Мания великолепие - Шизофрения September\nMANIA GREATNESS - виж MEGALOMANIA. Речник на чужди думи, включени в руския език. Павленков Ф., 1907. МЕГАЛОГ ИЛИ МАНИЯ НА ВЕЛИЧЕСТВОТО Психично страдание, изразено в преувеличено мнение на пациента за собствената му личност, неговото достойнство и...... речник на чужди думи на руски език\nзаблуждения от величие - егоизъм, арогантност, звездна треска, газове, гордост, арогантност, арогантност, арогантност, арогантност, арогантност, самонадеяност, арогантност, арогантност, фанабийност, преданост, амбиция, самонадеяност, сила, арогантност,...\nМания на величието - Този термин има други значения, виж Мания на величието (значения). Заблуди на величие; Scien. Величието на мозъка ; Мегаломания (от гръцки. Γεγαλο много голяма, или преувеличена и гръцка. Αανα психично разстройство) тип самосъзнание и......\nилюзии на величие - (мегаломания) комбинация от маниен синдром с илюзии на величие...\nМания на величието - (лат. Mania grandiosa) - болезнено състояние, когато човек се чувства велик човек, включително и без обективни причини. Седни, радвам се. Изхвърли всички страх, И можеш да се запазиш свободен, позволявам ти. Знаеш онзи ден. Аз... енциклопедичен речник по психология и педагогика\nMajestic Mania (албум) - албум на Majestic Mania Arii Дата на излизане 1985 Записан 1985 Heavy metal жанр Продължителност... Wikipedia\nМегаломания (ценности) - Мегаломанията е вид самосъзнание или лично поведение, изразено в крайната степен на надценяване на неговата значимост, популярност, популярност, богатство, власт, политическо влияние и т.н.\nМегаломания (болест) - мегаломания (от гръцкото многообразие от много голяма или преувеличена) е исторически термин за поведение, характеризиращо се с измамни фантазии за богатство, сила, гений или всемогъщество. Проявява се под формата на ирационално...... Уикипедия\nМания на величието (албум) - Този термин има други значения, виж Мания на величието (значения). Мания на величието... Уикипедия\nМегаломания (филм) - Има и други значения за този термин, виж Мегаломания (значения). La Folie Des Grandeurs делюзии на величие Комедия жанр... Уикипедия\nMANIA - (гръцки: мания, от mainomai да бъде луд). 1) психично разстройство, основано на преобладаването на една или всякаква натрапчива идея. 2) силно пристрастяване към всичко. Речник на чужди думи, които са част от руския език...... речник на чужди думи на руския език\nЗаблуди на величие на латински\nПризнавайки, че обществото, подобно на индивидите, може да бъде подложено на болести, е лесно да се види, че преувеличената любов към успеха и властта е характерна болест на нашата епоха, прекомерното желание за величие да ги постигне на всяка цена.\nТова, което за някои е само странност на ума, може да достигне до други размери на лудост. Така се създава формата на лудостта, най-често срещаната и в същото време най-опасната, тъй като тя обикновено е знак за неизлечимото лудост и близката дегенерация на индивида.\nВече казах, че тази форма на лудост е сравнително нова. Наистина, древните автори рядко го споменават: макар да дават дълги описания на мания или меланхолия, високомерното лудост се споменава само мимоходом, но винаги привлича вниманието с невероятната му непоследователност и крайната невероятност на фантазиите на пациента. Можем да припишем това относително неизпълнение по две причини.\nНа първо място, в древността и в някои страни, дори днес, много от онези, които са обсебени от заблуждения от величие - сега ги изпращаме, без никакво смущение, в психиатричните болници - вдъхновили хората като пророци с нещо като свещен страх и суеверно уважение, които ги оградиха. от ефектите на признатата лудост. И днес може да се открие (особено сред невежите жители на Африка) хората, заобиколени от най-уважителното уважение, които понякога носят масите зад тях, сеят бунтове и смущават армията на великите сили. В същото време тези хора са всъщност само маниаци, обсебени от заблуди от величие или паралитичност на първия период.\nФактът, че онези, които са обсебени от гордото лудост, все още са малко проучени, се обяснява, първо, с факта, че те не са били считани преди за луди, а напротив, приписват им по-високи умствени качества. Втората причина е, че гордото безумие е характерна болест на нашия век. В физиологични и философски термини същността на лудостта е една и съща, а разликата в нейните форми се определя от външни обстоятелства или от образованието на субекта, който става негова жертва.\nВ първите две глави на нашата книга, ние представихме на читателя картина на онези идеологически тенденции, които накараха хората от предишните епохи да лудят. Тяхната мисъл, завладяна от страха, се разхождаше край Сатана и създаваше около себе си фантастичен свят на свръхестественото.\nПреди не повече от четиридесет години нашите баби се занимаваха с въртящи се маси, причинявайки сенките на мъртвите и ги питаха за личните им дела и не винаги получавали успешни отговори.