Обикновеният път - Майка Тереза - Словото\nОбикновеният път – Майка Тереза\nПРЕДИ ДА ПРОЧЕТЕШ ТАЗИ КНИГА\nЕдин индиец, бизнесмен, силно уважаващ Майка Тереза, веднъж написа пет реда (виж по-долу) и ги отпечата върху малки жълти картички. Майка Тереза ги наричаше „визитки” и ги раздаваше на хората, тъй като те ясно изразяваха усилията на нейното дело, описваха обикновения й път. Пътят, който сама бе очертала, осмисляйки продължителния си опит на отдаденост на Бог и служене с любов. Той се състои от шест основни стъпки: мълчание, молитва, вяра, любов, служене и покой. Овладяването на една от тях естествено ще изведе до следващата. Ако се отпуснете в този процес, животът неминуемо ще протече по-гладко, по-радостно и по-спокойно. През годините много мъже и жени, чувствайки се вдъхновени, са се присъединили към делото на Майка Тереза. Положили са обет за бедност, целомъдрие, смирение и безусловно служене на бедните и страдащите и са преминали през дълъг период на подготовка, преди да станат старши членове на Ордена на милосърдието.\nТози Орден е основан от Майка Тереза и следователно неговите членове са обучавани от нея и имат нейната подкрепа. Така че, делото и отношението на монахините и монасите, които разказват в тази книга, носят отпечатъка на простичката философия на Майка Тереза. Нейният заразителен пример може да бъде открит и в споделения опит на доброволците, помагащи на Ордена на милосърдието навсякъде по света. Работейки с братята и сестрите, те също са усвоили това отношение към света. Ето защо техните свидетелства също са изключително ценни и вдъхновяващи.\nРазмишлявайки и практикувайки някои от предложените в книгата възможности, ние също бихме могли да оценим необходимостта от такъв обикновен път – и не е задължително да сме католици или религиозни, за да го постигнем. На следващите страници има няколко практически стъпки, които всеки може да приложи. Ако открием, че мълчанието и молитвата са неестествени за нас и не сме особено сигурни дали вярваме силно в Бог, Майка Тереза ни предлага да започнем с прости актове на любов и милосърдие към другите – и тогава сърцата ни ще се разтворят. Най-важно е да правим нещо добро, каквото и да е – чрез този акт на любов ще обогатим себе си и останалите.\nМолитвата е плод на мълчанието.\nВярата е плод на молитвата.\nЛюбовта е плод на вярата.\nСлужението е плод на любовта.\nПокоят е плод на служенето.\nМОЛИТВАТА Е ПЛОД НА МЪЛЧАНИЕТО\nНие всички трябва да отделяме време за мълчание и съзерцание, особено онези, които живеят в големи градове като Лондон и Ню Йорк, където всичко се движи толкова бързо. Затова реших да открия първия дом за сестрите, отдадени на съзерцание. Тяхното призвание е да се молят през по-голямата част от деня не в Хималаите, а в Ню Йорк, тъй като усещах, че мълчанието и съзерцанието са по-необходими в големите градове. Започвам винаги молитвата си с мълчание, защото само в тишината на сърцето Бог проговаря. Той обича тишината – трябва да се вслушваме в Него, защото значение има не онова, което говорим ние, а онова, което Той казва на нас и чрез нас.\nМолитвата подхранва душата – за нея тя е като кръвта за тялото – и те приближава до Бога. А също пречиства сърцето ти. Само чистият по сърце може да види Бога, може да говори с Бога и да съзира Божията любов у другите. Чистото сърце означава, че си открит и честен с Бога, че не криеш нищо от Него и Го оставяш да вземе онова, което иска от теб.\nАко търсиш Бога, но не знаеш от къде да започнеш, научи се да се молиш и полагай усилие да го правиш всеки ден. Можеш да се молиш по всяко време и навсякъде. Не е необходимо да се намираш в параклис или църква. Можеш да се молиш, докато работиш – работата не бива да спира молитвата и молитвата не бива да спира работата. Можеш да потърсиш съвет от свещеник или пастор, или да се опиташ да се обърнеш направо към Бога. Просто говори. Кажи Му всичко. Говори Му. Той е наш Отец. Всички ние сме създадени от Него, Негови творения сме. Трябва да вярваме в Него и да Го обичаме, да вярваме в Него и да работим за Него. Ако се молим, ще получим всички отговори, от които се нуждаем. Без молитва не мога да работя дори половин час. Получавам силата си от Бога чрез молитвата, разбираема от всички сестри.\nСестра Долорес е в Ордена от 35 години и сега ръководи Нирмал Хриди, нашият дом за умиращи в Калкута: „Всяка сутрин сестрите се събуждат със съзнанието какво трябва да свършат през деня, което понякога е много тежко за тях. Молитвата им дава сила, тя ги поддържа, помага им, дава им сили и ведрост, за да извършат всичко, което трябва. Започваме деня с молитва и богослужение и го завършваме с едночасово преклонение пред Христа. За да служим и да даваме, постоянно имаме нужда от Божията милост – не бихме могли да живеем без нея.”\nЕто какво казва и сестра Кармен Хосе, която ръководи дома за деца Шишу Баван, в Калкута: „Не знам как бихме могли да се справим с тази усърдна работа без молитва, но работата е изцяло за Него и ние сме щастливи да я вършим”. Сестра Катерина от нашия дом в Бронкс, Ню Йорк Сити, обяснява това чрез собствения си опит: „Най-важното нещо, което може да върши едно човешко същество е да се моли, защото ние сме създадени от Бога и сърцата ни ще останат неспокойни, докато не се утешим с Него. Създадени сме за Небето, но няма да се върнем там, ако не се молим по някакъв начин. Споделих това със затворниците, които посетих. Дадох им един пример: ако искате да заминете, какво ще ви е необходимо? Един мъж отговори: „Кола и бензин.” А друг един каза: „Музика.” Решихме, че молитвата е бензинът. Колата е собственият ни живот. Пътуването е към небето. А ти се нуждаеш и от карта. Нуждаеш се да знаеш къде отиваш. Според мен действително бензинът на нашия живот е молитвата и без нея не можем да стигнем предназначението си и не можем да постигнем удовлетворение от своето съществуване.”\nКАК ДА СЕ МОЛИМ: ПРЯКАТА ВРЪЗКА С БОГА\nЗапочвай и завършвай деня с молитва! Иди при Бог като дете. Ако ти е трудно да се молиш, можеш да кажеш: „Ела, Святи Душе! Води ме! Закриляй ме! Просветли ума ми, така че да мога да се моля!” Когато се молиш, отправяш благодарност към Бога за всичките Му дарове, защото всичко е Негово и дар от Него. Душата ти е дар от Бога. Ако си християнин, можеш да кажеш: „Отче наш”,Ако вярваш в Бог и в силата на молитвата, ще преодолееш всяко чувство на съмнение, страх и самота, каквито обикновено изпитват хората. Ако има нещо, което те безпокои, тогава можеш да се изповядаш, ако си католик, и да станеш съвършено чист, защото Исус опрощава всичко. Изповедта е прекрасен дар от Бога. Дори да не отидеш на изповед, трябва поне да знаеш как да се извиниш на Бога. Дори вечер, преди да си легнеш, трябва да провериш съзнанието си, защото не знаеш дали ще можеш да направиш това на сутринта. Онова, което те безпокои, или което си направил погрешно, трябва да се поправи. Например, ако си откраднал нещо, опитай се да го върнеш обратно. Ако си наранил някого, опитай се да му се извиниш. Ако не можеш да постъпиш така, поне се извини на Бог с думите: „Съжалявам!” Това е важно, защото както извършваме действия на любов, така трябва да извършваме и действия на покаяние. Можеш да кажеш: „Господи, много съжалявам, че Те обидих и Ти обещавам, че ще се опитам да не Те обиждам пак!” Или нещо подобно. Хубаво е да си свободен от всяко бреме, да си с чисто сърце. Спомни си, че Бог е милостив. Той е милостив Отец на всички нас. Ние сме Негови деца и Той ще ни прости и ще забрави, ако Му се извиним. Първо надзърни в сърцето си, за да видиш дали си простил на другите. Защото как можем да помолим Бога за прошка, ако не сме простили на ближните си? Помни, че ако истински се разкайваш, ако си наистина с чисто сърце, ти ще си опростен в Божиите очи. Той ще ти прости, ако искрено се изповядаш. Моли се да можеш да прощаваш на онези, които са те обидили или на които не се харесваш, и прости, щом на теб са ти простили. Можеш да се молиш също и за работата на другите и така да им помогнеш.\nНапример, в нашата общност има сестри и братя, които предлагат молитвата си на останалите нуждаещи се от сила, за да продължат активната си работа. Има и сестри, и братя, отдадени на съзерцание, които се молят за нас през цялото време. Съществуват толкова много истории за силата на молитвата и за това, как Бог винаги й отговаря! Един свещеник, отец Бърт Уайт, ни посети в Калкута, защото се интересуваше от нашата дейност. Той дойде в най-подходящия момент: „Идвах да видя какво правят Майка Тереза и братята и сестрите на милосърдието, и реших да отслужа литургия в дома на майката. Щом стигнах пред портите му, една сестра ме поздрави и ми каза: „Слава Богу! Ти си тук, отче. Заповядай вътре!” Аз попитах: „От къде знаете, че съм свещеник?”, тъй като не бях облечен в Богослужебни одеяния, а тя отвърна: „Свещеникът, който обикновено отслужва литургията, не може да дойде, и ние се молихме на Господа, да ни изпрати друг.”\nНЕКА ТВОЕТО СЕМЕЙСТВО СТАНЕ СЕМЕЙСТВО НА ЛЮБОВТА\nМолитвата е необходима за децата и в семействата. Любовта започва от дома и затова е важно да се молим заедно. Ако се молите заедно, ще останете заедно и ще се обичате един друг, както Бог обича всеки от вас. Трябва да научим децата да се молят и родителите да се молят с тях. В противен случай ще ни е трудно да живеем в святост, да издържим и да укрепнем във вярата си.\nСестра Терезина, регионален супериор на Британските острови и Ирландия, споделя своя опит в това: „От своето семейство детето трябва да получи началното си духовно определение. От семейството си трябва да бъде възпитано и отгледано. Това почти не се случва в днешно време. Повечето родители, които идват при нас са загубили вярата си, а така и всяко упование в Бога. Лишени са от всички дарове, които може да им изпрати Бог, за да възпитат правилно децата си. Лишени са от мъдрост и проникновение, за да ги водят, както е необходимо. Много родители ми казват: „Съжалявам, просто не мога да контролирам децата си. Невъзможно ми е.”\nВ днешно време толкова много семейства по света са нещастни! Затова е важно да се молят и да си простят. Хората ми искат съвет за брачните двойки, нещастни в своите взаимоотношения – винаги им казвам: „Молете се и си простете!” Казвам го и на младите хора, познали насилието в собствените си домове: „Молете се и си простете!” И на самотните майки, останали без семейна подкрепа: „Молете се и си простете!” Можеш да кажеш: „Боже мой, аз Те обичам. Боже мой, искам Ти прошка! Боже мой, вярвам в Теб. Боже мой, оставям се в Твоите ръце. Помогни ни да се обичаме помежду си, както Ти ни обичаш!” Нека се помолим за семейството си със следната молитва:\n„Небесни Отче, дал си ни пример с Твоето семейство от Назарет. Помогни ни, Татко, в семейството ни да царуват любов, спокойствие и радост, да бъде отдадено на съзерцание, пречистено и тръпнещо от радост. Помогни ни да останем заедно в радост и скръб чрез семейната молитва. Научи ни да припознаваме Исус в членовете на нашето семейство, и особено зад скръбната Му маска. Нека чистото сърце на Исус направи нашите сърца кротки и смирени, както Неговото, и ни помогне да изпълним семейните си задължения в святост! Нека се обичаме помежду си, както Бог обича всеки от нас – по-силно и по-силно с всеки изминал ден! И прости вините ни, както си простил греховете ни! Помогни ни, о, Любящи Отче, да приемем това, което ни даваш, и с усмивка да отдадем, каквото ни вземаш! Нека ангелите Ти да бдят над нас и да ни закрилят! Амин.”\nБОГ ОБИЧА ТИШИНАТА\nВсички ние имаме нужда от време за мълчание, за размисъл и за молитва. Много хора споделят колко им е трудно да намерят малко тишина в забързания си живот. Ето какво ни съветват сестра Терезина и сестра Катерина: „Твърде шумен е съвременният живот и поради това много хора се страхуват от тишината. Но понеже Бог проговаря единствено в тишина, забързаното ежедневие се оказва голяма спънка за търсещите Бога. Много млади хора например, не знаят как да се отдадат на размисъл и просто го правят инстинктивно. В днешно време големите градове са изпълнени с хаос, физическо насилие, гняв, безсилие и крясъци. Точно наопаки е в провинцията, където все още можеш да чуеш ромон на рекичка. Хората се опитват да запълнят празнотата, която усещат с храна, радио, телевизия или пък отдавайки се непрестанно на някаква външна заетост. Тази празнота обаче, може да бъде запълнена единствено от духовността – от Бога. Ако оставим на Бог време да изпълни това пространство, гладът ни може да бъде по-лесно задоволен просто, като останем насаме с Бога чрез молитвата. Така можем да укрепим отношенията си с Него и да израснем духовно. Наистина е трудно да се молиш в съвременното общество, което създава толкова объркване у нас.”