз пък бях на ръба на нервна криза, виждайки що за боклуци, лъжци и отрепки се разхождат под слънцето на Уюни. Така че когато намерихме един хотел за 35 на вечер, се навихме да вземем стаята. Беше лъскаво местенце и не очаквахме тази цена, имаше си рецепция и хора на нея, стаите се заключваха и имаше топла вода. Аз веднага излязох да си купя билета за тура, че да не затвори агенцията, след което с прималял от глад стомах затърсих какво да ям. Видях едно ресторантче с три маси и влязох да питам дали има ориз с картофи. Бабата много се замисли за колко да ми го продаде, но като каза 4 боливианос, веднага ме спечели. Това бе по-евтино от нормално, по принцип за ориз с картофи ни вземат по 5 навсякъде, а ядящите и месо плащат по 8-10. Тъкмо се зачудих на коя от трите пълни с хора маси да седна, когато тримата мъже от едната маса ме привикаха да се присъединя. Оказаха се много приятни хора, двамата от Кочабамба, а единият колумбиец от Меделин. Дошли като работници да строят хотели от сол за туристите. Купиха една голяма фанта да ме почерпят и си приказвахме към час, през който упорито и настойчиво ме предупреждаваха много да внимавам в Кочабамба, защото градът бил опасен за туристи и имало доста грабежи и насилие.\nКато се върнах при Камило, той продължаваше да се навива, че ще успее да намери колело под наем, за да иде на солника на другия ден. И той не искаше да взема тур с джип, но след като направи едночасова обиколка в търсене на колело, се върна и въздъхна, че по-лоши хора не е срещал досега. Естествено никой не би му дал колело под наем.\nНа сутринта Камило отиде да си купи билет за тур и си намери дори малко по-евтин от моя в една агенция наблизо. Взехме си чао, разменихме мейли и се разделихме. Като наближи 10:00 по улиците на Уюни защъкаха десетки джипове, някои натоварени за тридневни турове. Повечето европейски и американски бекпекъри, които изобилстваха в града, отиваха на тридневните. Аз си оставих раницата в агенцията като си взех всички ценни неща, дори книгата ми, за да не ми я откраднат (е, то не че неграмотните лилипути точно това ще гепят), след което девойката зад бюрото ме заведе до друга агенция, с чиято кола щях да пътувам. Очевидно не пътуваш с агенцията, от която си купил билет, а те смесват с други туристи, за да се напълнят колите. Тоест агенциите си разменят хора. И що да видя - Камило се оказа в моята кола :) Освен него имаше двойка австралийци от Бризбейн, както и три аржентинки от Буенос Айрес. Всички други бяха по-възрастни и много ни разпитваха кои сме и какви сме като разговорът се завъртя основно около моето пътешестване, защото Камило все още беше в началото на неговото. Австралийците Грег и Маргарет бяха готини за разлика от аржентинките, които бяха меко казано скучни и сърдити. Говорихме си доста за Бризбейн и квартал Александра хилс, където отседнах през 2009-та на гости на сърбина Панче - един от най-готините хора, с които ме е срещал пътя.\nТурът започна с кратко пътуване до композицията от стари влакове, намираща се край града. Там спряхме за снимки и продължихме по пътя за солника като следващата спирка бе едно село, в което се продаваха всякакви сувенири и имаше малък безплатен музей, направен от сол и с фигури на животни от сол. Вместо да обикалям сергиите със сувенири, мръднах малко встрани от туристическия поток и се отбих до селската църква, пред която бяха натръшкани дузина пиянки, буквално мъртво пияни и не даваха много признаци на живот, а край тях се търкаляха десетки празни кенчета бира. Ето къде отиват парите от продажбата на сувенири, значи!\nНавлязохме в солника и спряхме да видим малките пирамидки от сол, след което се отбихме до "очите на солника" - бълбукащи езерца, в които обаче водата не е топла, а изглежда като вряща. Като бръкнеш в нея и си извадиш ръката, след няколко секунди цялата ти ръка е покрита със засъхнала сол. Местенцето бе много интересно! Продължихме към острова Инкауаси, който е една планинка, направо хълмче насред солената пустиня и целият е покрит с големи кактуси. Много интересно кътче, но се плаща отделно да го посетиш, нещо от порядъка на 5 долара за благото на местното общество :) Не на мене тия, освен това може да го заобиколите и да се качите от другата страна за хубави гледки, там няма лилипути и не се плаща като естествено е нелегално качването :) Аз точно това направих, но преди това имахме включен обяд в тура. Шофьорът сложи покривка на една от многото масички от сол край острова и нареди масата, а ние хапнахме добре. Храната бе много вкусна, имаше киноа, салати, сирене, вегетарианско ястие за мен и месо за останалите, както и банан за десерт, и кока-кола и минерална вода за пиене. Лошото на цялата тази вкусна храна, която погълнах с голям апетит, бе че се оказа леееко отровна. Но за това по-натам.\nОбиколих острова, ходейки по солника и страшно се насладих на разходката. Навсякъде наоколо джипове идваха и си отиваха, но беше спокойно и тихо като цяло.\nОбратно в колата потеглихме към хотел от сол, който също посетихме, след което отидохме на една доста по-мокра част от солника, където явно водата се задържаше и след дъждовния сезон. Там посрещнахме залеза с невероятни отражения на околния пейзаж във водата. Беше вълшебно красиво! Солникът като цяло ме очарова с атмосферата си и естествено с красотата си. Определено е нещо, което трябва да се види, не може да се опише. А нощното небе сияе, обсипано със звезди...\nВърнахме се в Уюни по тъмно, с Камило отчаяно се опитахме да хванем автобус за Потоси, но всички бяха пълни, беше неделя. Категорично отказвахме да плащаме втора нощ на хотел в това гнездо на оси и отчаяно искахме да се махнем от този грозен и неприятен град, така че до късно се борихме за място в автобус, но нямаше. Една група местни също искаха да пътуват и нямаха билети, така че се опитаха да съберат много хора и да се извика отделен автобус, при положение че има достатъчен брой пътници. Станахме общо 16, а трябваха минимум 20. Взе да става бая студено и решихме да пробваме да помолим в църквата да ни оставят да къмпираме в огромния й двор със скрита надежда, че ще ни пуснат в някоя от много стаички на по-топло. Тъкмо свърши службата и излезе падрето, пресрещнахме го на входа на църквата и Камило го помоли да ни остави да къмпираме в двора. Падрето изгледа възмутено и вместо да каже, че край божия дом има място за нуждаещите се, то каза да сме ходели да търсим другаде, на гарата например. Камило въздъхна "нали уж Бог беше велик и за всички" и тръгнахме към гарата с подвити опашки. Преди това обаче намерихме банкнота от 100 боливианос пред портите на църквата :) И това ако не е божия помощ, падрето ни отказа, но явно наистина тук се помагаше на нуждаещите се, по един или друг начин. Най-интересното е, че видяхме парите едновременно и също така в същия момент се наведохме да ги вземем. Държахме банкнотата всеки с по една ръка и не вярвахме на късмета си. Камило извади 50 боливианос и ми ги даде, за да поделим плячката. Имахме пари за рейса до Потоси на другия ден и даже щяха да ни останат. Дори и не помисляхме да ги вложим в нощувка на топло, защото бяхме отвратени и потресени от града и хората в него, и не искахме повече да наливаме пари в тези мошеници.