\nОтидете сега в болницата за психично болни - и няма да чуете там повече речи за Сатана с неговите орди, нито за съботата. Дяконът на Париж там не е известен и дори произведенията на Алан-Кардек са оставили само слаби следи.\nЖителите на настоящите психиатрични болници треперят пред три мистериозни и ужасни явления: преди електричеството, полицията и йезуитите. Това е модерна форма на лудост. Каква ще бъде неговата форма утре? Не знам и дори не знам, защото не знам условията, при които нашите наследници ще живеят. Трябваше да се върна към тези факти заради доминиращата роля, която те играят в историята на надменената лудост, и заради обяснение, което може да се научи от тях, за да оправдае конкретните случаи на това заболяване в наши дни.\nВ момента литературата е получила пълното право на гражданство епитет "трескава", както се прилага към живота ни. За да постигнете успех, доминирайте, бързо направете кариера - това е целта на повечето хора от последната формация. Условията на живот на нашите предци бяха много различни от сегашните, кастовият дух преобладаваше в предишната й ограничена сфера, от която беше изключително трудно да се измъкне. Незнанието, което държеше масите, не им позволяваше да се надяват на почетна позиция. Държавните назначения са наследени от представители на известни фамилни имена, които не са по-ниско от никого. Амбицията беше слабо развита, тъй като беше очевидно, че е невъзможно да го задоволи. Сега виждаме напълно различна ситуация. В днешно време социалната система позволява на всеки да направи най-безграничните изисквания към живота. Няма съществена пречка между най-скромния член на обществото и правителството. Безпрецедентният късмет на някои блестящи хора, които започнаха кариерата си от най-ниските нива на социалната стълба и достигнаха върховната власт, внезапното и често неразбираемо издигане на незначителни хора без позиция, способността да постигнат незабавно най-високите почести и позиции, без да преминават през всички нива на официалната йерархия, достатъчно ли е, че ако не обърне главата, то поне да даде специална форма и посока на делириум?\nЗа тази специална етиология е необходимо да се добави жаждата за удоволствие, преобладаваща в нашето време.\nПестеливостта, в нещо дори дребно, на едно поколение, слязло от сцената, бе заменено от любовта към лукса и екстравагантността, която обхваща всички сектори на обществото от горе до долу.\nНашите предци обичаха парите и искаха да го спасят, но ние искаме да го имаме, за да го използваме веднага.\nПестеливостта вече не е сред работната ни класа. Прибавете към всички тези фактори алкохолизъм, изяждайки нашата раса, която подготвя плодородната почва за всякакви атаки на лудостта.\nИзглежда, че аз приписвам на цивилизацията отговорността за появата на надменна лудост сред нас. Не ме считайте обаче за такъв враг на напредъка - признавам, че ролята на цивилизацията в историята е двойна.\nНесъмнено, чрез отваряне на нови средства за задоволяване на човешките нужди, тя създава и цяла поредица от нови, в резултат на което борбата се развива не за съществуване, както в примитивните народи, а за удоволствие.\nБизнес треска, внезапно натрупване и изчезване на големи държави са произвели нещо като умствено кипене или живот под високо налягане и летене в пълна пара, в резултат на което слабите трябва да умрат по-лесно, отколкото в по-ранни времена. Но наред с това, цивилизацията действа в обратна посока, омекотявайки и парализирайки много от обществените злини.\nСтрува ми се, че Паршан успява да разреши този спор със следната формула: „Успехите на цивилизацията имат сложен ефект върху броя на лудите хора, които те се стремят да увеличат от собствените си партии и да ги намалят с други”.\nКъде спира антагонизмът между двете му противоположни влияния? Коя страна ще бъде крайното предимство? Само бъдещето на нашите повече или по-малко далечни потомци ще отговори на това.\nВъпреки това, тя не трябва да се ограничава до тези донякъде неясни и общи съображения, за да изясни за себе си причините за мегаломанията. В допълнение към общите условия, над цялата ни раса, всеки от нас има специални и лични причини, които предразполагат или защитават от болести.\nНачело на субективните причини трябва да се постави наследственост. Много талантлив психиатър Марс твърди, че 90% от лудите хора са деца на психично болните. В момента те не се третират толкова строго, но нищо не може да бъде по-опасно от това наследство и това е още по-приложимо за гордото безумие, отколкото за всички други форми на лудост.\nМъжете са много по-склонни от жените да имат заблуди за величие, а това не е изненадващо: техният живот, емоции и амбиции са по-интензивни от тези на жените. В нашата социална структура човекът служи като гръбнак на семейството. Любопитно е, че празните мъже са по-често изложени на тази мания, отколкото на омъжените мъже. На пръв поглед този факт противоречи на това, което току-що казах, тъй като празните хора са свободни от грижите на семейното огнище, но трябва да се отбележи, че отсъствието на семейство предразполага към по-нередовен начин на живот, алкохолизъм и различни видове ексцесии.