\n„Като сестра от Ордена на милосърдието нямам много възможности да се усамотя. Да избереш живота в бедност обикновено означава да се лишиш от възможност за уединение –нямаме собствени стаи за молитва и размисъл. Появи ли се обаче, някаква възможност да остана сама за един ден, първото нещо, което наистина ми се иска, е да чета. Обичам книгите, но обикновено съм толкова заета, че не мога да чета, колкото и да ми се иска. Скоро ми попадна една книга, която беше дар от Бог, защото беше точно онова, от което имах нужда – сборник с написаното от света Катерина от Сиена. Тя се е намирала в същото затруднение през ХІV век в Италия. Опитвала се е да се моли и да остане в мълчание в къщата, където са живеели 25 деца. Тя пише за това, как всеки от нас се нуждае от малка „килия” в себе си, където да отива за молитва и среща с Бога. Повечето от нас, казва тя, не могат да заминат в планината и да останат като отшелници в пещера, затова трябва да създадат такова усамотено място в себе си. Вярвам, че можем да последваме съвета й. Според останалите си житейски задължения ние трябва да се научим да се молим и да се потапяме в тишината дори намирайки се в центъра на шумна къща или град. При моите седмични посещения в местния затвор срещнах хора, жадуващи за усамотение. Обикновено се молехме заедно и бе толкова хубаво да видиш как тези закоравели мъже, много от които са убивали и са водили живот на престъпници, скланят глави като деца и искрено се молят. Знаех, че щом се потопят в тишината, ще намерят мир.”\nСестра Долорес също предлага своя съвет: „Ако всеки по света отделя пет или десет минути на ден, за да се спре и замисли, това би ни помогнало да се приближим към Бог, защото всекидневно имаме нужда от размисъл, в който да поискаме Божията благословия и да поканим Господ в своя живот, за да Го покажем после и на останалите. Когато Господ е дошъл в живота ни, всичко се осмисля и оползотворява. Отсъствието на Господа е причина за несъвършенствата в света.”\nМОЛИ СЕ ВСЕКИ ДЕН\nОпитай се често да усещаш нужда от молитва дори през деня и прави усилие да се помолиш! Молитвата разтваря сърцето, за да приеме то в себе си Божиите дарове. Моли се и търси Господа, и сърцето ти ще се разтвори достатъчно, за да ги приеме и да ги запази като свои! Ето няколко молитви от молитвеника ни, които казваме всеки ден. Надявам се да са ви полезни, ако не знаете други или ако искате да научите нови: „Нека всички се превърнем в истинна и плодородна клонка на лозата Исус, приемайки Го в живота си и молейки Го да дойде:\nкато Истина – за да бъде изговаряна;\nкато Живот – за да бъде живян;\nкато Светлина – за да бъде разпръсквана;\nкато Любов – за да бъде давана;\nкато Път – за да бъде извървян;\nкато Радост – за да бъде споделяна;\nкато Покой – за да бъде постигнат;\nкато Жертва – за да бъде предлагана\nв нашите семейства и по целия свят!”\n„Господи, ние вярваме, че си тук. Прекланяме се пред Теб и Те обичаме с цялото си сърце и душа, защото Ти най-много заслужаваш любовта ни. Копнеем да Те обичаме като благословените на Небето. Прекланяме се пред Твоето величие и се предаваме изцяло но Твоята свята воля. За Теб обичаме ближния си както себе си. Искрено прощаваме на всички, които са ни наранявали и искаме прошка от онези, които сме наранявали. Господи Исусе, помогни ни да отнесем благоуханието Ти навсякъде, където отиваме! Изпълни душите ни със Своя Дух и живот! Вземи цялото ни същество! нашият живот може да е само сияние на Твоя. Сияй чрез нас! Бъди с нас, така че всяка душа, която срещнем, да усети присъствието Ти в нашите души. Накарай ги да поглеждат и да виждат вече не нас, а само Исус! Остани с нас и ние ще засияем като Теб. Ще засияем, за да станем светлина за другите; и тази светлина, Исусе, ще бъде цялата от Теб; Ти ще си онзи, който сияе за другите чрез нас. Нека Те възхвалим така, както Ти би искал, сияейки над тези край нас. Нека проповядваме за Теб не чрез проповед, не чрез думи, а чрез примера си, чрез увличащата сила на нашите дела. Нека цялата любов на сърцата ни се насочи към Теб! Амин.”\n„Освободи ме, Исусе, от копнежа да бъда обичан, от копнежа да бъда възхваляван, от копнежа да бъда уважаван, от копнежа да бъда оценяван, от копнежа да бъда предпочитан, от копнежа да бъда одобряван, от копнежа да бъда известен, от страха да не бъда съжаляван, от страха да не бъда порицаван, от страха да не бъда злепоставян, от страха да не бъда забравен, от страха да не бъда грешен, от страха да не бъда подиграван, от страха да не бъда подозиран.”\nВЯРАТА Е ПЛОД НА МОЛИТВАТА\nБог е навсякъде и във всичко и без Него не бихме могли да съществуваме. Никога не съм се съмнявала дори и за миг в съществуването на Бог, но знам, че има такива хора. Ако не вярваш в Бога, можеш да помогнеш на другите, като вършиш за тях неща с любов. Плодът на твоите дела ще бъде Божията благодат в душата ти. И ти бавно ще започнеш да се открехваш и да приемаш Божията любов… Аз избрах да следвам Христа: Исус е моят Бог. Исус е моят Жених. Исус е моят Живот. Исус е моята единствена Любов. Исус е навсякъде за мен. Исус е всичко за мен. Поради това аз никога не се страхувам. Върша всичко с помощта на Исус. Правя го за Исус – резултатите са Негови, а не мои. Ако се нуждаеш от водачество, само трябва да погледнеш към Исус. Трябва да Му се отдадеш и изцяло да се уповаваш на Него. Ако сториш това, всички съмнения ще се разсеят и ти ще се изпълниш с увереност. Исус казва: „Докато не станеш дете, не можеш да дойдеш при мен.”\nСестра Терезина обяснява това: „Посветили сме живота си на Царството Божие и работим за Него и поради това със сигурност Той ще ни води, упътва и закриля. Ние никога например, няма да загубим Божието провидение, затова не трябва да крадем нещата, от които се нуждаем, а да се задоволяваме с онова, което имаме. Така няма да секне Божията благодат за нас, особено ако не изпадаме в крайност и не се увличаме в мисли за бъдещето, вместо да присъстваме изцяло в настоящето. Трябва да сме гъвкави – щом е настъпило Божието време, нещата стават лесно, а ако още не е дошло Неговото време – те са трудни. Наистина трябва да се вслушваме в поканите на Бог, които Той отправя към нас по различен начин.” Сестра Катерина описва как се чувства човек, поверил живота си в ръцете на Бог: „Получаваш някаква свобода, повярваш ли наистина в Божието провидение. Опитваме се да живеем в настоящето и да не се безпокоим за утрешния ден, макар че да планираш е част от това да поемаш отговорност. Но ако другите правят планове за година напред, ние никога не постъпваме така. А понякога поемаме непредвидени неща, които другите не биха извършили, защото не са ги планирали предварително. Според нас трябва поне да опиташ – и често се получава.” Остави Исус да действа чрез теб, макар и да не разбираш какво става. Нека извърши онова, което иска от теб. Затова приеми каквото ти дава и с усмивка отдай, което ти взима. Приеми Божиите дарове и бъди дълбоко благодарен. Ако ти е дал добро здраве, използвай го, сподели го с останалите, с онези, които нямат нищо. Винаги споделяй с останалите, защото дори с малко помощ можеш да ги спасиш от страданието. И не вземай повече, отколкото се нуждаеш, това е всичко.\nПросто приеми каквото дойде. Сестрите в Ню Йорк са получавали голяма помощ от един зъболекар на име Марк. Веднъж той ни разказа следната история, която илюстрира моето отношение към приемането: „Вярвам, че нещата са най-добри такива, каквито са: проблемите идват от моето отношение към тях. Спомням си, че веднъж си приказвах с една от сестрите, бременната съпруга имаше проблем и съществуваше опасност да пометне. Първоначалната ми мисъл бе: трябва да се моля бебето да е добре. После разбрах, че това е неправилна молитва. Молитвата трябваше да бъде да получим сила да приемем Божия план за нас.” Като мисионери от Ордена на милосърдието ние сме тук да помагаме на най-бедните и страдащите, зад чиято скръбна маска винаги се крие Христос.\nНе приемаме дори една рупия за работата, която вършим, защото я вършим за Исус. Той се грижи за нас. Ако иска да направим нещо, осигурява ни средствата за това. Ако не ни даде средствата, значи не иска да го вършим. Така е с всички, независимо дали са мисионери от Ордена на милосърдието или не, казва отец Бърт Уайт: „Според мен, ако съсредоточиш вниманието си върху парите и собствеността, ще поемеш по пътя на материалния свят, по път, чието мото е „По-голямо, повече и още”. Това се превръща в твоя единствена цел и тогава вярата се изпарява. Трябва да вярваш и да се доверяваш на Божията реалност – на това, че нещата ще се подредят. Няма два свята – физически и духовен – съществува само един: Царството Божие, както на земята, така и на Небето.\nМного от нас се молят: „Отче наш, който си на Небесата”, мислейки си, че Бог е там горе, това създава дуализъм – появяват се два свята. На много хора на Запад им е страшно удобно да си мислят, че материята и духът са разделени. Истината е една, реалността е една. Щом получим просветление от Бог чрез личността на Исус Христос, започваме да възприемаме нещата сериозно.”\nБОГ НИ ПОДЛАГА НА ИЗПИТАНИЯ\nВСЕКИ ЖИВОТ Е БЕЗЦЕНЕН ЗА БОГА\nНеродените деца са сред най-страдащите. Те също са близо до Бога. Винаги моля лекарите в болниците на Индия да не убиват неродено дете. Ако никой не го иска, ще го взема аз. Виждам Бог в очите на всяко дете – всяко нежелано дете е добре дошло при нас. После се опитваме да намерим дом за тези деца – някой, който да ги осинови. Хората непрекъснато се тревожат за убиването на невинни деца по време на война и се опитват да го предотвратят. Но какъв смисъл има от това, щом майки убиват собствените си деца? Всеки живот е безценен за Бог, каквито и да са обстоятелствата.\nВ Исая 43:4 Бог казва: „Понеже си скъп за мен и Аз те възлюбих.” В многото наши центрове по света учим семействата на бедните на естествено семейно планиране. Даваме мъниста на жените, за да отброяват дните на цикъла си. Съпругът и съпругата трябва да се обичат и уважават, за да са способни да се пазят през фертилните дни. Както казва сестра Долорес, тези неща се решават от Бог: „Докато вярваме, че всеки от нас е уникален и безценен за Бога, Бог ще бъде край нас, ще присъства в живота ни и ще ни помага да си вършим работата. Той е главният и Той определя какво да правим. Всичко е толкова просто, но понякога Го забравяме и смятаме, че всичко зависи от нас.”\nЦЪРКВАТА Е НАШЕТО СЕМЕЙСТВО\nБог не е притежание на Църквата. Той е навсякъде, във всичко и всички сме Негови творения – хиндуисти, мюсюлмани, християни. Съберем ли се в Негово име, придобиваме сила. Църквата ни е дала свещениците, Богослужението и тайнствата, от които всекидневно се нуждаем. Нуждаем се от Причастието, защото докато не се отдадем на Исус, не можем да Му даваме. Църквата е нашето семейство и като всяко семейство трябва да можем да живеем заедно. Епископите ни подканват непрестанно да откриваме нови домове и често ни помагат в това. Не е ограничение за мен, че съм католичка и че принадлежа към Католическата църква: нуждаем се единствено от любов и взаимно разбиране. Често ме питат за мнението ми относно ролята на църквата днес, за нейното бъдеще и за ролята на жената в нея. Отговарям, че не ми остава време да се безпокоя за това – твърде много неща имам да върша всеки ден. Ние служим на Христа. Той е глава на нашето семейство и Той взема всички решения. В Негово име Църквата е една и съща вчера, днес и завинаги. За Бог всичко е простичко – Божията любов към нас е по-силна от всички конфликти и различия, които ще отминат.\nВЯРАТА Е ДАР ОТ БОГА\nБожие желание е да укрепваме във вярата си, както казва сестра Терезина: „Предопределено е вярата ни да укрепва и узрява. Вероятно има много добре образовани хора, но вярата им все още е на най-ниско ниво и те не намират никакъв смисъл в света. Вероятно те никога не са чели Библията, никога не са отивали при Бог, никога не са узнавали каква прекрасна личност е Той – и се отнасят към Него с подозрение. За тях Той е съдник и строг баща, който не позволява никакво забавление.”\nСъс следващите си думи сестра Катерина разкрива самата същност на вярата: „Разбирането ни за „вяра” като католици е: свръхестествена сила, обзела душата ни. Тази сила е мощ, способност. Ако нямаме крака например, не ще можем да вървим. Ако нямаме очи, не ще можем да гледаме. Без вяра не ще се доверим на необяснимите за нас неща. Не можеш да проумееш мистериите на вярата, но те имат смисъл и укрепвайки вярата си все повече и повече ще ти се иска да навлезеш в тях, да ги разбереш, защото те ще ти се струват все по-правдоподобни. Вярата е дар от Бог и укрепва в молитва също като надеждата и любовта – и това са трите основни характеристики на вътрешния живот.”\nХристиянският начин на живот дава възможност за укрепване на вярата. Имало е толкова много светци, станали пример за нас, но аз обичам онези, които са живели простичко – света Тереза от Лизю, Малкото Цвете на Исус. Избрах нейното име, защото тя е правила обикновени неща с необикновена любов. Добре е да се чете и да се изучават делата на светците и останалите свети личности (една от любимите ми книги е „Семената на пустинята” от Шарл дьо Фуко), но ние ще открием, че Бог ни учи на всичко, което трябва да знаем чрез делата и работата ни.\nЕто какво разказва сестра Долорес: „Опитвайте се да намирате време за духовно четене: обичам да чета за делата на светците, изпълнени с надежда, но не ми остава много време за това. Почитаме различни църковни празници, например на Свети Франциск и Света Тереза, както и 10 септември, когато Бог е проговорил на Майка Тереза във влака за Дарджилинг, казвайки й да служи на най-бедните и страдащите. Но в действителност нямам нужда от прекалено много книги, защото през цялото време Бог ме учи чрез останалите. Болните от СПИН, с които съм в Ню Йорк и Вашингтон са днешните светци, новите светии на Църквата.”