\nНа гарата ни отказаха да спим където посочихме, а ни предложиха да седим в една чакалня като ни забраниха да разпъваме палатки. Това значеше да спим на ледения под в стая, в която постоянно щъкат лилипути и евентуално да се разделим с раниците си, докато спим. Камило категорично отказа, а и на мен не ми се щеше.\nСледваща опция - предложих да ходим в полицията, питахме къде се намира и след като ни упътиха, се оказа че сме я подминали и сме стигнали военните. Още по-добре - огромна площ, безкрайни дворове - идеално за палатка. Момчетата на пост отсякоха, че е невъзможно, извикаха друг отвътре, който каза същото. Питахме дали може отпред на тротоара, просто да сме близо до тях. И това отказаха, просто ни отпратиха. Всичкото това действие се развива при много ниски температури, гарантирано по-ниски от -10, жалко че нямах термометър. Следваща спирка - полицията. Едно малко офисче в една схлупена къщичка. Посреща ни невменяемо полицайче и ни казва да чакаме шефа да се върне. Сядаме и чакаме, докато чакаме замръзваме. Студ лъха отвсякъде, вратата е отворена и от там най-много. Идва някаква жена и реве, някакви други хора отвън се карат. Ние чакаме ли чакаме. Камило вече не издържа и пита полицайчето дали може да се обади на шефа поне да знаем ще го бъде ли или не. Отговорът както винаги е не. Забелязах, че боливийци обожават да казват не! Като национален спорт им е, понеже и без това друго не спортуват.\nШефчето се появява по едно време. То е с голям шкембак и малки очички, гледа ни изпитателно в стил "кво искате бе, въшльовци". Още като го виждам, си казвам че няма да го бъде. Камило почва да обяснява вече със сълзи на очи (които още докато са в очите му замръзват), че сме ходили в църквата, на гарата, при военните и навсякъде са ни върнали. Последните му думи са "много молим, сеньор, ако може да ни протегнете ръка за помощ с малко място за палатка..." Някаква човещинка се събужда в иначе замръзналото уюнско сърце на шефчето и то казва "изчакайте". Ура - има надежда! Не каза така заветното НЕ, значи поне ще помисли! Сядаме да чакаме, усещам как дупето ми замръзва за пейката. Чакаме, времето направо е спряло. Сега ще дойде и ще каже "не може" и вече няма къде да идем, освен на улицата. А там въпреки късния час и бруталния студ, си ходят пияните и крещят ли крещят.\nШефчето се връща и ни иска паспортите, започва да пише на един хвърчащ лист. Има известни затруднения с моите данни и се налага да му обяснявам кое е име, презиме и така нататък. После кима на подчиненото не много адекватно полицайче да ни води към убежището. Минаваме една висока порта и от другата страна се шири голям полицейски участък. Настаняват ни в кухнята :) Толкова е хубаво, че не можем да повярваме. Разпъваме си палатките и се борим отчаяно за сън, толкова е студено, че се треса до сутринта. Не знам дали ако бяхме навън, щяхме да минем само с тресене или просто нямаше да се събудим. Шефчето май ни спаси животите. А ние този път бяхме решени да седим вън, само и само да не плащаме на таргашите. И не защото нямахме пари, а защото хората в този град ни загубиха окончателно, толкова лошотия и злоба на едно място трудно се намира.\nСутринта веднага поехме към автогарата за първия възможен рейс за Потоси. Наложи се да почакаме малко и точно в това малко аз получих брутални болки в корема и стомаха. Разстройството дойде внезапно и неочаквано, аз от стомашни проблеми не страдам никога. Не минах обаче с едно посещение на тоалетната, последва второ само докато чакахме рейса, а Камило последва примера ми и получи същото разстройство с болки. Отровени ли бяхме? Единственото нещо, което бяхме яли и двамата, бе храната на тура до солника. Когато автобусът тръгна, започнаха моите мъки. Болките бяха страшни като се добави и гадене. Колкото можах устисках, но по едно време усетих, че не мога вече да дишам и трябва да ида спешно до тоалетната. Хукнах към вратата на рейса и уплаших кондуктора с викове "емерхенсия, баньо!" при което човекът рипна, скокна и освободи пътя към вратата, а шофьорът наби спирачки и отвори портата. Хукнах през глава и добре че имаше къде да се скрия от лилипутските погледи, защото нямаше човек в рейса, който да не гледаше към мен. Слава богу се скрих в едно дере. След това обаче болките хич не намаляха и с много зор издържах до Потоси без да спирам отново рейса, след което двамата с Камило се надпреварвахме към тоалетните.\nТръгнахме пеш от автогарата към центъра, Камило отиде да търси къде да си изпере дрехите, а аз се върнах в квартирата при другарчето с прималял от глад стомах. Вече на сигурно, посмях да хапна, защото поне имах достъп до тоалетна. Все тъй ми беше лошо, но поне болките малко намаляха. Моето категорично мнение е, че храната на тура бе отровна. Шофьорът не хапна нито залък от нея, беше предназначена за туристите. Причината - да се разболееш и останеш по-дълго в града да им ползваш хотелите и услугите.\nНещо много важно, което забелязахме у боливийци - изобщо не ги интересува дали ще ти вземат парите, важното е дали ще те прецакат. Примерно в Перу бяха по-интелигентни и като им даваш пари, вземаха, пък макар и не колкото искат. Тук единствената идея е грингото да бъде излъган, това ги движи. Една баба на пазара например не й пука колко пари е изкарала днес, а колко човека е измамила. Вечер като си ляга, не си мисли "днес изкарах 100 боливианос", а "днес измамих 5 човека, утре може да успея 6". И не само грингото бива лъган, те и помежду си се отнасят по същия начин. Маменето в цени и грамажи е повсеместно и явно носи голямо душевно удовлетворение (ако изобщо лилипутите имат души, аз лично взех да се съмнявам). Пазарлъците са трудни и на места невъзможни, което е доста различно от Перу и тук имаш усещането, че никой няма реално намерение нещо да ти продаде, а просто иска да те прецака. Хората не държат толкова да си пласират стоката, важно е продажбата да стане точно на завишената им цена. Същото е с наемането на стая, от цената не отстъпват, а тя обикновено е завишена, по туристическите места винаги.\nВ Потоси се отдадох на почивка два дни, докато разстройството ми поутихна, след което се отправихме на стоп към Ла Пас - столицата на тази безумна южноамериканска държава.\nВ следващия разказ ще пиша за емоциите в столицата, които хич не ми бяха малко, дивотиите из езерото Титикака и красотата на Пътя на смъртта, само дето не знам кога ще успея да напиша този следващ разказ, май няма да е скоро, защото тия дни влизаме в Бразилия и се запиляваме по трудностопните и безинтернетните бразилейроски пътища :) Поздрави от летището на Монтевидео, Уругвай - перфектно място за нощувка за бездомници като нас :)))\nДобре дошли в Боливия, Вилазон\nплощада във Вилазон\nпърви сладолед, 50 български стотинки\nпърва манджа - страшна вкуснотия\nпърва дупка (квартира де :) няма дори легло, да не говорим за прозорец\nпонеже нямаше и контакт с ток, се наложи да развихрим въображение (не правете това у дома си!)