\nСвети Августин е казал: „Първо изпълни себе си и едва тогава ще можеш да даваш на другите.” Самопознанието поражда смирение, а знанието за Бог – любов. За това разказва сестра Катерина: „Ако някой напредва в молитвата, ще напредне също в самопознанието и ако не в своята греховност, то в потенциалната си греховност. Това е истинският смисъл на думите, казани от Свети Филип Нери: „Натам вървя, но по Божията милост”. И с течение на времето става много по-лесно да приемаш слабостта на другите, защото дълбоко у теб се таи също потенциална греховност, защото всички сме човеци и притежаваме една и съща човешка слабост.”\nДЪРВОТО НА СЕБЕРАЗРУШЕНИЕТО И ДЪРВОТО НА СЕБЕРЕАЛИЗАЦИЯТА\nДървото на себеразрушението – разклоненията му: празнота, отчуждаване, апатия, престъпление, междуличностни конфликти, зависимост, алкохолизъм, зависимост от наркотици; в основата му: страх, несигурност, негодуване, ревност, недоверие, неприязън, вина, самосъжаление.\nДървото на себереализацията – разклоненията му: целеустременост, здраве, радост, мотивираност, блаженство, приемане, осъществяване, творчество; в основата му: щедрост, приятелство, прошка, любов, благодарност, любезност, топлина, доверие.\nПОЕЛ СЪМ ПЪТЯ КЪМ НЕБЕТО (Из надписа в моргата на Дома за умиращи, Калкута)\nВсички неща се решават от Бога. Той решава кога да живеем и кога да умрем. Трябва да Му отдадем вярата си и да вършим онова, за което ни е призовал до самата си смърт. Сестра Долорес казва: „Всеки ден е подготовка за смъртта. Ако го осъзнаем, то ще ни помогне по някакъв начин, защото онова, което се случва с умиращия днес, утре ще се случи с мен. Трябва да се научим да живеем в съюз с Бог. Смъртта не е нищо друго, освен завръщане при Него, където всички Му принадлежим.” Всеки може да отиде на Небето. Небето е нашият дом. Хората ме питат за смъртта и дали я очаквам с нетърпение. Аз им отговарям: „Разбира се, защото тогава ще се върна у дома. Смъртта не е край, а начало. Смъртта е продължение на живота. Такъв е смисълът на вечния живот.\nДушата ни отива при Бог, усеща присъствието Му, вижда Го, говори с Него и продължава да Го обича с най-силна любов. На Небето ние ще сме способни да Го обичаме с цялото си сърце и душа, защото умирайки, ще оставим само тялото си, а духът и душата ни ще живеят вечно. Когато умрем, ще бъдем с Бог и с всички онези, които сме познавали и са си отишли преди нас: семейството и приятелите ни ще бъдат там и ще ни чакат. Небето е красиво място. От смъртта се страхуват хората, които вярват, че това е краят. Не познавам никой, който да е умрял в страх, ако е получил свидетелство за Божията любов. Всички тези хора трябва да постигнат мир с Бога. Непрекъснато умират хора – понякога внезапно. Може да се случи и на нас – всеки миг. Вчерашният ден си е отишъл, а утрешният още не е дошъл. Затова трябва да живеем всеки ден като че ли ни е последен, така че да сме готови, щом Бог ни повика – да сме готови да умрем с чисто сърце.\nТОПЛИНАТА НА НАШИТЕ РЪЦЕ\nЛюбовта не може да бъде снизходителна и милосърдието не е продиктувано от съжаление, а от любов. Милосърдието и любовта са едно и също – ти даряваш любов чрез милосърдие, затова недей просто да даваш пари, а протегни ръка. Когато бях в Лондон, посетих бездомните, получаващи супа в кухнята на нашите сестри. Един човек, който живееше в картонена кутия, хвана ръката ми и каза: „Отдавна не съм усещал топлината на човешка ръка.”\nМери, наша доброволка, споделя повече за това, как можеш да протегнеш ръка към останалите: „Разбрах, че практическата помощ в действителност може да унижи хората, ако не се дава с любов. никой не би желал да правят нещо просто заради него. Разбрах също, че връзката с хората се осъществява постепенно – чрез дребните неща и е възможна дори, когато всичко е организирано. Затова е важно да не се правиш на прекалено зает, когато раздаваш храната или прибираш съдовете, а да обърнеш внимание и да поприказваш с човека край теб, да поседиш с него, опитвайки се да изградиш лична връзка помежду ви. Много от хората носят снимки със себе си – можеш да помолиш да ти ги покажат, да се пошегуваш с прическата им или нещо такова. Важното е да осъществиш някакъв контакт, дори само да кажеш: „Хареса ли ви яденето?”. Не чакай да ти върнат мръсните съдове, сам иди да ги прибереш – и това е повод за контакт. Ако подобни неща ти се струват трудни, може би е по-добре да започнеш постепенно – виждаш, че някой стои сам настрана или се разхожда, или чака, възползвай се от тази възможност, приближи се до него!”\nЕто още една история, разказана от сестра Мери, която предлага друг начин за контакт с нуждаещите се хора: „Преди известно време група от нас замина за Албания и посети сестрите там. Бяхме чували за дома за психично болни деца и отидохме да ги видим. Натъкнахме се на нещо наистина ужасно. Очевидно домът получаваше много помощи, но всеки път хората от околността ги крадяха, защото те също се нуждаеха от тях. Потресе ме и това, че там имаше склад, пълен с различни неща, в който непрекъснато пристигаха нови помощи, но те не стигаха до децата. Бяхме донесли кутия с ябълки и решихме да дадем по една на всяко дете, защото знаехме, че ако просто им оставим кутията, вероятно някой от персонал, чиито деца също се нуждаеха от ябълки, щеше да я вземе и тя нямаше да стигне до децата в сиропиталището.” Любовта е безсмислена, ако не се сподели. Любовта трябва да бъде изразявана чрез делата. Трябва да обичаш без очаквания, да правиш нещо заради самата любов, а не заради това, което можеш да получиш. Ако очакваш нещо в замяна, това не е любов, защото истинската любов е безусловна.\nАко е необходимо, Бог ще те напътства, както напътства нас да служим на болните от СПИН. Ние не осъждаме тези хора. Не ги питаме какво се е случило с тях и как са се заразили. Просто разбираме нуждата им и се грижим за тях. Струва ми се, че със СПИН-а Бог иска да ни каже нещо, дава ни възможност да изразим своята любов. болните от СПИН събудиха нежността у онези, които се бяха затворили в себе си, забравяйки какво е любов. Сестра Долорес ни казва, че понякога е достатъчно просто да присъстваш с любов: „Отначало имаше много страх у онези, които идваха при нас със СПИН. Беше им трудно да приемат, че ще умрат. Но нашата съпричастност и присъствието ни в последните им мигове помагаха. Спомням си как в Ню Йорк майката на един пуерториканец му предложи да се грижи за него вкъщи. Той й благодари, но реши да остане с нас, като обеща да я навестява. Един ден ми каза: „Знам, че когато умирам, ще сте до мен и ще държите ръката ми” – беше ни виждал да правим това с другите и знаеше, че няма да умре в самота. Наистина е много просто.\nУмиращите са трогнати от любовта, която получават – тя може да е само докосването на моята ръка или чаша вода или някакъв сладкиш, който обичат. Просто направете онова, за което ви молят и те ще са доволни, ще знаят, че някой го е грижа за тях, че някой ги обича, че имат значение за някого – само по себе си това е голяма подкрепа. По този начин те вярват, че Бог е щедър и добър и душите им ще отидат при Него. Ние проповядваме по този начин – просто вършим всичко за тях с любов и те са докоснати от Божията милост.”\nБрат Джеф, ръководещ Братята на милосърдието, също разказва за най-добрия начин да се дава любов: „Когато хора, които са свикнали да бъдат пренебрегвани и отхвърляни, се почувстват обичани и приети от другите, когато виждат, че някой им отделя от времето и енергията си, разбират това послание – в края на краищата те не са боклук. Любовта се изразява преди всичко в това – да бъдеш с някого, а не да правиш нещо за него. Не трябва да го забравяме, защото лесно можем да се увлечем от своята действеност. Ако делата ти не произтичат от копнежа да си с някого, те са просто социална помощ. Единствено чрез споделянето можеш да усетиш неговите потребности и ако твоята любов е истинска, ще ти се прииска да я изразиш, като сториш каквото е по силите ти за него.\nСлуженето е просто средство да се изрази съпричастността ти към тази личност – много често няма да си в състояние напълно да разрешиш проблемите на бедните и страдащите, но споделяйки ги с тях, ще им покажеш, че Бог ги обича. Опитваме се да им дадем това послание: не можем да разрешим проблемите ви, но Бог ви обича дори, когато сте психически обременени, алкохолици или прокажени. И даже да не се излекувате, Той пак ще ви обича така силно, а ние сме тук, за да изразим тази любов. И ако поне малко успеем да облекчим болката им, ще е напредък, но по-важно за нас е да им напомняме, че дори сред нищетата и страданието Бог ги обича. Трудно за предаване послание, но ние вярваме, че най-важно е да бъдем с тях. Да прекараш времето си с някой е също израз на любов, както и да направиш нещо за него.”\nЕдин от нашите доброволци, Нейджъл, описва личния си опит с умиращите и мизерстващите в дома ни в Калкута: „Когато отидох да помагам в Нимрал Хриди, намразих това място заради страданието и се почувствах напълно безполезен. Помислих си: „Какво правя тук?” По-късно, щом се върнах в Англия, дълго си приказвах за това с една от сестрите. Казах й, че бързо съм усвоил езика на знаците и мога да различа дали някой ме моли за чаша вода или за подлога. Нищо друго освен това не бях постигнал. Най-често седях край леглата на хората и ги разтривах или хранех. Понякога получавах признание, но се случваше рядко, защото повечето от тях бяха на смъртния си одър. Така че, когато една сестра ме попита как съм се справял, просто й отвърнах: „Бях там.” А тя ми каза: „Не са ли правили същото под кръста свети Йоан и нашата блажена Мария?” Отнасяме ли се със състрадание към бедните? Те са гладни не само за храна, но и за признание, че са човешки същества. Гладни са за уважение и за отношение като към равни, гладни са за нашата любов.\nОСТАНЕТЕ ВЕДРИ И В СТРАДАНИЕТО\nСЛУЖЕНЕТО Е ПЛОД НА ЛЮБОВТА\nНа стената в дома за деца в Калкута стои надпис: „Време за размисъл, време за молитва, време за смях – то е източник на силата, то е най-великата сила на земята, то е музиката на душата. Време за игра, време за любов, време за даване – то е тайната на вечната младост, то е Божията благодат, то е твърде кратко, за да го пазиш за себе си. Време за четене, време за приятелство, време за работа – то е извор на мъдростта, то е път към щастието, то е цената на успеха. Време за милосърдие – то е ключът към Небето.”\nДействената молитва е любов, а действената любов е служене. Опитвай се безусловно да даваш на ближния онова, от което той се нуждае в момента. Важното е да направиш нещо (колкото и малко да е то) и с делата си да покажеш, че те е грижа за него, отделяйки от времето си. Понякога това означава да извършиш нещо физическо (както правим ние в домовете за болни и умиращи), а друг път – да предложиш духовна подкрепа на самотните (изолираните или загубилите семействата си). Ако някой болен се нуждае от лекарство, дай му лекарство; ако се нуждае от успокоение, помогни му да се отпусне. Ние всички сме Божии деца и затова трябва да споделяме Неговите дарове. Не се измъчвай с въпроса защо светът е пълен с проблеми – просто откликвай на нуждите на другите.\nНякои смятат, че благотворителната дейност намалява отговорността на правителството към бедните. Не споделям това мнение – нима правителството може да предложи любов? Просто правя онова, което е по силите ми: останалото не е моя работа. Бог е толкова добър към нас!\nДелата, извършени с любов винаги ни приближават към Него. Вземете за пример земния живот на Исус. Прекарал го е, правейки добро. Често напомням на сестрите, че три години от живота Си Исус е изцелявал болните, прокажените, децата и всички останали; това правим и ние, проповядвайки Евангелието с делата си. За нас е привилегия да служим, опитвайки се да даваме с цялото си сърце. Знаем, че онова, което правим, е само капка в океана, но без нашата капка този океан би бил по-малък. Открихме например, училища за бедните деца, където се учат на любов към знанието и чистотата. Ако не бяхме направили това, децата щяха да останат на улицата. Ако някоя друга организация би могла по-добре да се погрижи за тях, то ние ще я насърчим да го стори. Никога не бихме отблъснали човек, изпаднал в истинска нужда, защото работата ни е да служим на бедните и страдащите. Брат Джеф обяснява това така: „Много рядко се среща желаещ, който да се грижи за изоставените хора, особено в индийските провинции, където нуждата от това е огромна. Домовете на Ордена на милосърдието често са последна спирка за много пациенти, отхвърлени вече от всички останали.” За да ви покажа плодовете на действеното милосърдие, ще бъде, струва ми се, полезно първо да разкажа как функционира Орденът на милосърдието, а после да споделя с вас опита на някои от доброволците, които ни помагат. Така ще разберете, че има смисъл да се прави нещо, колкото и малко да е то, не само за бедните и страдащите, но и за онези, които се грижат за тях. Понастоящем Орденът на милосърдието извършва разностранна дейност, която може да бъде обособена по следния начин:\nАпостолска работа чрез неделните училища, групите за изучаване на Библията, католическите групи за милосърдие и посещенията, които правят те в болниците, санаториумите и затворите.