\nв Тупиза пицариите са навсякъде\nТупиза от високо\nслед Тупиза, температурите през нощта паднаха до -8\nвеликите ламски гонения (неуспешни)\nплощада в Потоси\nизвестната Casa de la moneda\nнощувка в кухнята на полицията\nплощада на миньора\nнашата квартира в Потоси, за 2,50 лв на човек с телевизор, топла вода, ток, ключ и прозорец!\nвкуснотия, пълна със сирене и лук\nминьорския тур, гидът обяснява\nкока и цигари - любимите на миньорите\n96 процентов алкохол\nна входа кипи работа\nбузите им са издути, защото са пълни с кока\nвлизаме и ние\nединствените работници, които видяхме с маски\nслизаме няколко нива надолу\nпо клатещи се стълби\nс миньорът Андрес\nдупки за динамит\nслизането е зловещо\nотвън работят и жени\nв миньорски одежди\nпо пътя за Сукре\nизложба на бонсай\nпротест на площада\nгледка от местната Айфелова кула\nкой иска да си купи свещи\nа защо не странни прахчета\nавтобусът, с който пътувах до Сукре и обратно\nавтогарата в Потоси е като летище\nпо пътя за Уюни\nгледка към Уюни и салара\nстаята ни в квартирата с колумбиеца Камило\nнационален ден срещу расизма и дискриминацията\nвлаковите композиции край града\nтуристическо село по пътя към солника\nвсичко е от сол\nайде на солта\nочите на салара, водата бълбука, но е студена\nдесетките джипове с туристи\nорганизираният обяд, имаше и вегетарианска храна\nпробвам колко високо мога да скачам :)\nнякой си беше оставил сърцето\nвтори опит за перфектната снимка\nхотелът от сол\nайде на ламата!\nКамило си събира сол за готвене\nв мократа част на солника\nв поредната кухня на полицията\nобратно в Потоси


🌍 Март лудост! Идеи за пътуване, за да празнуват двата предстоящи уикенда - 2020\nЛъжейки на ръба на лятото и пролетта, март е това време на годината, когато празнуването е практически неустоимо. 2018 е много любезен и предлага 2 дълги уикенда в този красив месец. Развълнуван ли си? Нека видим къде можем да се отправим към страхотна ваканция:\nНай-добрите места за посещение (местни)\nВриндаван, Утар Прадеш\nЕдин свят град, който звучи с хиляди разкази за ранните години на Бог Кришна, Вриндаван е най-популярен сред поклонниците не само от Индия, но и от целия свят. Потопете се в митологията и историята, тази дестинация предлага най-доброто изживяване на Холи.\nЗелен зелен чай имоти, разпръснати градини, каскадни падания и мирни околности правят Coonoor един от най-сортираните дестинации за бягство за всички. Независимо дали искате да прекарате свободното си време в парка на Сим или да прекосявате носа на делфина за панорамна гледка, има какво да правите и да разгледате.\nНай-близко летище: Международно летище Коимбаторе\nНай-добри места за посещение (международен)\nНай-близко летище: Летище Покхара\nНадявайки се като сълза от южния край на Индия, Шри Ланка е несправедливо от всеки маршрут доскоро. Един от най-красивите островни народи в света, това тропическо лечение сега намират място на радара на всеки пътник с безброй очарования.\nНай-близко летище: Международното летище Bandaranaike\nМакълдад Ган, Химачал Прадеш\nОбвит в шевалиците, Маклауд Ган е първостепенен център на тибетския будизъм и култура. Градът е дом на редица манастири, основни храмове и други известни структури.\nНай-близко летище: Летище Кангра\nЕдно от най-хубавите моменти да преживеете суровата природна красота на Когор е през март. Този месец вижда цъфтежа на насажденията от чай и подправки, които пълнят долините с аромати, освежаващи сетивата ви до сърцевината.\nНай-близко летище: Летище Мангалоре\nОт широки участъци от зеленина, подобна на джунглата на Отдалеченият остров до пазарите на Монг Кок и бурната търговска улица на залива Causeway, Хонг Конг се вижда най-добре на открито.\nНай-близко летище: Международно летище Хонконг\nДоминиран от забележителностите на 5-ти век, крайморски градове и древни сгради, Атина често се нарича древна столица на света. От историческите ентусиасти до любителите на партита, този исторически град е рай за всички.\nНай-близко летище: Международно летище Атина\nКое дестинация планирате да посетите? Споделете вашите предстоящи планове за пътуване с нас и вдъхновете колегите си скитници 🙂


1 май 2012, 0:42, 9439 прочитания\n100-те най-влиятелни жени: Петя Славова\n37-мо място в класацията\nЗамисляли ли сте се какво е общото между банка, винарска изба и хотел? Би могло например да се каже, че и на трите места отлежават разни неща – било то пари, бутилки с вино или пък отпочиващи туристи. Има обаче и друг, много по-кратък отговор – "Феста холдинг". Притежаваният от Петя Славова холдинг управлява активи за над 1.2 млрд. лв. и включва в себе си компании не само от тези три сектора, но и дружества от сферата на здравното осигуряване, транспорта, строителството и недвижимите имоти.\nСред компаниите в холдинга са например придобитата през 2003 г. Инвестбанк, управляващото дружество "Инвест фонд мениджмънт", здравноосигурителната компания "България Здраве", туристическата "Феста хотели", поморийската винарна "Черноморско злато", транспортната "Рожен експрес", а също и варненския "Феста Делфинариум". И макар и фокусът на "Феста холдинг" да са придобиването и стратегическото управление на инвестиции и активи в България, Петя Славова споделя, че мечтае да има "Феста хотел" и в Италия.\nНа пръв поглед портфолиото на холдинга изглежда прекалено разнообразно, но по думите на бизнес дамата именно диверсификацията в различни сектори на икономиката е това, което е помогнало за справянето с предизвикателствата на последните няколко години на криза. "Всеки бизнес има своя специфика, но принципите на управление са общи", твърди Петя Славова. И допълва, че едно от ключовите общи неща в управлението е отговорността, която носиш за хората, с които работиш. "Това ме мотивира независимо от трудностите да продължавам да работя", посочва тя.\nВдъхновение намира и в четенето на книги, свързани с бизнеса и политиката. В момента например чете биографията на Стив Джобс, когото определя като "пример за успешен бизнес на базата на иновативни продукти за най-широко потребление".\nЕтикети: бизнес дама Петя Славова Феста холдинг\n1 май 2012, 9450 прочитания\n1 май 2012, 6960 прочитания


Начало Маркетинг Комбинирайте дигиталният и традиционният маркетинг.\nАктуална към: 28 юли 2017\nПовечето от маркетинговите дейности се извършват онлайн и най-вече, защото много хора се занимават със социалните мрежи, или комуникират в онлайн общности, или блогове. Всъщност навлизането на технологията не измисли нищо ново в маркетинг средите. Тя единствено цифровизира традиционния маркетинг. Дигиталният маркетинг обаче въведе много различни стратегии и тактики, освен че е много по-бърз и по-ефективен от традиционния. Но да кажем, че традиционният маркетинг е мъртъв, или умира, е просто погрешно, тъй като много традиционни маркетингови методи все още работят безупречно. Например, пускането на онлайн промоция за новооткритата пекарна, или чисто нов магазин за дрехи е добър начин за повишаване на осведомеността, но не можете да опитате храната, или да изпробвате дрехите онлайн, нали? Проблемът е, че в интернет има много повече магазини и само онлайн промоцията няма да генерира много внимание. В този случай, ще трябва да прибегнете до традиционния маркетинг и да привлечете хора, които физически да дойдат при вас и да купят нещо.


Раджа Казабланка - Олимпик Сафи Прогноза 25 април 2021\nРаджа Казабланка – Олимпик Сафи Прогноза 25 април 2021\nxGprognozi.com » Футболни Прогнози » Раджа Казабланка – Олимпик Сафи Прогноза 25 април 2021\nРаджа Казабланка ПЗЗРР\t Още\nОлимпик Сафи ПЗРПЗ\t Още\n0.97 xG / 1.06 G\n0.8 xG / 0.89 G\nНа 25.04.2021 един срещу друг се изправят отборите на Раджа Казабланка и Олимпик Сафи. Двубоят е част от програмата на 13 кръг във Мароко Ботола Про. За последно двата отбора се изправиха един срещу друг в шампионатен двубой на 08.08.2020. Той завърши при резултат Раджа Казабланка 2 - 0 Олимпик Сафи. От началото на сезона в Мароко Ботола Про, Раджа Казабланка печели средно по 2.22 точки в домакинствата си. Олимпик Сафи добавя към актива си средно по 1.11 точки в гостуванията си.\nОт резултатите на Раджа Казабланка като домакин може да направим извод, че нападението на отбора си върши чудесно работата. Играчите на Раджа Казабланка в предни позиции се възползват максимално от положенията, които отбора създава и реализират средно по 1.56 гола като домакин.\nВ домакинствата си Раджа Казабланка допуска средно по 0.56 гола. За момента това е по-малко от очакваните средно по 0.83 гола, но ще е нужно повече концентрация в следващите мачове. В противен случай резултатите на Раджа Казабланка може да се влошат в следващите кръгове.\nСпрямо статистиката, с която разполагаме за гостуванията на Олимпик Сафи, вкараните попадения (0.89) са повече отколкото очакваните (0.8). Това означава, че нападението на Олимпик Сафи е в страхотна форма и показва добра индивидуална класа. Нападателите на отбора определено имат нюх пред гола.\nВ гостуванията си Олимпик Сафи допуска повече голове във вратата си (1.44 ), в сравнение с очакваните средно допуснати попадения (1.14 ) според статистиката. Поне към момента изглежда, че бранителите на Олимпик Сафи вършат добре своята работа, но от тук нататък ще е необходимо повече концентрация. Наставникът на Олимпик Сафи има какво още да подобрява в играта в защита на своя отбор.\nРаджа Казабланка - Олимпик Сафи Резултати\nСпоред статистиката, с която разполагаме, в последните години двата отбора са изиграли общо 14 мача помежду си в Мароко Ботола Про. Във въпросните 14 двубоя, Раджа Казабланка записа 5 победи, Олимпик Сафи триумфира в 3 мача и 6 мача завършват с равенство. Според данните, с които разполагаме, Раджа Казабланка и Олимпик Сафи вкарват средно по 1.07 гола, когато играят един срещу друг. Залог на гол-гол печели в 14% от съперничествата помежду им. Линията от 2.5 гола е покрита в 0% от срещите.\nСтатистика на Раджа Казабланка и Олимпик Сафи в предишните 14 мача между тях в Мароко Ботола Про.\nРаджа Казабланка 2-0 Олимпик Сафи\nОлимпик Сафи 0-0 Раджа Казабланка\nРаджа Казабланка 1-0 Олимпик Сафи\nОлимпик Сафи 0-1 Раджа Казабланка\nРаджа Казабланка 0-0 Олимпик Сафи\nОлимпик Сафи 2-0 Раджа Казабланка\nРаджа Казабланка - Олимпик Сафи Статистика\nПодробна статистика от мачовете на Раджа Казабланка и Олимпик Сафи през настоящия сезон. Бутон "Всички" показва статистика само за мачовете на Раджа Казабланка като домакин и Олимпик Сафи като гост.\n4 ИР Танжер 17 25 7 4 6 -1 1.12 1.18 130311\n5 Хасания 16 24 6 6 4 3 0.81 0.63 303301\n6 РСБ Беркан 16 22 6 4 6 0 1.13 1.13 330013\n7 Олимпик Сафи 17 22 6 4 7 -6 1.06 1.41 300031\n8 Мулудия 16 21 6 3 7 2 1.19 1.06 310031\n9 Мохамедия 17 19 3 10 4 2 0.71 0.59 101111\n10 ФУС Рабат 16 19 4 7 5 0 1.13 1.13 300311\n12 МАС Фес 16 18 3 9 4 -3 0.88 1.06 011300\n4 Олимпик Сафи 8 12 3 3 2 -1 1.25 1.38\n5 ИР Танжер 8 11 3 2 3 1 1.25 1.13\n6 МАС Фес 8 11 2 5 1 1 0.88 0.75\n11 ФУС Рабат 8 9 2 3 3 0 1.38 1.38\n12 Юсуфиа 8 10 2 4 2 -2 0.63 0.88


Николай Бареков, 10 декември 2013 г. | Шоуто на Слави\nШоуто на Слави » Видео » Николай Бареков, 10 декември 2013 г.\n10.12.2013 | коментара\nНиколай Бареков беше гост в „Шоуто на Слави“ и в първата част на предаването отговаря на въпросите на Слави Трифонов, а във втората се изправи срещу редколегията. Той беше един от политиците, които „Шоуто на Слави“ покани да гостуват в тази конфигурация на предаването.\nВ началото Бареков каза, че сам е направил избора си да напусне БТВ и не съжалява за това: „Аз дадох почти 8 от най-силните и най-добрите си години като млад човек на bTV. На финала стана един конфликт, в който бяхме замесени, това вече не е тайна – Люба Ризова разказа за него – няколко лица. Аз бях все пак най-нисшестоящият в йерархията и логично беше аз да си тръгна. Всъщност това беше един много добър, макар и малко закъснял ход от моя страна.“\nБареков обясни мотивите си да приеме поканата за гостуване в шоуто, съзнавайки, че ще му бъдат задавани по-остри въпроси: „Реших, че моето място е тук, защото тук се задават неудобни и директни въпроси. И предпочитам да ходя в такива предавания, за да дам и пример на политиците, които, учудвам се защо, единият не ходи в едната телевизия, другият не ходи в едното шоу – омразата между българите е доста голяма, за жалост политиците направиха… и то не между българите, а между политическия елит и българския народ, който направи всичко възможно да раздели хората. Тази омраза вече се прехвърли и върху медиите и отношението на политиците към медиите, не смятам, че това е демократично и коректно. Затова съм тук, за да демонстрирам, че точно там, където най-няма да ме жалят, трябва да ходя, за да видя какво мислят медиите за мен и за моите прояви.“\nНиколай Бареков разказа, че влизането му в политиката е акт, продиктуван от предаванията му като журналист, в които пътувал много и се срещал с хората: „Осъзнах в един момент, че да назоваваш проблемите на хората не е достатъчно. Човек трябва да предлага и конкретни решения. А конкретни решения за жалост могат да се предлагат само от хората, които са във властта и имат власт в политиката.“\nСлави постави въпроса за бъдещите амбиции на политика: „Вие сте филолог. Доста смело на няколко места казахте, че се готвите да бъдете министър-председател, даже, мисля, че казахте, че и за президент се готвите?“ Бареков отвърна така: „Не се знае Господ какви избори ще поднесе, и българският народ. Ситуацията е много заплетена, но ще дам и обратния пример. Гледах при Вас хората от Реформаторския блок – няколко човека бяха дошли и Вашите сценаристи зададоха най-логични въпрос: „Добре де, вие сега кандидатствате да вземете властта и не искате да бъдете патерица, поне така твърдите, кой ще бъде премиерът?“ И те нямаха отговор на този въпрос, а в края на краищата българският народ иска да знае кой има куража и отговорността да поеме съдбите на държавата в свои ръце, особено в трудни и размирни времена“.\nБареков заяви, че се чувства достатъчно подготвен за висш държавен пост: „Г-н Трифонов имам качествата житейски, куражлия човек съм, не съм безразсъден обаче, рационален съм, бил съм всичко в този живот, от най-ниското стъпало съм започнал и стигнах до изпълнителен директор на две големи телевизии, член на няколко борда с международно участие. Специализирал съм в Лондон, във Вашингтон и в Атланта в рамките на CNN International.“ По думите му един министър-председател трябва да познава материята, да чете документи и да има връзка с хората. Николай Бареков заяви, че е наблюдавал в предишни случаи как бързо се губи реална представа за „дереджето на българския народ“. В този ред на мисли той допълни, че не би забравил хорската болка, а това, което би го зарадвало, е накрая хората от благодарност да кръстят „една уличка в някое забутано село“ на негово име.