\nМедицински грижи чрез диспансерите, клиниките и рехабилитационните центрове за болни от проказа; също чрез домовете за изоставени деца, деца с физически увреждания, болни и умиращи, болни от СПИН, туберкулоза; подвижните клиники и центровете за хора, страдащи от недохранване.\nОбразователна дейност чрез началните училища в бедните квартали, курсовете по шев, търговия и занаятчийство, селските подготвителни училища и програмите за завършилите училище.\nСоциална работа чрез социални и образователни програми за деца; домовете за бездомни, алкохолици и наркомани; домовете за самотни майки; нощните приюти; центровете за естествено семейно планиране.\nПунктове за социални грижи, където осигуряваме дрехи, суха и топла храна и помощ за семейства, засегнати от бедствия.\nГАНДИДЖИ ПРЕМ НИВАС, ТИТАГАР, КАЛКУТА\nДнес болните от проказа имат шанс за живот. Знаят, че могат да разчитат на помощ и грижи. Вече не е необходимо да изчезват от света, да се крият и да се отделят от семействата си, както е ставало някога. Болният вече може да остане в семейството си без страх, че ще зарази останалите. Болни са ставали родители на здрави бебета. Преди повече от 40 години решихме да създадем подвижна клиника за болните от проказа и я разположихме под едно дърво в Титагар, на няколко километра от Калкута. Навестявахме болните два пъти седмично, а през останалото време се грижехме за страдащите от недохранване и болните в домовете. В събота почиствахме и се занимавахме с хигиената им. Днес имаме прекрасен център, наречен Гандиджи Прем Нивас, който прилича на малко селище. Разположен е край железопътната линия, всички постройки са боядисани в ярки, жизнерадостни цветове: червено, синьо и зелено. Има работилници, общежития, клиники и болнични отделения, училище, амбулатория, малки къщички за всяко семейство, както и резервоари, осигуряващи вода за цялата общност. Във вътрешния двор е поставена статуя на Ганди.\nПрем Нивас е построен от самите болни и е място, където те могат едновременно да живеят и да работят. Когато през 1974 г. ни дадоха тази земя, за да построим нашия център, на мястото имаше бунище. Отначало започнахме да строим обикновени сламени колиби и постепенно местността наистина се облагороди. Брат Винъд, който ръководи Прем Нивас, разказва повече за днешното му състояние: „На редовно лечение всеки месец са подложени 1400 болни от проказа – от 1958 година насам са регистрирани общо 38000 случая. Много от тях са излекувани, но хората, за които се грижим в момента ще имат нужда от грижи и през следващите 20-30 години, така че Орденът на милосърдието ще трябва да продължи своята дейност. Днес проказата е под контрол и съм сигурен, че занапред вече няма да виждаме уродливото й лице – правителството планира проказата в Индия да се унищожи до 2000 година. Ранното откриване на заболяването и ключът към успеха на този план. Това е причината нашата клиника да е все още толкова необходима. Проказата засяга имунната система на организма и се пренася по въздуха, така че не е необходимо да сте били в продължителен контакт с болен, за да се заразите. Ако имунната ви система обаче, е силна, няма да се разболеете.\nСрещу тази болест няма ваксина, но съществува тест, чрез който може да се открие навреме. И ако някой се зарази, лечението може да бъде започнато още през ранните стадии на заболяването. Проказата все още се среща предимно сред по-бедните слоеве на обществото. Бедните не са достатъчно образовани, за да разберат от какво страдат, преди да са настъпили необратими деформации. После, щом настъпи загуба на чувствителност в крайниците и те се разранят, вече е твърде късно болестта да бъде спряна. Болните от проказа с видими деформации обикновено изпадат в отчаяние и не желаят да живеят в общество, което ги отхвърля. Тук ние им предлагаме място за живеене и работа, и за кратко време те възвръщат вярата, надеждата и себеуважението си.\nВ центъра приемаме и много скитници, живели преди по улиците и гарите. Приемаме и малки деца, болни от проказа. Родителите им винаги казват, че щом състоянието им се подобри, ще си ги вземат обратно, но никога не се връщат. Така че, тук е дом и за момичета, и за момчета, и щом пораснат, те обикновено се задомяват тук, получават работа, сдобиват се със собствена къща и остават с нас. Всичко се върши от болните – те помагат на онези, които са по-зле при обличането, при поставянето на инжекциите, при поддържането на болницата. Грижат се за братята си по съдба. Разбират страданията и трудностите на останалите болни много по-добре от нас.\nРазбира се, братята са обучени как да се грижат за болните от проказа. Те са половин медици и се грижат за тях заедно с лекарите, които извършват безплатни хирургически операции веднъж седмично, но контактът между пациентите си остава изключително важен. Ние сме наистина доволни от себе си – произвеждаме собствени зеленчуци и това, което ни е в излишък, предлагаме на други домове. Имаме рибарник, а в нашата малка ферма отглеждаме кози и други животни. Създадохме обущарски и дърводелски работилници, имаме ръчен стан, на който са изтъкани саритата на сестрите. Някои от болните са инженери или строители. Има постоянна работа за всеки.”\nШИШУ БАВАН, КАЛКУТА\nШишу Баван, домът за деца в Калкута, се състои от няколко високи постройки, отделени с ограда от шумната централна улица. Близо до входа се намират поликлиниката, където бедните могат да доведат за преглед децата си, и центърът по осиновяване. Във вътрешните стаи са наредени зелените креватчета на пеленачетата и малките деца. Има малък двор, където децата могат да тичат, както и една стая, изпълняваща едновременно функциите на трапезария и занималня. Домът се ръководи от сестра Кармен Хосе. Тя и останалите сестри през цялото денонощие се грижат за около 300 болни и недохранени деца, както и за сломените самотни майки, на които осигуряват работа.\nИма и амбулатория, където трима лекари преглеждат около 1000-2000 пациента седмично. Уредена е специална приемна, където желаещите да осиновят някое от децата могат да обсъдят това със сестрите. Щом децата навършат десет години и още не са осиновени, или ги изпращаме в пансион, за да получат добро образование и после да постъпят в колеж, или завършват секретарски курс и ги устройваме на работа. Щом веднъж поемат живота си в свои ръце, остава ни само да ги задомим и да им осигурим малка зестра, с която да положат началото на своето домакинство. Те са много щастливи от това и редовно ни посещават заедно със собствените си деца. Винаги им казвам, че са късметлии да имат не само една тъща или свекърва, а цели двадесет!\nНа приземния етаж в Шишу Баван има кухня, която осигурява храна за над 1000 души дневно – обикновено просяци от улицата. Това е единственото място, където могат да разчитат, че веднъж дневно ще получат храна – така преживяват. Тъй като се опитваме да осигурим социални грижи за хората, поемаме и пострадалите при неочаквани бедствия и нещастия. Когато например, бе наводнен обширен район близо до Калкута, над 1200 семейства останаха без покъщнина и покрив над главата си. Сестрите от Шишу Баван, а също и братята, се трудиха през цялата нощ, за да им осигурят подслон.\nЕто как описва това сестра Кармен Хосе: „Работата ни е да се грижим за хората от улицата. Постоянно се молим: вървейки, посещавайки някое семейство, стоейки край постелята на умиращо дете или носейки лекарства на нуждаещите се. Всяка сестра всекидневно посещава по една улица, за да види с какво можем да помогнем на бедните. Обикаляме и селцата, където условията за живот са много лоши и откриваме медицински центрове там. Понякога на тези места се налага да се грижим за 2500 пациента седмично. Много от нашите сестри са обучени като медицински сестри, а някои са лекари – те обикновено работят в амбулаториите, докато онези, обучени да се грижат за децата, поемат поликлиниката. Имаме и училище за децата от улицата, с които е било злоупотребено, които са били въвлечени в проституция. Най-често те са оставени без храна, подкрепа и медицински грижи. Ние ги прибираме, обучаваме ги, храним ги, обличаме ги и не след дълго намираме спонсор, който да подкрепя индивидуално всеки от тях, като ги подтиква да постъпят в гимназия и след това да завършат образованието си. Физически и умствено увредените деца остават тук под нашите грижи. Много от тях не живеят дълго, но останалите прехвърляме в други наши домове, щом навършат тринадесетгодишна възраст.”\nНИРМАЛ ХРИДИ, КАЛКУТА\nДомът за умиращи в Калкута някога е бил място, където са отпочивали пилигримите, завръщайки се от храма на Кали. Разположена в самия център на забързания квартал Калигат, постройката всъщност е пристроена към самия храм. Веднага, щом влезете, от лявата страна се намира отделението за мъже, а вдясно – това за жени. Високи тесни прозорци пропускат снопове светлина в стаите, където в редици са наредени легла, покрити със сини мушамени покривки. Между двете отделения се намират медицинският център и баните, а зад тях са кухнята и моргата.\nУчилището за прибраните от улицата деца е на тавана, където живеят сестрите. Имаме 50 легла за мъже и 55 за жени, но в зависимост от необходимостта, можем да приютим и повече. Обикновено, когато мъжете и жените пристигат в дома за умиращи, те не са в състояние да говорят и затова, щом ги докара линейката или ги доведат сестрите или братята, записват ги в графата „неизвестни”. После, с малко грижа, любов и храна, те проговарят отново и съобщават имената си. Сестрите се опитват да разберат и към коя религия принадлежат, за да могат, когато те умрат, да бъдат погребани по подобаващ начин. Болшинството от хората, които идват при нас, са хиндуисти, така че ако не знаем религиозната принадлежност на някого, изгаряме го по хиндуистки обичай.\nСестра Долорес, която ръководи Нирмал Хриди, казва: „Никога не питаме защо са на улицата, не се интересуваме от тяхната история. Не ги осъждаме, че са изпаднали до това положение, защото единственото, от което се нуждаят, е малко любов и грижа и те ще бъдат доволни. Просто се грижим за човека, който ни е поверен, а за останалото се грижи Бог. Обикновено, щом пристигне нов човек, първо го изкъпваме, но ако е много болен, просто му даваме легло, умиваме лицето му и го слагаме на система. Понякога се налага да се грижим за хора с гангрена, с открити рани, в които мухи са снесли яйцата си, или пък с хронична диария. Мнозина пристигат с туберкулоза, други с кръвотечение, което първо трябва да бъде спряно. Понякога човекът умира, едва що сме го сложили на леглото. А друг път пациентът се подобрява, започва да се изправя, да сяда в леглото, да се движи. Много пациенти се прибират у дома, макар за повечето дом да е улицата. Някои ни напускат, но по-късно, щом отново се почувстват зле, се връщат. Казваме им, че ще им запазим леглото.”\nСестра Терезина, родена като американка, е регионален супериор на Британските острови и Ирландия. Ето как тя описва работата на Ордена във Великобритания: „Щом сестрите започнаха работа тук, открихме, че има нужда да се помага на много самотни пенсионери. Често се натъквахме на възрастни двойки, останали без отопление насред зима – поне това успяваме да им осигурим; или на хора, живеещи без мебелировка по една или друга причина. Някои от хората бяха съвсем неуки и не знаеха към кого да се обърнат – зад дебелите тухлени стени живееха много самотници, които толкова се нуждаеха от човешка топлина. В началото излизахме през нощта, за да търсим бездомните. Днес ги извеждаме на разходка и организираме различни мероприятия специално за тях – например наскоро заведохме 320 души с шест автобуса на екскурзия до Уърт Ейби.\nДнес имаме приют за мъже и приют за жени в Килбърн в Лондон, както и в Ливърпул в Северна Англия – с кухня, която се раздава супа. Извършваме и проповедническа дейност, посещаваме семействата, а за децата сме разработили програма за изучаване на катахезиса.\nКогато излизаме, ние се молим, казвайки Броеницата – нашето оръжие е Божието Слово, защото дяволът се опитва да се вмъкне в живота на човека. Ние трябва да се опитаме да предотвратим това и да следваме Исус, защото само Той може да разтвори човешкото сърце. Стриктно се придържаме към Библията. Спомням си веднъж, когато се молехме в лондонското метро. Произнасяхме с нисък глас молитвените думи, защото в Англия не е прието много да се разговаря в обществения транспорт, а в мотрисата бе изключително тихо. Но после стана авария и се наложи всички да слезем на платформата и да изчакаме следващия влак, който бе доста претъпкан.