\nОтносно сравненията с Яне Янев и Волен Сидеров, Бареков каза, че между него и тях има видима разлика. Той уточни, че политическото му движение не е срещу държавата, а срещу политическата система в този й вид. В случай, че получи по-малко гласове, Бареков би предложил програмата си на другите политически сили и само ако пожелаят да работят по нея, той би подкрепил тяхно правителство. Според него движението му е готово и да бъде опозиция. Сравненията с „Атака“ Бареков определи като неуместни: “Това е една организация, която стои в крайното дясно, тя е по-скоро една антиевропейска организация, докато ние сме проевропейски настроени.”\nНа финала на разговора си със Слави, Бареков засегна и темата за екипа, с който работи и управленската си програма: “Имаме екип, но не сме събрали напълно нашия екип, не сме го окомплектовали. Ние имаме нужда от малко време и точно поради тази причина не бързаме да има избори в този момент, защото ако има избори сега по коледните празници, ние не сме готови.” Бареков изтъкна, че в момента пишат управленска програма, амбицията за която е да обхваща „няколко петилетки“.\nВъв втората част на предаването Николай Бареков се изправи пред въпросите на сценаристите на „Шоуто на Слави“ – Иван Кулеков, Тошко Йорданов, Драгомир Петров, Александър Вълчев и Ивайло Вълчев.\nТошко Йорданов поиска да узнае как един човек, който е гледал политиците от другата страна на камерата, да говорят и обещават неща, които не могат да изпълнят, „смело и безотговорно“ се хвърля в същата посока. Йорданов попита защо се дават популистки обещания: „Най-малкото те не могат да бъдат изпълнени, защото вие няма да бъдете реално във властта. С тези проценти, с които ще влезете, ако влезете, в най-добрия случай можете да се прикачите към някоя партия и нито едно от тия неща няма да бъде изпълнено“, каза той. Николай Бареков отговори, че дори да не бъдат избрани с достатъчен брой мандати в следващия парламент, те ще бъдат в опозиция и ще изчакат своя ред. „Ние няма да бъдем патерица на някоя от трите партии, ние сме антисистемна партия и искаме да сменим политическия модел в този му вид“, заяви той.\nПоставен беше и въпросът за връщането на армията, с идеята хората, които нямат образование да учат там 1 година, както и да бъде въведена трудовата повинност. „Трудовата повинност е една от най-мракобесните неща, направени при правителството на Стамболийкси, което предизвиква огромно недоволство в цялото общество, защото – най-малко, се нарушават гражданските права“, изрази възмущение Тошко Йорданов. В отговор Бареков поясни, че не става въпрос за казармата в стария й вид, а се обръща внимание на българските граждани, които са без образование, без трудови навици, за които казармата може да се окаже един добър старт. Той възрази на Тошко Йорданов, че това не е трудов лагер, а „една много позитивна институция, която приучава към самостоятелност“. Тошко Йорданов изрази мнение, че това – необразованите хора да влизат в казармата, е сегрегация по образователен ценз.\nПо темата взе отношение и Драгомир Петров: „Искате да кажете, че да затвориш едни хора против тяхната воля на едно място, е много добро нещо?“. Бареков побърза да обясни, че не става дума за затваряне на хора и го определи като тип училище, в което се учи до обяд, а следобед се дава труд в полза на обществото и вечер хората се прибират у дома. Според него няма нищо лошо в трудовата повинност, за която се получава минимална работна заплата. На въпроса как може човек да бъде накаран да влезе в „казармата“, Николай Бареков на свой ред попита защо на човек ще му трябва да се отказва от такава възможност: „Този човек получава възможност да се образова, възможност, работейки, да получава една минимална работна заплата“. Иван Кулеков коментира, че човек сам трябва да решава кое е добро за него, а не държавата. В спор с Тошко Йорданов какво точно се предвижда да бъде това – казарма или място за оказване на обществено полезен труд срещу заплащане, Бареков заяви, че това място ще бъде за безработни български младежи без средно или без основно образование, а тези, които имат средно или висше образование, ще имат възможност да се откупят.\nТошко Йорданов повдигна и въпроса за обещаното раздаване на безплатни таблети за всички деца от 1-ви до 12-и клас, след като тези пари могат да бъдат дадени за заплати на учителите. „Трябва да приучаваме децата към високите технологии“, беше отговорът на Бареков и той беше категоричен, че това за него не е популизъм. Според него 100 милиона лева ще са необходими, за да се закупят таблети за всички ученици. Тошко Йорданов изрази становище, че „проблемът на българското образование не е, че децата нямат таблети, проблемът е, че учителите са изключително ниско платени и всеки, който е малко по-кадърен, не става учител“. На свой ред Бареков се съгласи с тезата и каза, че той има предложение бюджетът за образование да бъде увеличен с 1%. „Но за да направим всичко това, ние трябва да разполагаме с бюджета. Трябва да бъдем вътре в управлението, да видим какъв е бюджетът на страната и откъде могат да дойдат тези пари“, каза Николай Бареков.\nБез да бъде питан за това, Николай Бареков сам коментира своето предложение за даване по 350 лева за родено второ дете в семейство. Всички сценаристи се съгласиха единодушно в адекватността на такова предложение, но им се наложи да изслушат и обосновката. След това дойде ред Николай Бареков да защити предложението си за създаване на фирмите в земеделието, които да бъдат с 50 % държавно участие. Бареков изтъкна, че идеята е държавата да се ангажира да инвестира не във временна трудова заетост, а в предприятия, които да се занимават с изкупуване и преработка на земеделска продукция и тя да бъде изкупувана на „едни по-справедливи цени“. Той заяви и своята увереност, че „на един конкурс много чуждестранни фирми биха се явили да станат акционери на държавата“. По думите му търгът ще е международен. Той отрече на търга да се появят т. нар. „близки фирми“ с думите, че те няма откъде да се появят. В подкрепа на тезата си, че така ще се вдигне зеленчукопроизводството, Бареков заяви, че „хората с два декара няма как да атакуват големи пазари“, на което Тошко Йорданов опонира с твърдението, че създаването на тези предприятия „няма да увеличат двата декара на производителя“.\nИван Кулеков постави въпроса откъде са парите за кампанията на „България без цензура“, възлизащи на 800 хиляди лева. Бареков отговори, че парите са от неговото шоу по ТВ7 „България без цензура“, в чийто последен пети сезон г-н Бареков е бил продуцент. „Аз имах договор с телевизията. Първо го правих като работник, на заплата, първите четири сезона в телевизията. След което телевизията подписа продуцентски договор с Ноу Фрейм…“ На уточнението на Слави, че е получил пари, с които си прави политическата кампания, Бареков възрази: „Не съм получил тези пари. Тези пари бяха инвестирани в този продукт, който е телевизионен, който беше най-рейтинговият на телевизията… и който даде възможност на българския народ да говори там, а не аз.“\nДрагомир Петров провокира опонента на редколегията с предложение – ако сега кръстят на него голям булевард, ще се откаже ли. Бареков отговори отрицателно и коментира: „Опита се да ме подкупи, защото знае, че ще объркам сметките на големите партии“, след което направи уточнението, че си е избрал село Забърдо, в което малка уличка да носи неговото име.