\nЕдна дама, която стоеше близо до нас, ни погледна и каза: „Сестро, бих искала да знаете, че се помолих заедно с вас.” Не бяхме усетили, че и тя се е молила с нас. Каза ни, че понякога посещава дома в Бравингтън Роуд в часовете за молитва, но скоро не била идвала. В това се състоеше целият разговор, но той бе изключително полезен за нас, защото не винаги виждаме плодовете на делото си. Когато Майка Тереза дойде в дома за мъже в Лондон през март 1994, тя посочи две стаи и каза: „Тези стаи са за болните от СПИН.” Тогава за първи път чух, че е мога да приема и болни от СПИН, но Майка Тереза го каза толкова естествено! Тя, струва ми се, бе озарена – спомням си погледа й, докато стоеше в стаята и произнасяше тези думи. Така че, аз се опитах да превърна това в реалност, но никак не беше лесно. Сега, с помощта на един човек, бивш алкохолик и наркоман и самият той вирусоносител, приемаме безпомощни хора, които не биха могли сами да се грижат за себе си.”\nБрат Джеф е австралиец, наследник на брат Ендрю като глава на Братята на милосърдието: „В Лос Анджелис основната ни грижа е дневният център за нелегални имигранти от Латинска Америка, много от които живеят на улицата. Центърът е място, където три пъти седмично 75-100 души, все млади хора на възраст между 14-18 години, идват, за да се хранят, да вземат душ, да получат медицински грижи, да се подстрижат и да си починат. В мъжкото отделение се грижим за осем души, физически и умствено увредени. Тези мъже, отчаяно нуждаещи се от медицински грижи и внимание, също намерихме на улицата в Лос Анжелис. В Токио, Япония, също работим с алкохолици от улицата. Работата поглъща цялото ни време. Понякога възникват разни инциденти и сбивания, но се опитваме да предпазим нашите домове от насилието. Японските алкохолици обикновено се държат твърде прилично в сравнение с онези в другите страни. В Лос Анжелис имаме и братя, работещи с младежи от уличните банди, а в Хонг Конг – такива, които се занимават с наркоманите. Работим и на по-опасни места – в градове като Богота и Меделин в Колумбия, където насилието се е превърнало в част от живота. Ставали сме свидетели на много неща, но никога не сме се намесвали. Хората знаят с какво се занимаваме и обикновено не ни закачат.\nРаботата ни е много по-различна от работата с бедните. Не може да се каже, че едното е по-добро от другото – според мен доброто трябва да върви и в двете посоки, но много повече усилия са положени до сега, за да се помогне на бедните да надмогнат окаяното си положение. Тези усилия си струват, особено когато са насочени към образованието, но най-добре би било нещата да се решат чрез определена социална политика. Каквото и да са направили за бедните, за които по призвание Орденът на милосърдието се грижи, те винаги си остават по някакъв начин зависими от другите. Питат ни непрекъснато: „Защо вместо да давате риба на човека, не го научите как се лови тя”, а ние отговаряме, че повечето от нашите бедни не биха имали сили дори да държат въдицата. И често ми се струва, че съществува силно объркване по отношение на нашата работа и много хора са склонни да ни критикуват, без да правят разлика между бедните, за които ние се грижим и останалите бедни. Разбира се, струва си да се полагат усилия за развитие и напредък, но не от това се нуждаят нашите бедни. Ако един човек умира, няма време да му задаваш въпроси как се е озовал в това положение и да изготвяш социални програми, които евентуално биха предотвратили това. Отговорът ни е: „Нека други работят по проблема кое е довело този човек до тук. Ние просто ще се опитаме да му помогнем да умре в мир и с достойнство. Често грижата, която трябва да положим, е за много кратки срокове. Тогава си казваме: този човек е крайно нуждаещ се – какво бихме могли да направим за него? Ако политически промени биха могли да облекчат тази ситуация за в бъдеще, то ние ще ги приветстваме, но точно в този момент нямаме време и сила, а често и възможност, да променим нещо. Можем да разчитаме единствено на Бога и Неговата мъдрост. Той знае, че е невъзможно един човек сам да поеме цялата работа, така че вдъхновява едни хора да работят в една област, а други – в друга.”\nИМА ТОЛКОВА МНОГО РАБОТА ЗА ВЪРШЕНЕ\nПолучаваме толкова много молби от различни краища на света да отворим там нови домове и непрекъснато се занимаваме с това. До сега наши домове са създадени в над 100 страни – истински дар от Бога е да можеш с цялото си сърце да служиш на бедните в толкова много места по света. Например, домове за болни от СПИН имаме в Испания, Португалия, Бразилия и Хондурас. В Африка извършваме същата дейност, но нямаме специални домове. Така е ив Хаити. В САЩ домовете за болни от СПИН са в Ню Йорк, Вашингтон, Балтимор, Далас, Атланта, Сан Франциско и др. градове. Наскоро отворихме първия такъв дом в Индия, в Бомбай. Току що открихме сиропиталище във Вашингтон. Надяваме се скоро да бъде готов и домът ни в Китай. Непрекъснато има толкова много работа за вършене! Сестра Долорес разказва какво чувство на радост ни обзема при откриването на нов дом: „През 1965 г. бяхме поканени от епископа на Венецуела да открием дом в Кокорот. За мен бе голяма радост да стана съпричастна към първия дом, който Майка Тереза основава извън Индия. Тя искала да изпрати само монахини, не и послушници, каквато бях аз, но все пак ги попитала дали има доброволци, и всички вдигнали ръка. По онова време аз бях в Делхи и помагах на друга сестра в дома за деца там. Имах шанса да се срещна с Майка Тереза. Тя ме издърпа настрана и ми каза: „Исус иска ти да заминеш във Венецуела.” Бях толкова щастлива, че такъв е Божият план за мен! На 26 юли 1965 г. група от нас пристигна във Венецуела. Сега всяка година на тази дата се отслужва литургия на признателността за пристигането на сестрите и се организира тържество специално за бедните в дома там. Пристигайки, и понятие си нямахме за езика и обичаите на местните хора. Всичко ни бе напълно непознато, но това беше Божието предизвикателство към нас. Всички се държаха много дружелюбно, учеха ни на отделни думи, а щом ги запомнехме и на това, как да ги свързваме в изречения, защото нямахме достатъчно време да седнем и да учим сами. За мен Кокорот е прекрасна мисия и хората в нея са ми много скъпи след всичките години, прекарани там.\nКардинал О`Конър ни помогна да открием първия дом за болни от СПИН в Ню Йорк през 1985 година. Необходимостта от него се появи, когато срещнахме първите си пациенти от затвора Синг Синг. Обикновено ги откарваха в болницата „Сейнт Клер”, или в „Белвю”, или в „Монт Синай” и ние ги посещавахме там. После идваха при нас, щом това станеше възможно. Най-често бяха отхвърлени и огорчени, никой не искаше да се грижи за тях. Никак не е лесно да се справиш с мисълта, че скоро ще умреш. Затова искахме да ги накараме да се отпуснат и се опитвахме да създадем една семейна атмосфера за тях – хранехме се заедно, приказвахме си, молехме се и играехме заедно. Много от тях не бяха близки със семействата си, но след като прекараха известно време с нас и по Божията милост, те възстановяваха отношенията с родителите си. Пишеха им писма или се обаждаха по телефона. И придобивайки сила, един болен можеше да се грижи за друг – сърцата ни се изпълваха, когато ставахме свидетели на такива неща.”\nУВЛИЧАЩАТА СИЛА – ДА ТРЪГНЕШ ПО ОБИКНОВЕНИЯ ПЪТ\nПостоянно сме заети. Домовете ни са пълни. Работата ни ще продължава, докато продължават да съществуват проблемите на бедните. Въпреки че и други хора, не само Орденът на милосърдието, могат да направят нещо добро за Бога, протягайки ръка на бедните в собствените си страни. Няма място за колебание дали да помогнеш на другите. Непрекъснато съм свидетел на това, как хората, изпълнени с Божията любов, искат да я изразят чрез делата си. Такова е бъдещето: Божието желание е да служим чрез действено милосърдие и да бъдем осенени от Святия Дух да откликнем, когато е необходимо. Не бихме могли да извършваме работата си без помощта на нашите доброволци. Те са от различен произход, култура и вяра, но единственото, което има значение е, че са изпълнени с желание да отделят време и любов на бедните. Посрещаме ги със следните думи, които сме окачили, изписани на голям бял лист в Дома на майката: „Елате да служите на Христа в лицето на сакатите, болните и умиращите. Щастливи сме, че сте приели възможността да станете свидетели на Божието милосърдие. Помнете, че чрез нас действа Христос – ние сме просто инструментите. Не е важно колко работа вършим, а каква любов влагаме в нея.”\nСестра Долорес е натрупала голям опит в работата с доброволците и ни предлага своя съвет: „Доброволците, които идват и работят с нас, трябва да са с открито съзнание и да са готови на всякаква работа, защото това иска Бог от всеки. Повечето помагат на сестрите и братята, вдъхновени от Майка Тереза и Ордена на милосърдието, защото нашият път е напълно различен от външния свят или от други благотворителни организации. Нашият път е обикновен и онези, които идват да ни помагат и да споделят работата ни, трябва да го извървят заедно с нас. Например, ако ти кажа: „Заведи този човек на лекар” или „Изкъпи тази жена”, ти трябва да си готов да го направиш, защото ние не следваме никакви правила – просто правим, каквото трябва. Мъжете и жените, идващи тук, работят много усърдно.” Сестра Терезина в Лондон се съгласява: „Доброволците са голяма подкрепа за нас и до известна степен ние разчитаме на тях, макар че трябва да сме готови да поемем всичко и сами. Ако се нуждаем от доброволческа помощ, молим се за нея, а ако не пристигне, молим бедните да ни помагат и те го правят с голямо желание. Винаги се справяме по нашия простичък начин – сготвяме храната и я предлагаме. Непрекъснато предлагаме нашето служене, нашата любов и ако дойдат доброволци, това ни прави просто по-ефективни.” Ето разказа на една от доброволките за това, какво даваш и какво получаваш. Мери е лекар и известно време работеше с нас в Калигат:\n„Представи си, че отиваш някъде и ти казват: „Изкъпи този човек”. Това е невероятна привилегия – не се налага да обясняваш какъв си, единственото необходимо е желанието да помагаш – и ти си предназначен за това. То е част от подхода на Майка Тереза – да те остави да влезеш в контакт с бедните. Колкото заради тях, толкова заради самия себе си. Аз преодолях огромна бариера – бедните не бяха просто „милионите хора”, а някой, до когото ти наистина се докосваш.”\nВ тази глава някои от нашите доброволци от различни краища на света, светски мъже и жени, споделят своя опит в служенето на бедните и разказват как са започнали да помагат в местата, където живеят. Доброволците, дошли в Калкута, се занимават най-вече с болните и умиращите или помагат в дома за деца Шишу Биван. Те са приятни хора, които щедро се раздават. Много от тях са направили големи жертви, за да дойдат тук, да споделят действеното милосърдие, да почувстват близостта с Исус. Да бъдат тук за някои е голям шанс наистина да задълбочат своята любов към Него.\n„По образование съм сестра. Реших да попътувам и напуснах Шотландия, където живеех. Работех в Сидни, когато ме осени мисълта да помагам в някоя от мисиите на Майка Тереза. Не съм католичка – отгледана съм от шотландски презвитерианци, макар баща ми да беше атеист.\nСтрува ми се, че решението да замина в Индия взех, след като гледах един филм за Ганди. Никога не съм се интересувала толкова от историята на Индия, колкото от нейната философия и проповядвания във философските текстове начин на живот: скромен и отдаден на Бога. Заинтригува ме дали съществува връзка между тази философия и философията на Майка Тереза. След като писах до Калкута и бях поканена да отида там, започнах да работя в дома за деца Шишу Баван.\nПървото ми впечатление от Дома на майката и останалите домове, бе простотата и спокойствието, които царяха там. Бяха като убежище сред целия шум и мърсотия по улиците на Калкута. Признавам, че много неща се промениха в живота ми, откакто започнах да помагам на мисионерите от Ордена на милосърдието – с тях можете да останете колкото време пожелаета, без да е необходимо да променяте нещо в своя живот. Вече не се шокирам, когато виждам мизерия и мърсотия и станах по-практична в желанието си да помогна на бедните. Знам, че като се върна у дома, вероятно ще се посветя на бездомните. Животът сред сестрите с тяхната непресъхваща вяра ме направи по-спокойна и аз по-лесно свикнах с работата – знаете ли, радостта и вярата им са заразителни. Струва ми се, че който и да дойде тук, за да работи като доброволец, получава едно послание, което ще отнесе със себе си у дома, за да направи нещо там. Не е необходимо непрекъснато да сме в Калкута, за да се опитваме да бъдем като сестрите и да направим нещо.”\n„Като че ли не бях аз тази, която искаше да отиде в Калкута. Сякаш някой ме тласкаше натам. Разбира се, знаех, че да замина е най-правилното нещо на света – това беше призоваване. Мисля, че много хора, които отиват като доброволци там, смятат, че го правят съзнателно, но в действителност то става на друго, по-дълбоко ниво. От доброволците научих, че всички те са усещали този вътрешен глас, който просто им е внушил, че точно така трябва да постъпят.\nОтначало бедността, шума и мизерията в Индия ме караха да се чувствам неспокойно и няколко дни бях като зашеметена, но по-късно свикнах с тях. Започнах да помагам в Шишу Баван – работех там сутрин, а следобедите ми бяха свободни. През първите няколко дни изпаднах в истинска еуфория – мислех си: „Страхотна съм, правя голямо добро, като се грижа за тези деца, дарявам ги с любов, а и те ми се усмихват и ме обичат.” Чувствах се толкова добра и толкова свята! А после, след три дни, бях сломена, защото изведнъж осъзнах, че всъщност съм ужасна – отивам там само за малко, играя си с децата, прегръщам ги, обръщам им внимание, но когато времето ми изтече, просто ще се прибера в уютното си апартаментче в Англия и ще се върна към приятната си и доходна работа. Какво правех? Все едно, че им давах сладкиши, а после си ги вземах обратно. Разплаках се.\nСмятах се за толкова добър човек, а сега осъзнавах, че съвсем не съм. Бях станала доброволец заради себе си, а не заради тях. Правех го, защото някаква част от мен имаше нужда да се чувства полезна. Като че ли самата аз се нуждаех от помощ, изпитвах силна потребност от любов. Един доброволец, който бе там много по-отдавна от мен, ме успокои с думите: „Колкото и малко любов да им дадеш, те нямаше да я имат, ако не беше дошла тук. Всеки следващ доброволец ще направи по още нещо за тях.” Това ме накара дори още повече да ценя сестрите. В отдадения им живот е изчезнала всяка мисъл за себе си. Те наистина са се оставили в ръцете на Бог и това е толкова прекрасно! Толкова рядко можеш да видиш някой така отдаден на подобно нещо. Това ме вдъхнови за собствения ми живот. И както е казано в Евангелието, получих още повече от това, което дадох. Тръгнах си от Калкута с чувството, че това е специално място – място, където Бог работи.”\n„През студентските си години работех в дома за бездомни алкохолици в Мелбърн, Австралия. Това наистина ми харесваше и разбрах, че бих искала да се занимавам със същото в някоя друга страна. Но някак си идеята остана на заден план, докато настъпи време да напусна Австралия. Дойдох в Калкута, защото познавах Ордена на монахините Лорето – в Австралия получих образованието си при тях. Отначало исках да преподавам английски, но после се запознах с доброволците там и реших да се присъединя към тях. Тук съм вече шест месеца и много харесвам начина, по който работим.\nХодя в Калигат, в дома за умиращи, и всяка сутрин в осем часа сестра Долорес ни подканя да започнем нашата работа с размисъл. Всеки от нас говори в продължение на пет или десет минути за своя опит и усещанията си. Всичко това е свободно и изобщо не е задължително да бъде свързано с религията – някои от доброволците са с напълно различен светоглед – основното е да прекараме известно време в размисъл, преди да започнем работата си. Наистина, тук е необходимо да си създадеш напълно нова настройка, защото това не е болница, а дом. Важни са не само медицинските грижи, но и грижата за душата. Преживях много неща, но понякога се чувствам уязвима за страданията, изживявам ги емоционално. След като прекарах няколко месеца тук, страданието до такава степен се просмука в мен, че не можех да се справям с прости неща, като например да се погрижа за една жена с язви по тялото. Погледнех ли я, това ме съсипваше. Взех си три седмици почивка – сестрите проявяват пълно разбиране и сами ни подканят да отделяме известно време за себе си, защото знаят колко тежка може да бъде работата. Щом се завърнах, работих без прекъсване в продължение на три месеца. Тези три месеца за мен се оказаха най-прекрасното време, което съм прекарала тук. Изпитвах удовлетворение, че съм успяла да съпреживея това страдание. Калигат е необикновено място – тук човек всеки ден се среща с живота и смъртта.\nСлед работата там се върнах към католическата си вяра. Духовният опит на християнка, който придобих в Калигат, ме накара да се почувствам много по-жива. Сега не просто вярвам, сега аз знам, че у мен има нещо, което диша. Срещайки се всекидневно със смъртта, изпитах благоговение пред това да служиш на жените (доброволките работят с жени), дошли тук, за да ги обличаме, храним и да се отнасяме с тях като с човешки същества, след като през целия си досегашен живот са живели като животни. Най-важното според мен е, че тези жени не умират в самота, а с усещането, че някой наистина се интересува от тях. Най-важното нещо, което може да се научи в Калигат е: необикновено уважение към смъртта. Знам, че ще продължа да работя с бедните, поради удовлетворението и щастието, което това ми носи. Тук съм била много по-щастлива от където и да било другаде и не мога да го забравя. Едва сега проумявам колко непълноценен е бил някога животът ми. Познавам и много други хора, измъчвани от неудовлетворение, но опитващи се да убедят себе си, че са щастливи.”\n„Съпругата ми Джейн и аз създадохме TRACKS – асоциация, чиято цел е грижата за децата, след като преди две години се сблъскахме с проблемите на безпризорните деца, живеещи на гара Аура в Калкута. Братята от Ордена на милосърдието ходят там всяка сутрин и осигуряват медицински грижи за децата, но не са в състояние да решат всичките им проблеми. Понякога сме намирали бебета, родени или изоставени на перона. По-големите момчета упражняват сексуално насилие над по-малки момченца и момиченца – тези невръстни деца не са защитени по никакъв начин. Не разполагахме с нищо, когато започнахме, но щом помолихме Майка Тереза за подкрепа, тя ни осигури лекарства. Ако някое от децата е сериозно болно и се нуждае от непрекъснати грижи, сестрите от Шишу Баван са готови винаги да го приемат. Няколко пъти бяхме задържани от охраната на гарата, но Майка Тереза написа писмо до управата в наша защита и след това нямахме никакви проблеми с тях.\nЗадълженията ни са да се грижим за около 35-40 деца на ден на възраст от една до шестнадесет години. Непрекъснато на тяхно разположение са лекар, медицинска сестра, двама учители, възпитател, представител на медицинските власти и трима доброволци. Обучаваме децата в училище. Преподаваме им основно математика и география, учим ги как да се оправят в обществото, защото образованието ни не е формално и предназначението му е да ги подготви да постъпят в обикновено училище след това. Провеждаме обучението на три езика: хинди, бенгали и английски.”\n„Както много доброволци, които познавам, и аз „случайно” попаднах в Калкута. Буквално спрях там само за малко, на път за Австралия. По онова време работех в салон за красота, току що се бях развела и една стара приятелка ми бе купила билет, за да й отида на гости. Свързах се с Асоциацията на младите християнки и веднага ме посрещна координаторката за доброволците към Ордена на милосърдието. Тя ми каза: „Молих се за някого и пристигнахте вие.” Попита ме дали искам да й помогна да отидем заедно в бедните квартали, за да поканим децата да дойдат на коледно тържество в Дома на майката. Можете ли да си представите, че тогава носех тясна къса пола и обувки с токчета? Няколко дни по-късно за първи път отидох в Калигат. За мен това бе ужасно травмиращо – бях свикнала в салона на красотата, където работех, всичко да бъде спретнато и чисто, да ухае приятно. Преживях истински шок. Когато една от сестрите ми каза да изкъпя някаква жена, помислих си, че в никакъв случай няма да мога. Стоях там. Тя отново ме повика и ми каза: „Пени, моля те, поеми я!” Аз се разплаках и казах, че не мога. Тогава тя ми отвърна: „Добре. Ела с мен!” Вдигна тази торба с кокали, защото старата жена представляваше точно това, и я занесе в банята. Тази гледка ме накара да се разплача дори още по-силно. Стоях вцепенена насред сумрачната баня и нищо не можех да направя. Изведнъж като че ли цялата стая светна! Внезапно почувствах, че мога да я изкъпя.\nСилно се развълнувах, когато видях една окачена на стената картина, изобразяваща Христовото тяло – внезапно почувствах, че Христос е у всеки един, какъвто и да е той. Не само у тази дребна старица, чието тяло бе покрито със струпеи, Христос присъстваше навсякъде в света, целият свят бе Христово тяло. Разбрах, че това, което мога да направя за някого, мога да го направя за всеки. Останах шест месеца, а на тръгване от Калкута казах на Майка Тереза: „Ще се върна”, тя ми отвърна: „Няма да се върнеш – има много работа да се свърши там, където живееш. Нещата ще се наредят. Господ ще ти покаже какво трябва да направиш.” Разстройвах се, че не винаги мога да помогна на моите клиенти с психологически проблеми, излизащи наяве, щом дойдеха на консултация при мен. Бях забелязала, че щом съблечеше дрехите си в кабинета, жената се превръщаше в дете, ставаше човешко същество, нуждаещо се да сподели толкова много неща.\nЗапочвахме да си приказваме и тя ми доверяваше всички тези проблеми, с които не знаех как да се справя. Можех да й помогна да се отпусне, но не знаех как да й помогна да се освободи от скритото дълбоко у нея, което я нараняваше. Осъзнах, че мога да се науча да бъда и психотерапевт – така и стана. Днес, ако някой възрастен човек ми каже, че е свикнал и е много стар да се променя, му възразявам: „Не съм съгласна. Вземете мен например, на 48 коренно промених живота си.”\nНа последните няколко страници бяха разказани историите на хора, които са ни помагали в Калкута. Но пак ще кажа, че не е необходимо да дойдеш чак в Индия, за да дадеш любов на другите – улицата, на която живееш, може да бъде твоят Нирмал Хриди. Можеш да помагаш на бедните в своята страна, както показват следващите разкази\n„Започнах като доброволец към Ордена на милосърдието в началото на 1994 година, след като по телевизията гледах ужасяващите събития в Руанда и Сомалия. Съпругата ми беше заминала в командировка. Аз седях сам вкъщи и се чудех какво да правя. Докато гледах новините, си помислих: „Господи, толкова много работа има да се върши на този свят, на толкова много места, и такава нужда има някой да отиде и да направи нещо”. А после се хванах да си мисля: „А ти какво правиш? Скочи веднага или млъкни!” Тогава реших, че трябва да видя дали няма някоя организация, която да може да вкара в употреба моята пълна липса на талант и на каквито и да било умения.\nОтначало работех с кармелитките във Вашингтон. Прекарвах две вечери в седмицата в приюта за жени – повечето наркоманки, алкохолички, бивши проститутки и такива, които току що са излезли от затвора. Опасно място, където научих много за бездомните. Обикновено на тях гледаме като на извънземни. Не сме склонни да имаме нищо общо с тях, дори не смеем да ги заговорим, смятаме ги за престъпници или за откачени, но от личен опит знам, че това са изключения.\nПовечето са тихи, кротки хора, при които просто нещо е тръгнало наопаки. Те са уязвими и по-скоро безпомощни, отколкото опасни. Когато преди няколко години Майка Тереза посети Вашингтон, спомням си как на Капитолия един сенатор й каза: „Майко, работата, която вършиш, е изумителна”, а тя отговори: „Божа работа”. Тогава той я попита: „Но можеш ли да почувстваш някога удовлетворение от делата си в Индия, където проблемите са безчетни – не са ли безсмислени твоите опити?” Тя отвърна: „Сенаторе, не сме призовани да бъдем удовлетворени. Призовани сме да бъдем вярващи.” Отговорът й наистина дълбоко ме разтърси.\nПо-късно, когато се преместихме в Европа, аз се свързах със Сестрите на милосърдието, които ми предложиха да работя като доброволец в Лондон, и досега съм с тях. За мен е удоволствие всяка сутрин да бъда там. Сам се изненадвам от себе си, но това е факт. Мислейки си: „Благодаря Ти, Боже”, с удоволствие се залавям за работата си, както не ми се е случвало никога до сега с останалите платени длъжности, където винаги съм се чувствал неудовлетворен. Тук действията ми напълно отговарят на моята вътрешна настройка. Няма конфликт между чувствата, мислите и делата.”\n„Разбрах, че желанието да се променя света е абсурдно и агресивно. Ако не ти харесва такъв, какъвто е, тогава промени себе си. Точно така постъпвах със семейството, работата и живота си. Променяйки себе си, можех да почувствам по-осезателно останалите. Преди бях заклет пушач, имах наднормено тегло, но после се взех в ръце и престанах да се саморазрушавам. Започнах да тичам всеки ден, отслабнах и станах по-здрав. Преди няколко години, докато тичах, вътрешният глас ми заговори: „Трябва да направиш нещо за Бог.” Понятие си нямах какво да направя. После прочетох едно съобщение в енорийския вестник: „Търсим млад мъж, който да помага на монахините в приюта за мъже в Южен Бронкс”, обадих се по телефона и отидох там. Позвъних на вратата и казах: „Сестро, търся приюта”, тя ми отговори: „Завийте зад ъгъла”. Очевидно си помисли, че се нуждая от помощ.\nСестрите имаха правило да приемат с предимство хората от предишната нощ, а новите чакаха реда си. Така се озовах сред тези безпомощни бездомни наркомани и алкохолици и започнах да крача напред назад, когато отвориха вратата и казаха: „Моля, почакайте”. „Добре, ще почакам”, помислих си и се върнах в колата, защото бе малко хладно. Хората стояха там отвън и след като три пъти ми казаха да почакам, аз се вбесих. Беше студено, стъмваше се, казах си: „За какво чакам тук? И без това съм последен”. Най-сетне натиснах звънеца, отвориха ми и аз изстрелях: „Казвам се Джери, идвам като доброволец”. Отвърнаха ми: „О, ние ви очаквахме!”, така разбрах, че ме взимат, защото тя добави: „Вие бяхте на студа при бедните”. И от тогава стоя на тази врата два пъти в седмицата вече 13 години. Всеки път, когато ми се налага да кажа на някого да почака с думите: „Просто бъдете търпелив”, много добре знам какво означава това. Сега съм доброволец и се занимавам единствено с това. Помагах на сестрите да открият домове в други части на Щатите, включително в Ню Мексико за индианците Навахо. Когато бях новопосветен и се налагаше да се оправям с пияните, идващи на вратата, ми бе много трудно да съзирам Исус зад маската на тези нещастници. Но разбрах, че трябва да се опитвам и да не се отказвам, защото бедните тук не са като тези в Калкута или Мексико.