\nОт Драгомир Петров дойде и въпросът каква е връзката на Бареков с бившата жена на Ахмед Доган. Политикът коментира, че сключилата брак с Доган (през 1991 г.) Айсехел Руфи, е била безработна и е била поканена от него да работи за уебсайта, който е създал след напускането си на bTV. Айсехел е била редактор, а след това и главен редактор на интернет изданието. По думите на бившия журналист, Айсехел преди много години „е имала житейското щастие или нещастие“ да е била съпруга на Доган, а сега тя има друго семейство и прекрасно дете. Тя и сега е там (работи в уебсайта, бел. ред.), каза Бареков и се възмути, че медиите „разиграват такава популистка карта“. Бареков също така изрази своята благодарност към нея, за направеното през последните пет години.\nСашо Вълчев, който е от Родопите, пожела да узнае как се е чувствал Николай Бареков, когато бабите са пели песен за него. Бареков отклони въпроса, като първо предложи тези жени да бъдат поканени в шоуто, а след това изтъкна, че се гордее със своята родопска жилка. Имал и малък бизнес в Девин, който фалирал, добави политикът. Той акцентира, че една от стратегиите, които предлага, (но вероятно сценаристите ще кажат, че е популизъм,) е че държавата трябва да има специална стратегия, подсигурена с нормативни актове, за развитие на регионите – Северозападна България и Родопите.\nСашо Вълчев успя да върне разговора на темата и получи отговор, че песента е заварила Бареков неподготвен, а той се почувствал „леко засрамен, но и много трогнат“. После се съгласи с твърдението на родопчанина Вълчев, че доколкото по-голямата част от работата му е в провинцията – да, чувства се народен човек. На това твърдение Александър Вълчев се противопостави с думи на самия Бареков по адрес на такива народни хора, каквито са зърнопроизводителите, дошли да протестират в София. Вълчев цитира публикация от 8 декември 2011 г. с думите на Бареков и поиска от него да коментира огромния контраст в позицията му тогава и сега:\n„Бареков: Ще оглавя гражданско общество срещу развилнялата се пасмина от провинцията\nТози боклук, който тук беше стоварен под формата на трактористки машини да се омита още днес от столицата, където сме дошли пак казвам да си изкарваме хляба, защото в противен случай аз ще оглавя едно гражданско общество срещу тази развилняла се пасмина от провинцията и не се знае ние какво можем да направим – можем да режем гуми, може да палим трактори. Аз не желая някакви разюздани селяни наистина в центъра на София да ми пречат да си изкарвам хляба. (…) И не желая такива хора да идват тука на моя територия и да ми пречат аз да работя. Аз да не съм отишъл например в техните села да си паркирам отпред колата пред тракторите и да стачкувам. Побъзикаха се, спориха, караха се с Борисов, искаха да оставки. Айде да се прибират и да работят. Защото тая държава е на това дередже, защото не работят хората. Ами като нямат работа (на реплика на водещата, че сега нямат работа – бел. ред.) да отидат да си режат сланината и винцето върху вестника и да ядат. Нали това е забавлението по селски в България, така се възприема.“\nНиколай Бареков заяви, че цитатът е коректен (думите са казани в ТВ предаване – бел. ред.). Той заяви, че вече е поднесъл своите извинения и отново каза в ефир, че съжалява. Допълни и, че е добре човек от време на време да си дава сметка, когато греши. Николай Бареков обаче пожела и да разясни, че думите му от декември 2011 г. са провокирани от факта, че протестът е бил на зърнопроизводителите, които са най-скъпо платените сред земеделските производители. „Там, знаете че, около 70% от европейските субсидии за земеделие отиват, защото има огромни площи, а зеленчукопроизводителите, останалите, в България, нямат този достъп до евросубсидии. Това беше поводът.“ Тошко Йорданов изрази несъгласието си с Бареков с думите: „Протестът беше срещу правителството на Борисов, който Вие крепяхте самоотвержено“.\nНиколай Бареков не се съгласи с упрека на Тошко Йорданов, че по времето на скандала „Мишо Бирата“ журналистът се е държал сякаш нищо не се е случило. Бареков се противопостави на обвиненията, че е обслужвал интересите на ГЕРБ и заяви, че дело на ТВ7 са „двете най-големи разследвания – за цената на лекарствата, вдигнати по времето на Борисов с 500%“ и за готвеното повишаване на цената на тока с 20%.\nЛидерът на „България без цензура“ отрече някога да е имал финансови взаимоотношения с Бойко Борисов и допълни, че е подкрепял бившия премиер „напълно съзнателно, защото той беше един шанс в определен момент за България“.\nСпоред Бареков за 4 години обаче Борисов е успял „да се изолира достатъчно от българския народ“ и по думите му най-големият провал на ГЕРБ е бил в социално-икономическата сфера.\nБареков заяви още, че в последната една година от управлението на ГЕРБ Бойко Борисов не е гостувал в негови предавания. За отношенията си с бившия премиер гостът на Редколегията отсече: „Да ви кажа честно спя с много чиста съвест.“\nНиколай Бареков изрази убеденост, че той и ТВ7 са подкрепили февруарските протести и кадрите били „изцяло в полза на хората“. На въпрос на Тошко Йорданов защо тогава е бил освиркван навсякъде по време на протестите срещу назначаването на Делян Пеевски за шеф на ДАНС, Бареков отговори: „Пеевски няма нищо общо с телевизията.“ Иван Кулеков обаче изрази съмнения, че Пеевски „има общо с обръщането на палачинката“. За протестите #ДАНСwhithme Бареков каза следното: „В София протестите се изродиха много бързо в протести на Реформаторския блок и те решиха да си разчистват сметките с телевизията. (…) Първите 2-3 дни протестите бяха доста истински, доста граждански, но още на първия ден се намери човек с чук, който разби SNG–то на телевизията. Според вас този човек мирно протестиращ ли е бил?“ Бившият шеф в ТВ7 заяви още, че е защитил bTV като телевизия, когато е била освирквана на февруарските протести и очаква същата подкрепа, когато някой унищожава техниката на ТВ7.\nПред Редколегията Николай Бареков обяви партията си (чиято регистрация предстои, бел. ред.) като „антисистемна“ и такава, която иска да отстрани БСП, ДПС и ГЕРБ от властта. Бареков заяви, че партията му ще премери сили на изборите за европейски парламент, но и обясни какво очаква, ако през май има и парламентарни избори: „Нека да видим какъв резултат ще вземем. Ако този резултат не е достатъчен да бъдем първа политическа сила и с нашата програма да управляваме страната, ние имаме тази убеденост и решение, че ще останем в опозиция.“ Все пак Бареков уточни, че е възможно да подкрепят правителство, което приеме да работи по програмата на „България без цензура“, озаглавена „Чисти ръце“. За да подкрепят обаче правителство на ГЕРБ, БСП или ДПС, ангажирането с програма „Чисти ръце“ не е единствено условие на Бареков. Младият политик ще държи да има „политическа лустрация за членове на СИК и ВИС“, след което конкретизира: „Т.е. ако Борисов не е във властта, ако Цветанов не е – понеже има обвинение, ако Сергей Станишев, Местан, всички останали се подложат на операция „Чисти ръце“, но както трябва – с офшорни сметки, с банкови сметки, с перманентна проверка от службите, ако има агенция „Чисти ръце“ и ако влезнат неопетнени политици, те може и да са от ГЕРБ.“\nВ края на дискусията Николай Бареков отрече основният му патос да е срещу ГЕРБ и заяви, че той е насочен срещу БСП, ДПС и ГЕРБ. Бареков не включи „Атака“ в това число и се обоснова с това, че партията на Волен Сидеров „не е фактор“.\nЦялото предаване от 10 декември 2013 г.\nШоуто на Слави, 8 септември 2014 г.