\nТук хората страдат по-скоро от духовна нищета. В Америка вероятно това може да бъде отдадено на моралния упадък и на факта, че ако си беден, ти просто не можеш да се интегрираш. Ето защо правим всичко това в Южен Бронкс, но нямаме достатъчно доброволци. Необходимо е постоянно да са тук, а повечето не искат да живеят в този район.”\nКАТИ И КЕН\n„Бабата и дядото на Кен са от Индия и ние искахме да ги посетим. Решихме да не ходим просто като туристи, а да прекараме времето си там, като работим със сестрите в Калкута.\nОт тогава сме доброволци в Дома на Ордена на милосърдието тук, в Лондон. Миналата година, когато бяхме на почивка в Израел, мислехме да посетим Наблус в окупираните от Израел територии, където сестрите работят при изключително трудни условия, грижейки се за децата и старите хора от палестинските бежански лагери. Посъветваха ни да не ходим, защото там е опасно място, но тъй като вече бяхме дошли в тази страна, а и то се намираше само на около петдесетина мили от Йерусалим, просто не можехме да останем в града и да не отидем. Не правехме кой знае какво, освен че им бяхме занесли някои неща, но струва ми се, те бяха трогнати от нашия жест.\nИмаха хубава къща със собствен двор и в нея живееха пет сестри и един стар свещеник, италианец. Те са твърде самотни там и са били заплашвани дори от палестинците, които отначало ги мислели за еврейски заселници, поради саритата в бяло и синьо, твърде много наподобяващи еврейския флаг. Палестинците често ги крадели, но вече водели ранените деца и старците при тях.\nНаучихме много неща, докато помагахме на сестрите. Едно от тях е, че ставаш по-малко уязвим, ако съсредоточиш вниманието си върху другите, а не толкова върху себе си. Открихме, че когато бяхме изцяло погълнати от помагането на хората край нас, не ни оставаше време да се тревожим за собствените си страхове – и така те изчезваха.”\n„За пръв път се срещнах с Майка Тереза през 1969 год., когато училищният свещеник я беше поканил да ни посети. Той бе завършил Богословие в Рим и бе помагал на сестрите там. Бях на тринадесет години и тя ми изглеждаше като всяка друга старица, но си спомням, че онова, което каза в параклиса след литургията, прозвуча по различен начин. Свещеникът ни организира за учениците от нашето училище пътуване до Италия и ние можахме да работим със сестрите там. По онова време, в началото на седемдесетте, в Италия все още имаше малки бедни градчета. Децата нямаха много развлечения и сами си ги измисляха. Организирахме спортни състезания и правехме различни други неща за тях – те прекарваха чудесно. След като завърших университета, исках да се включа в някаква общественополезна дейност. Реших да прекарам част от времето си, работейки със сестрите.\nТова ми донесе изключително богат опит – въпреки че ми трябваха около две години, струва ми се, за да осъзная смисъла на всичко. Радостта на сестрите ми харесваше особено много, а също и начина, по който те се отнасяха с хората. Живеехме при твърде лоши условия в Килбърн, Лондон, но домът привличаше много хора – не само бездомни, а и млади, възрастни – всякакви хора, които искаха да се присъединят към работата. В единия край на квартала имаше подслон за бездомни мъже с 14 легла. Сестрите често организираха разходки навън. Излизахме още в пет и половина сутринта и обикаляхме улиците, за да разнесем поканите. Това много ми харесваше.\nКогато опознаеш някого, ще се отърсиш от етикетите, които сме свикнали да поставяме – „алкохолик” или „наркоман” – виждаш вече единствено хората и те стават твои приятели. Никой не се опитва да им продаде нещо. Майка Тереза казва, че във всички домове по света безплатно дават онова, което се дава охотно. За мен това е прекрасно. Много от хората, които остават в дома, казват: „Не трябва ли да си платим?” и още: „Как е възможно да е безплатно?” или: „Правителството ли плаща за нас?”. Питат ни: „Как може да е безплатно?”, а ние им отговаряме: „Защото се дава с радост.”\nПо едно време имах много семейни проблеми. В продължение на осем години майка ми бе сериозно болна – психическо заболяване, депресия или болест на Паркинсон. Всичко ми се струпа изведнъж. Забелязах, че когато трябваше да изкъпя майка си, всичките ми задръжки падаха. И не ме питайте как, станах силен, докато майка ми бе слаба. През ваканцията се върнах в дома в Килбърн и открих, че да работя с хората, които вече познавам, ме прави достатъчно силен, за да се прибера у дома и да се грижа за своето семейство. Когато майка ми накрая почина, аз се върнах при мъжете в дома – всички момчета се бяха събрали там заради мен и ми дадоха толкова много топлина и уют!\nПознавам много хора, които биха искали да станат доброволци или да помогнат на другите по някакъв начин, но обикновено им е трудно да приемат проблемите, които съпътстват това. Сестрите имат домове на всякакви места, където могат да съществуват военни конфликти или престъпност. Някои казват: „Не искам да ходя там – опасно е”, но според мен човек трябва да отиде там все пак, да се сблъска очи в очи с реалността, чрез Ордена на милосърдието или по някакъв друг начин.\nПовечето от нас се плашат дори да излязат навън и да почукат на вратата на съседа – мнозина дори не познават съседите си. Поемете риска: могат да ви изгонят, но могат и да се сприятелят с вас. Чрез връзката с другите могат да бъдат разрешени много проблеми, които хората спотайват в себе си. Невъзможно е да се чувстваш самотен, ако протегнеш ръка към някой друг. Това е взаимно усещане – ти даваш, но и получаваш.”\n„Бях доброволка в Калигат и усещах задушевната атмосфера там. Бе истинска привилегия да служиш в дома за умиращи, да контактуваш с хората по този начин, да прескочиш огромната бариера, разделяща Изтока и Запада, границата между културите, социалните прослойки и истински да се приближиш до друго човешко същество на нивото, на което си способен да го направиш. Щом се върнах от Индия в Лондон, изпаднах в шок – започнах да забелязвам колко изкуствени са нещата, колко са стерилни и организирани. Но се опитвах да продължа да контактувам с бедните по този начин, въпреки че тук бе по-трудно. Всеки ден например, отивайки на работа, минавах покрай един бездомен, който живееше под моста. Веднъж забелязах, че сутринта някой се е отбил на път за работа и му е оставил термос и няколко сандвича, вечерта си бе прибрал термоса. На другия ден и аз му занесох един портокал. Започнах да го правя всяка сутрин. Казвах му само „Здравей” и усещах как по този начин осъществявам духовна връзка със сестрите. Вече не ни разделяха границите и културните различия. Както казва Майка Тереза: „Ние сме просто камъчета, хвърлени в морето и образуващи вълнички” и всяка вълничка може да се роди от най-малкия акт на служене, който да даде началото на много други, нали?”\nЕдна от доброволките в Лос Анджелис описва как е помагала на братята в мисията и открила нещо, което на пръв поглед може да ви се стори отделна реалност. Но и тя, също като предишните разказвачи, е научила как, помагайки на някой друг, можеш да помогнеш и на себе си.\n„Веднъж предложих да помогна на братята при техните обиколки и преживях ден, който няма да забравя скоро. Всяка събота и неделя братята и съратниците на Ордена на благотворителността раздават храна на бездомните по улиците. В деня, когато излязох с тях, за да им помагам, брат Люк караше камиона и щом спряхме в една алея, той ми каза: „Подготви се психически, защото това място е ужасно, викаме му Хотел Ад.” Щом се приближихме до хотела, пред погледа ни се изпречи купчина боклук. Отначало видяхме само една жена да седи пред картонен кашон. Брат Люк и аз излязохме от камиона, тутакси ни лъхна воня на боклук и урина, която едва не ни задуши. Закрачихме към този ужасен хотел, който имаше открит заден двор, също пълен с боклук. Започнахме да се провикваме, че носим храна и напитки. Постепенно хората, живеещи там, се показаха и се приближиха до нас. Те бяха в толкова окаяно положение – с измършавели тела, болни, гладни, въргалящи се на това място, което наистина приличаше на ад. Струваше ми се, че съм попаднала в някой филм на ужасите, като ги гледах как излизат от сградата, завръщайки се все едно от смъртта. Бях смазана от гледката, от ужасната миризма и изпитах пълно отчаяние от всичко. Докато раздавах плодове и сандвичи, една жена на име Маргарита се приближи до мен. тя беше болна. Държеше се за гърлото.\nЕдва говореше. Попита ме знам ли къде може да намери клиника, за да й предпишат някакво лекарство, но разбира се, аз не знаех. Брат Люк предложи да повикаме един лекар, който приема и преглежда болни и на улицата. Маргарита ни каза, че живее на дюшек под дървото от другата страна на хотела. Ние я уверихме, че ще се върнем с лекар. Щом влязохме в камиона, сълзите ми потекоха и не можех да ги спра. Плачех от отчаяние и безнадеждност. Това бе по-лошо от всичко, което бях виждала до сега. По-късно, към 21 часа, пристигна д-р Бил, наш съратник, с ортопед от една болница. Веднага отидохме да намерим Маргарита. Тя лежеше на дюшека си точно пред Хотел Ад. Бе загубила съзнание и имаше много висока температура. Да съм на улицата по това време бе напълно непознато усещане за мен. Само на няколко метра от нас пласьори на наркотици уреждаха сделките си. Д-р Бил обясняваше на друга бездомна жена как Маргарита трябва да приема лекарствата си, когато забелязах, че тя се е свила и цялото й тяло се тресе. Търкаляше се върху едни мръсни одеала, а по нея кацаха мухи, като че ли се намирахме в Африка. Аз клекнах до нея и лекичко започнах да разтривам ръката й. Така продължих три-четири минути. За мое учудване, почувствах, че се отпуска. Тялото й се изправи и престана да трепери. Изглеждаше успокоена, въпреки че бе много болна и вероятно току що се бе завърнала от смъртта. Поради заболяването си тя не можела вече да проституира и нямала с какво да си осигурява дрога. Трябваше ми много време, за да асимилирам какво се е случило.\nНаистина вярвам, че сме канали за Божията изцеляваща сила и сме способни да я предаваме един на друг. Това, за което не съм съвсем сигурна е, кой бе изцелен в тази ситуация. Когато пристигнах в Лос Анжелис, се почувствах ужасно объркана – бях напуснала работата, която работех от 18 години. По различни причини усещах силна тъга. Преживяването с Маргарита бе забележително. Толкова отдавна не бях плакала за нечия чужда болка. Бях затънала в собствените си проблеми, оправдавайки се, че е за малко. Сега те ми изглеждаха толкова незначителни в светлината на онова, което бях видяла в Хотел Ад. Почувствах се истински свързана с Маргарита. На следващия ден я навестихме, занесохме й малко пилешки бульон и прясна вода за пиене.\nТя постепенно се възстановяваше и ни беше много благодарна за помощта. Запитах се: защо Маргарита, а не аз? Интелектът ми подсказва, че няма просто обяснение за тази мистерия на живота, но предизвикателството към мен е да изградя своя живот така, че осезателно да я усещам.”\n„Когато бях дванадесетгодишен, гледах един филм за Гладис Ейлууд, бедна и необразована камериерка, решена да стане мисионерка. Най-накрая тя отива в Китай, където по време на войната превежда над 200 деца през планините, за да ги спаси от боевете. Мислех си, че точно това искам да правя някой ден! Като повечето тийнейджъри обаче, се откъснах от църквата и захванах работа в модната индустрия. Бях фото-модел в ерата на пънка в началото на седемдесетте, малко ексцентрична професия, от която съм запазил чудесни спомени. Един прекрасен ден почувствах, че просто се нуждая от малко покой и нещо ми подсказа да отида в църквата. Службата бе обичайна, но накрая свещеникът заговори за Майка Тереза и нейните сестри. Никога не бях чувал за нея и ми се прииска да узная повече. Посетих дома на Ордена на милосърдието в Лондон и се срещнах със супериора, който ми каза: „Кога искате да започнете? Какво ще кажете за следващата събота?” Вече над 13 години работя със сестрите и ги усещам като родни сестри – бих направил всичко за тях.\nСтрува ми се, че съм търсил нещо, някакво място, където да бъда полезен на хората. Разбрах, че да съм със сестрите в кухнята, да обикалям нощните улици заедно с тях или просто да си приказвам с хората, за които се грижа, е точно онова, от което съм се нуждаел. Ценностната ми система е преобърната. Не след дълго реших, че искам да работя тази работа, макар да знаех, че ще получавам буквално една четвърт от онова, което печелех преди. Сега работя в ракова болница в Лондон. Санитар съм и се занимавам главно с това да въвеждам и извеждам хората от операционната зала. Срещам хора, които не се оплакват дори, когато целият ад се е стоварил на главите им – такава смелост притежават. Понякога при мен идват съкрушени, съвършено непознати хора и ми се доверяват. Всичко изглежда толкова естествено! Започвам да се замислям за него едва след това.\nБолничният персонал знае за моята връзка с Ордена на милосърдието – всички там са добри хора и осигуриха много медикаменти, които изпратих в Калкута. Станах спонсор на няколко деца, колкото бих могъл да осигуря със заплатата си, а от Уолт Дисни получих много играчки и значки за децата в Шишу Биван. Струва ми се, че най-накрая осъзнах: колкото по-малко притежаваш, толкова по-щастлив си. Ако видиш колко скромно живеят сестрите, това наистина може да промени живота ти. Харесвам простотата. Вярвам, че тя е най-прекият път към Бога.”\nВинаги съм щастлива да чуя разказите на други, предложили служенето си и отговорили на нуждата. Група млади хиндуисти дойдоха при мен и ми казаха, че са решили да основат общност, наречена „Надежда”, чиято цел е да помага на изгубилите упование. Те събрали всичките си пари и купили за затворниците 70 дюшека. Пожертвали парите си, за да направят този дар и на никого не споменали, че е от тях.\nПо-долу са моите любими молитви. Предлагам ги на нашите съратници, на доброволците и на хората, които ни посещават, за да ги водят и подкрепят, докато служат на останалите:\nГосподи, помогни ми да отнеса благоуханието Ти навсякъде, където отивам!\nИзпълни душата ми с Твоя Дух и живот!\nВземи цялото ми същество! Моят живот може да бъде само сияние на твоя. Сияй чрез мен! Бъди с мен, така че всяка душа, която срещна, да усети присъствието Ти в моята душа!\nНакарай ги да поглеждат и да виждат вече не мен, а само Теб, Господи!\nОстани с мен и аз ще засияя като Теб, най-сияйният! Ще засияя, за да стана светлина за другите; и тази светлина, Господи, ще бъде цялата от Теб; Ти ще си Този, Който сияе за другите чрез мен. Нека Те възхвалявам така, както би искал, сияейки на тези край мен! Нека проповядвам за Теб не чрез проповед, не чрез думи, а чрез примера си, чрез увличащата сила на моите дела! Нека цялата любов на сърцето ми се насочи към Теб! Амин.\nНаправи ни достойни, Господи, да служим на ближните си в света, където живеем и умираме в бедност и глад. Дай им и днес, чрез ръцете ни, насъщния им хляб; мир и радост – чрез нашата разбираща любов.\nПОКОЯТ Е ПЛОД НА СЛУЖЕНЕТО\nДумите на любов винаги носят покой. Споделиш ли любовта си с другите, ще усетиш как мирът обзема и теб, и тях. Настъпи ли покой, появява се Бог – така Той присъства в живота ни и показва любовта Си, изпълвайки сърцата ни със спокойствие и радост.\nВоди ме от смъртта към живота, от лъжата към истината. Води ме от отчаянието към надеждата, от страха към истината. Води ме от омразата към любовта, от войната към мира. Нека покой изпълни сърцата ни, света и вселената. Мир, мир, мир!\nМного от нашите домове по света са наречени „Дар на Любовта” или „Дар на Спокойствието”, защото голяма е благодарността ни към Бога за Неговата милост. Грижим се за тези домове – да са място, където бедните да се чувстват уютно, но само Бог може да довърши нашата работа, както обясняват сестра Долорес и брат Джеф: „Грижим се както за физическото, така и за духовното изцеление на всеки, който дойде в Нирмал Хриди. За физическото изцеление можем да му осигурим уют и да му даваме сила, но за духовното здраве трябва да се обърнем към Бога. Затова, познавайки своята сила и своята слабост, се обръщаме към Господа, защото още носим своите минали болки, а Той има лек за всичко. Простичко е: ако само се обърнем към Него, Той ще ни прати вътрешно изцеление, това духовно здраве, с което да направим живота си по-свят и по-богоугоден.”\n„Ако искаме да помогнем на болен да се изцели физически и грижата ни е посветена изцяло на него и е правилно мотивирана от нашите усилия да го обичаме, това ще има и духовен ефект. При физическото изцеление откриваш болестта и определяш колко лекарство е необходимо. Стъпките са логични и рационални. При духовното изцеление, ако не осъждаш, ще позволиш да се случи предопределеното и колкото повече обичаш този човек, толкова по-силно ще бъде духовното преживяване и за двама ви. Винаги е по-добре да не очакваш нищо. Нека Бог нареди нещата! Слушал съм за хора да говорят за тази промяна, а това показва, че са станали по-осъзнати за Божията любов към тях. Не толкова в думите, колкото в държанието им проличава: постигнали са покой.\nНапример, много от психично болните са истински себеразрушители – блъскат главите си в стената, късат дрехите си, но ако им се отдели малко повече внимание или ако с тях се отнасят по-мило, настъпва забележима промяна. Ние вероятно никога няма да узнаем какво става в тях, но със сигурност ще разберем, че са били изцелени.” Духовното изцеление се е случвало на мнозина от хората, с които работим – и проводниците на Божията изцелителна сила, и изцелените, са споходени еднакво от Божия мир. Сара, доброволка в един от домовете за болни от СПИН в САЩ, споделя с нас някои дълбоко впечатлили я наблюдения от нейната работа: „Хората, които идват в дома, знаейки, че накрая ще умрат, попадат на място, където могат да намерят спокойствие и да си починат или ако са получили дори слаб импулс, да познаят Бога, да Му се отдадат – и в двата случая домът е добро място за тях. Някои вярват в живота след смъртта, други – не. Водили сме дълги разговори за Бог и за живота след смъртта, споделяйки истините на Библията за този и другия свят.\nВсеки един, с когото съм говорила, силно вярва в Бог. Понякога, особено, когато са близо до смъртта, те приемат вярата на сестрите и искат да бъдат кръстени, но никога не са насилвани да правят това. Открих, че работата тук балансира нещата в моя живот.\nДокато работех в офиса, бях в т. нар. „реален” живот, но щом станах доброволка към Ордена на милосърдието и ходех там веднъж седмично, разбрах, че всъщност това е реалният живот.\nДомът не е бляскаво или красиво място, но хората тук са реални човешки същества, променени от това, че умират. Хората в града не са така истински живи. Работата в дома ми помогна да разбера кое е стойностно в този живот и да осъзная, че има друг живот след смъртта.\nМного от хората, които познавам, преминават през живота без дори за миг да си помислят за онзи след смъртта. Това, което Бог ми показа е, че Той обича всеки: коя съм аз, та да съдя другите? Работата ми като мисионерка към Ордена на милосърдието ме промени. Животът ми сега е по-дълбок, по-пълноценен и по-балансиран между материалното и духовното. Аз намерих покой.”\nСестра Долорес добавя и своя опит в постигането на Божия мир чрез служене на умиращите: „Много от мъжете, които идват в Дома за болни от СПИН, са напълно отчаяни. Но под нежните грижи на сестрите и доброволците сърцата им се умиротворяват. За тях това наистина означава да се завърнат у дома. Те често казват: „Тук ще бъде последното място, където ще живея, последното място, където ще бъда.” Но аз винаги им отвръщам: „Последното на земята. От тук трябва да се върнете в истинския си дом, където ви чака нашият Небесен Отец.”\nКогато съм с някой в последните мигове от живота му и той е умиротворен, спомням си, че всички ние трябва да преминем някога през това. Изпитвам силен копнеж да мога да си отида в мир. Ние всички трябва да се обърнем към Бога – от Него идваме и при Него ще се върнем. Затова, помагайки на другите в последните им мигове, ние също получаваме подкрепа.”\nСестра Терезина си спомни за един човек, който посетил дома в Лондон и й написал писмо: „След като бе идвал да ни види, той ни писа, споделяйки, че при нас е намерил онова, което никога не е можел да си купи или дори да открие у себе си – духовен покой. Казва, че е бил дарен с добро здраве през целия си живот, но никога не е могъл да постигне поне малко покой.”\nЗАБРАВЯЙКИ СЕБЕ СИ, НАМИРАШ СЕБЕ СИ\nДа, имаме право да бъдем щастливи и умиротворени. Създадени сме за това – родени сме, за да бъдем щастливи, но можем да намерим истинско щастие и поко единствено, като възлюбим Бога: радостна е любовта към Него, велико щастие е тя. Много хора смятат, особено на Запад, че парите те правят щастлив. Струва ми се, че трябва да е по-трудно да си щастлив, ако си здрав, защото тогава ще мислиш за много други неща и това ще ти пречи да видиш Бог. Но, ако Бог ти е дал здраве, използвай го за Него – помагай на останалите, грижи се за бедните, дай им работа. Не пропилявай здравето си! Здравето и образованието са дарове от Бог и затова трябва да помагаме на онези, които ги нямат. Исус е казал: „Каквото направите на нищите свои братя, за Мен го правите.” И затова единствената тъга, която изпитвам, е, ако съм съгрешила, ако съм обидила Господа с егоизма или с нежеланието си да бъда милосърдна. Ако нараняваме бедните или се обиждаме помежду си, нараняваме Бог. Всичко е в Божиите ръце – споделяйте онова, което имате, включително и себе си!\nАвтор на това стихотворение за радостта от споделянето и приятелството е един от нашите пациенти в Сан Франциско, болен от СПИН:\nПриятел ли имам, не ме е грижа, че боговете винят ме, а хората – смазват.\nДумите на приятеля са звездата безценна, избистрила пътя на пътника нощен.\nПриятел ли имам, не ламтя за злато, ни кралска награда мечтая за него –\nда поседнем жадувам, да хвана ръката му. Монетен двор да подминеш си струва.\nПриятел ли имам, ще проникна в изкуството, оня бял и прозрачен, преследващ ме пламък,\nсред йероглифите уродливи на сърцето туптящо като химн или фреска\nвърху лице на приятел.\nТърсач по рождение, подарявам ви всичко, научено пътьом тук, на земята,\nи ви съветвам да си завъдите зложелател: рядко само истините еднички\nсмучат мозъка ми като бръмчащи комари – спукай мехура, изгори писмата си стари!\nНо младостта моли: говори за приятелство! И той отвръща доброжелателно,\nдоброжелателно: твоят приятел е ехо на твоите нужди, той е полето,\nзасято с любов не от чужди, и пожънато с благодарност, кораб твой е\nи огнището твое, приседни зажаднял, търсачо на своя покой!\nГосподи, направи ме проводник на Твоя мир – има ли омраза, да нося любов; има ли грях, да нося опрощение; има ли раздори, да нося съгласие; има ли заблуда, да нося истина; има ли съмнение, да нося вяра; има ли отчаяние, да нося надежда; има ли сянка, да нося светлина; има ли тъга, да нося радост. Господи, позволи ми да утешавам повече, отколкото мен утешават; да разбирам повече, отколкото мен да разбират; да обичам повече, отколкото мен да обичат, защото забравиш ли себе си, ще се намериш; простиш ли, ще ти простят; умреш ли, ще се пробудиш за вечен живот.\nЕто думите на някои от доброволците, намерили радост и мир, помагайки на бедните:\nОткакто дойдох да работя тук, в Лондон, започнах да получавам много повече, отколкото давам. Работата ми носи радост, ала това не е обикновена радост. Радостта може да бъде и сериозна. Тя може да е лекокрила и небрежна, но също дълбока и успокоителна, като тази, която изпитват майката и бащата при раждането на своето дете или онази, която усещаш на сватбения си ден. Щастлив и радостен съм да бъда тук, приемам това сериозно – работата е сериозна, но не се тревожа за нея. Сега, когато правя нещо за другите, съм много по-естествен и уравновесен човек.”\n„Работата в Калигат бе преживяване, което промени живота ми. Мислех си, че ще опитам един два дни, ала след това реших, че искам да остана за месец. Всеки следобед, след като бях приключил с работата и отпочинал, имах усещането, че съм в Рая. Не твърдя, че така се чувстват сестрите, които работят всеки ден. Просто познах живота по един нов начин. Работата ти дава необичайно усещане – не знам как да го опиша наистина, може би просто мир. Безкраен мир, изливащ се над мен всеки ден.”\n„Станах пълноценно човешко същество, след като получих възможността да работя с Ордена на милосърдието. Никой не е по-добър от друг – затова се научих да отговарям с любов на всяка ситуация. Колкото повече даваш, толкова повече получаваш. И през цялото време, докато даваш, обичаш и помагаш. Светът получава повече – повече, отколкото изобщо можем да си представим с ограничения си поглед. Сякаш сме свързани със сърцето на света.”\nНакрая имам само едно послание за мир и то е – да се обичаме един друг, както Бог обича всеки от нас. Исус дойде, за да ни донесе благата вест, че Бог ни обича и иска да се обичаме помежду си. И когато дойде време да умрем и отново да се върнем у дома при Него, ще Го чуем да ни казва: „Елате и вземете Царството си, защото бях гладен и Ме нахранихте, бях гол и Ме облякохте, бях болен и Ме посетихте. Каквото сте направили за низшите, за Мен сте го направили.”\n“Хората са неразумни, нелогични и егоцентрични. Обичай ги каквото и да става! Ако правиш добро, ще те обвинят в егоизъм и задни мисли. Прави добро, каквото и да става! Ако успееш, ще се сдобиеш с фалшиви приятели и истински врагове. Стреми се да успееш, каквото и да става! Доброто, което правиш днес, ще бъде забравено утре. Прави добро, каквото и да става! Честността и откровеността те правят уязвим. Бъди честен и откровен, каквото и да става! Онова, което си градил с години, може да бъде разрушено за една нощ. Продължавай да изграждаш, каквото и да става! Хората истински се нуждаят от помощ, но ще се нахвърлят върху теб, ако им помогнеш. Помагай им, каквото и да става! Дай на света най-доброто от себе си и той ще те отритне. Дай му го, каквото и да става!”