ГРИЖА ЗА ЗДРАВЕТО ПРЕЗ ПОГЛЕДА НА КИТАЙСКАТА ТРАДИЦИОННА МЕДИЦИНА И ОПИТА НА д-р Петя Ангелова - genicanews\nГРИЖА ЗА ЗДРАВЕТО ПРЕЗ ПОГЛЕДА НА КИТАЙСКАТА ТРАДИЦИОННА МЕДИЦИНА И ОПИТА НА д-р Петя Ангелова\nЗа мен истинската медицина трябва да разкрива причините за болестта и тогава да се тръгва към лечение. Тази концепция принадлежи на ТКМ и съвпада напълно с моите професионални отговорности към пациентите ми. Да лекуваме заболявания още преди да се появят, тоест да се предотвратят заболявания, които се предават по наследство. Да правим профилактика докато сме здрави. Да не позволим да се влошат вече изявени болести. С помощта на рехабилитацията, ТКМ и нутрициологията помагаме на хората точно по тези принципи на поддържане на здравето. Ние в център за рехабилитация „Кинези 3“ казваме, че има решение за хората, които изпитват болки в гърба или другите стави на тялото. Това е комплексно решение, взето след консултация и преглед и включва лечебен масаж, индивидуална двигателна програма и най-подходящите биодобавки. Повече от 20 години работим с хора от различни възрасти- от бебета на 1 месец, до възрастни над 90 години. Отдавна сме разбрали, че за пациентите е много важно диагнозите да бъдат „преведени“ на обикновен език. Тоест те искат разговор, в който ще им се съобщи какво точно не е наред, как ще се продължи лечението и да усетят, че на тях се гледа като на личност с емоционални, ментални и физически аспекти.\nНие им даваме усещането, ще ще се погрижим не само за проблемният орган или част от тялото, а цялостно като лечебен подход. Имаме резултати и богат опит в програмите за регулиране и поддържане на оптимално тегло, включително и с програма Детокс. Сега е най-подходящия сезон за Детокс и според ТКМ – активна е енергийната система Черен дроб-Жлъчен мехур. Те отговарят за отстраняване на токсините от организма, за доброто циркулиране на кръвообращението на цялото тяло. Черният дроб според ТКМ управлява сухожилията и когато той не работи добре те губят своята еластичност и се скъсяват, а така се появяват проблеми и със ставите. Една древна мъдрост звучи така: „Ако през пролетта се погрижиш за черния дроб, ще бъдеш здрав през цялата година!“\nЕдин значим проблем, с който много често срещаме като специалисти е остеопорозата. И за наше съжаление пациентите твърде късно разбират за това, едва когато имат изявени признаци. А остеопорозата е състояние, което е предизвестено, тоест тези промени са очаквани, което значи могат да се избегнат и профилактират. Превенцията обаче изостава и това коства загуба на костна плътност и множество болезнени здравословни нарушения на опорно двигателния апарат. Нека да започнем да копаем кладенеца преди да ожаднеем, образно казано. Има един чудесен биокалций, (ТИЕНС) който има огромни предимства пред другите видове, които са на аптечния пазар. Този биокалций е като храна и с високо ниво на усвояване – 98% и то само за 20 минути, с приятен вкус и е подходящ за бременни, деца и подрастващи. С една доза си осигуряваме поддържането на множество жизнени процеси в организма чрез гарантирано алкално-киселинно равновесие. Тоест, един продукт-много ползи!\nПри всяка възраст съществува пряка връзка между физическата активност и здравето на костите. За да се изградят и поддържат здрави кости и да се предотврати отслабването на мускулите, ние трябва постоянно да се движим. Казано просто, движете костите си, за да не ги загубите! Упражненията през детството и юношеството спомагат за развитието на здрави кости и следователно допринасят за намаляване на риска от фрактури през по-късните етапи от живота. Особено важно е при деца с гръбначни изкривявания, каквито са голяма част от нашите пациенти да се поддържа системен двигателен режим и спорт. Колкото по-тренирани са мускулите при децата с гръбначни изкривявания, толкова по-късно ще настъпят усложнения, а може и да се избегнат. Кинезитерапията е важна и неотменна част от много лечебните схеми и за различни възрасти. Някои изследвания потвърждават положителната връзка между високата физическа активност през по-голяма част от живота и запазването на костната минерална плътност, както и пониженият риск от фрактури.\nИзвършването на физически упражнения от хора под 40 г. се свързва с по-нисък риск от падания в старостта. Сред фрактурите, които са последица от остеопорозата, най-коварни са тези на прешлените, които бавно и неусетно се промъкват в живота на болния, често замаскирани като болка в гърба, която отдaваме на годините, преумората или обездвижването. Често този тип фрактури убягват дори и от вниманието на лекарите: статистиката сочи, че само около 40% от възрастните жени и по-малко от 20% от възрастните мъже, които имат рентгеново изследване с видими прешленни фрактури, са насочени към изследване за остеопороза. 5-те ключови стратегии, които трябва да следваме, за да не позволим остеопорозата да влоши качеството ни на живот и да ни постави в зависимост от грижите на околните.\nИскам да подчертая важността на калция за тялото. Скелетът съдържа 99% от калциевите запаси на тялото ни. Вграденият в костите калций действа като резервоар за поддържането на нивата на калция в кръвта. Хората с по-високи нива на витамин D могат да абсорбират повече калций. Богатата на калций диета е особено важна за изграждане на костите по време на периода на най-бърз костен растеж – през детството и юношеството. При зрелия човек, когато костната плътност намалява, богатата на калций (800 mg дневно) диета ни помага да поддържаме плътността на костите. Богатите на калций храни включват всички млечни продукти, риба и ядки. Богатата на калций и протеин диета, комбинирана с витамин D, е съществена за подобряване на здравето на костите и мускулите във всяка възраст. Заедно с физическата активност, тези нутриенти са важни опорни точки на превенцията на остеопорозата.\nЗащо е важно да приемаме и качествени протеини?\nПротеинът е градивният елемент за здравите кости и мускули. Ниският прием на протеин е разрушителен за развитието на костта при младежите, както и за поддържането на костната маса в по-късните етапи на живота\nИзследвания, проведени в Европа показват най-малко инциденти и най-нисък риск от фрактури в страните около средиземноморския басейн, а резултатите от проучване* с 140 775 души от 2018 г. показват значително намаляване на риска от тазобедрени фрактури при хора, които се хранителни навици са свързани с т.н. средиземноморска диета. Създаването на подходящ хранителен режим е иновативен подход за превенция и лечение на остеопорозата.\nЗа жените на 50 е важно да си правят веднъж годишно изследване на костната плътност (DEXA) и витамин Д, за да са наясно с настъпващите промени. Тези промени по принцип са установени статистически за големи популации от хора, за това е важно след диагностиката да се включат оздравителни мероприятия за поддържане на здравето и в никакъв случай да не се пренебрегва профилактиката още преди да се стигне до здравословни проблеми! Не отлагайте да поемете грижите за здравето в собствените си ръце!


Българско дружество за защита на птиците - Орнитологично важни места - Свищовско-Беленска низина\nA1, A4i, B1i, C1, C3, C6\n"държавна собственост - 53%; общинска собственост - 5%; частна собственост - 42%;"\nСвищовско-беленската низина се намира в Северна България, южно от река Дунав и Беленската островна група, между град Белене и град Свищов. На север граничи с реката Дунав, а на юг с пътя и железопътната линия Свищов-Белене. От изток е индустриалната зона на Свищов, а на запад границата преминава североизточно от село Деков. Представлява обширна крайдунавска низина, в миналото периодично заливана от река Дунав и представлявала естествен комплекс от влажни зони с богата флора и фауна. Понастоящем представлява прорязана от мрежа от отводнителни канали земеделска земя с полуестествена тревиста растителност, храсталаци и отделни и групи дървета и полезащитни пояси. В югозападната му част е разположено блатото Кайкуша.\nСвищовско-беленската низина е важна междинна спирка на ятата от гъски, основно голямата белочела гъска /Anser albifrons/ и червеногуша гъска /Branta ruficollis/, при придвижването им в началото на зимата към постоянните места за зимуване. Птиците се задържат около месец в района, като основно е хранят в земеделските площи. В блатото Кайкуша гнезди световно застрашеният вид малък корморан /Phalacrocorax pygmeus/. В Свищовско-Беленската низина са установени 32 вида птици, от които 4 са включени в Червената книга на България (1985). От срещащите се видове 16 са от европейско природозащитно значение (SPEC) (BirdLife International, 2004). Като световно застрашени в категория SPEC1 са включени 2 вида, а като застрашени в Европа съответно в категория SPEC2 - 4 вида, в SPEC3 - 10 вида. Мястото осигурява подходящи местообитания за 13 вида, включени в приложение 2 на Закона за биологичното разнообразие, за които се изискват специални мерки за защита. От тях 10 са вписани също в приложение І на Директива 79/409 на ЕС.\nСвищовско-Беленската низина е разположена в съседство с гъсто населен град с развита промишлена зона – град Свищов. Тя е подложена на силен антропогенен натиск от продължаващата урбанизация на района, както и от други интензивни човешки дейности. На много места и особено покрай пътищата съществуват незаконни сметища. Най-сериозна заплаха, свързана със земеделието е смяната на зърнените култури с други видове култури, промяна в предназначението на земеделските земи в регулирани или друг тип земи, както и интензивната употреба на пестициди и изкуствени торове. Промяната на местообитанията може да доведе до пълното изчезване на подходящите за зимуващите гъски местообитания. Голям инвестиционен проект на национално равнище ще бъде осъществен до северната граница на зоната – изграждането на втората в България АЕЦ – “Белене”. Очаква се строителните работи да предизвикат разрушаване на местообитанията, а така също и безпокойство на птиците, ако се осъществяват през зимния период. Блатото “Кайкуша”, разположено в югозападната част на низината е почти изцяло обрасло с тръстика и еутрофикацията му се развива много бързо. Необходимо е прилагането на спешни възстановителни мерки за предотвратяване на по-нататъшното влошаване на местообитанието и неговата загуба.\n65% от територията на Свищовско-Беленската низина попада в природен парк “Персина”, обявен през 2000 г. за опазване на забележителни екосистеми, характерни за река Дунав. Блатото “Кайкуша” е обявено за защитена местност през 1978 г. с цел опазване местообитания на редки видове водоплаващи птици и растения, както и характерния облик на района. През 2005 година територията е обявена от BirdLife International за Орнитологично важно място.


Вчера, бременна с 12 бебета. Днес лъжец - Информация - 2021\nВече казах, че това не може да бъде. Твърде много бебета, твърде много „дупки“ и забрани в новините и информацията и разбира се, ако думата бебе сама по себе си вече привлича вниманието на читателите и интернет търсачките, ... представете си, ако я умножим по 12!\nВчера заглавията на новините, включително и ние, подчертаха най-многоплодната бременност в историята и днес те са посветени на това, че всичко е било бутафорно. Някои казват, че жената е лъжец и лъжец, че никога не е била в болница в Гафса и че няма доказателства, че е направила медицинските изследвания там, за да потвърди многоплодната си бременност. Други подчертават, че тя има психологически проблеми и дори може да е въображаема бременност. Трети посочват, че лъжещият е болницата и съпругът. Междувременно жената е изчезнала.\nНа този етап от събитията мисля, че няма значение. В известен смисъл се радвам, че жената не е бременна с 12 бебета и че нейният живот, както и „техният“ не е в опасност. Не знам какво са спечелили тя и съпругът й от цялата тази суматоха, която са причинили. И не знам какво би станало, ако всичко това беше истина. По отношение на професионалната етика предпочитам да не коментирам, а просто да продължавам с новините. От друга страна, бих искал да знам какво мислите за всичко това. Ще могат ли да измислят такава история, за да спечелят пари или за други цели? Винаги съм чувал, че лъжата е с къси крака. Мисли, че е така.Вилма Медина. Редактор на нашия сайт\nМожете да прочетете още статии, подобни на Вчера, бременна с 12 бебета. Днес лъжец, в категорията Близнаци / Близнаци на място.\nВидео: Интервю с 11 годишната циганка Кортеза, която роди момиче (Септември 2021).\nЗначение на името Матрониано. Име за момчета\nИспанска приспивна песен: Лос Елефантес\nЗначение на името Deodato. Име за момчета\nCopyright 2021 \_ Информация от експерти за бременността и родителството \_ Вчера, бременна с 12 бебета. Днес лъжец


Според Huawei след двойната идва тройна камера? | Цифрова фотография | PC World България\nSamsung пък представи модул с две камери за по-евтини смартфони.\nSamsung Galaxy S9: Цена, официална снимка, нови спецификации\nSamsung, Huawei, смартфон, камера\nСлед появата на смартфоните с две камери на гърба някак не е трудно да предположим, че техният брой по всяка вероятност ще се увеличи. Първото такова устройство се очертава да е на Huawei (вероятно пак чрез колаборация с Leica) и ще е част от тяхната P-серия смартфони.\nРедно е да се отбележи, че подобни слухове се въртят от месеци. Досега обаче някак не им се доверявахме много защото… някак е звучи твърде лесно просто да добавиш още една камера и да наречеш подобна информация особено прозрение.\nПреди няколко дни обаче информация за задаващото се такова устройство от китайския производител се появи във Forbes. Там се говори за смартфон с три камери с обща резолюция от 40 мегапиксела и 5-кратно хибридно приближение. Предната камера пък ще е 24-мегапикселова.\nЗасега не се знае дали новият модел на компанията ще се казва P20 или P11 след като миналогодишният бе P10. Това обаче не е чак толкова важно…\nСпоред цитирания източник новият модел ще по-компактен от Mate 10 Pro и ще е оборудван със същия чипсет – Kirin 970, предлагащ разшуирени възможности по отношение на изкуствения интелект. Операционната система, очаквано, ще е Android 8.1 Oreo.\nСъщо така устройството трябва да преложи по-тънки рамки около дисплея, както и система от сензори за разпознаване на лица, подобна на Apple TrueDepth. Ще е налице и сензор за пръстови отпечатъци.\nТенденцията по размножаване на камерите на гърбовете на устройствата изглежда ще става все по обхватна. Във вторник Samsung представи системата Isocell Dual, която ще се вгражда в продукти от начален и среден клас.\nT.e. вече дори потребителите на евтини смартфони ще могат да се разват на ефекти като боке (размиване на фона).\nIsocell Dual е готово за използване решение, което позволява на производителите да съкратят времето, необходимо за оптимизирането на сензорите и разработка на необходимите софтуерни алгоритми. Системата е съставена от един 13-мегапискелов и един 5-мегапикселов сензори или два 8-мегапикселови такива. Втората опция ще позводлява подобрена работа при ниска осветеност.\nЗасега не е ясно кои компании ще използват новата технология на корейците.\nСмартфоните и Apple доминират във фотографиятаSamsung Galaxy S9: Цена, официална снимка, нови спецификацииСмартфони на Huawei ще се зареждат за броени минути (видео)Kodak подготвя “фотоцентрична криптовалута”\n"Според Huawei след двойната идва тройна камера?"