\nВдовиците и вдовиците са още по-склонни към това заболяване, което обаче е напълно разбираемо. Има ли малко между тях, които чувстват само скръб в живота си и не виждат нейните радости, само притеснения и горяща скръб, а не намиране на утеха?\nАко се обърнем към статистиката, ще видим, че либералните професии предразполагат към надменни безумие повече от другите, и сред тях на първо място са отраслите, които са най-рискови и изискват най-интензивна борба.\nТе се ръководят от актьори, след това адвокати - някои винаги се стремят да създадат блестяща роля, други са пристрастени към бързия успех, който политическата арена им обещава. Веднага ги следват лица от духовенството, които очевидно не винаги са лишени от амбиции, след това следват преподаватели и писатели.\nЗа щастие за невъзмутимите служители от различни отдели, ние срещаме техните имена в самото дъно на тази съдбовна стълба. Тежката дисциплина и неизбежната строгост на йерархията държат въображението на бюрократа от ентусиазъм и от гордото лудост.\nНяма почти никакви примери за това, че фермерите са изложени на това съвременно заболяване. Спокойният начин на живот, простотата на морала, невъзмутимостта на желанията все още ги предпазваха от този бич.\nПреди това се занимавахме само с неговите причини и сега пристъпваме към последствията. Колко голям е броят на тези маниаци и в каква степен те са сред нас? Много е трудно да се отговори предварително на този въпрос, тъй като не е лесно да се установи къде започва безумието и къде свършва здравият разум. Полето на лудостта няма строго определени граници. Така че, един даден предмет изглежда луд, а според други той се различава само по ексцентричност. Или вземете някой мечтател, създавайки проекти, които на всички изглеждат химерични, но отнема известно време и виждаме, че неговите химери се изпълняват. Това е толкова вярно, че когато хората казват по един обикновен начин: „той е луд“, никой не приема, че това е психично болен човек.\nТакъв епитет често се прилага за хора, които не споделят нашите убеждения. Мори изрази тази идея по следния начин: „Никой, строго погледнато, не е здрав в тялото и душата; никой не е гарантиран срещу болести и заблуди. Но когато лудостта стане толкова значима, че сумата от причинените от нея грешки решително надвишава обичайното им число, открито в средните хора, тогава те осъзнават, че този предмет наистина се „премества”, точно както фактът, че болестта се установява само когато нарушаването на нормалното състояние на тялото става така сериозно, което е придружено от значителна промяна в една или няколко пратки. "\nЗа гордата лудост, повече от всяка друга форма на лудост, тази конвенция се прилага. Тук трябва внимателно да претегляме и разглобяваме редица от най-трудните обстоятелства. Дали например идеята за разделяне на Африка от Азия или разделянето на Америка на две части трябва да се счита за луд? Няма съмнение, че мнозина са склонни да го разглеждат от тази гледна точка, и все пак тя е станала почти свършен факт. Не е ли лудост да получиш 15 000 франка на час, който пееш на сцената на театъра? Преди петдесет години той със сигурност би бил признат от всички като лудост. И въпреки това таксата се превърна в обичайна норма за турнето на първокласни европейски певци.\nГордостта на глупостите може да се счита за психопатична само когато се вземе предвид позицията на засегнатото лице. В някои случаи той е като в латентно състояние, така че психиатърът трябва да рови в съзнанието и действията на човек, за да намери слабото си място. Не сме ли обсебени от надменен лудост, който, желаейки да привлече общественото внимание към каквото и да е, изпраща разтоварен револвер на министъра или, прониквайки в Камарата на депутатите, без никаква причина прекъсва срещата с редица пистолетни изстрели? Ето човек, който не позволява на лаврите на неговите предшественици да спят и които след неуспешен опит да запалят фойерверки на обществено място, използва револвер, за да бъде арестуван пред всички, да влезе във вестниците и да привлече вниманието на всички, с една дума - да продължи напред, после поне скандал и позор.\nНашето светско общество несъмнено е пропита с духа на суетата. Няма ли нищо болезнено, ако искаш да привлечеш внимание към себе си с нещо освен лични заслуги? Човек задоволява суетата си, като плаща скъпо за предмети, които не струват това, а другият носи големи жертви, за да присъства на първата среща на някой високопрофилен процес или на генералната репетиция на новата опера, третата свети със своите коне и вагони, във връзка с които неговата заслуга се изчерпва само с придобиването им, четвъртият посещава някои места само в дните, установени по този начин. За да видите по-рано от други, да придобият репутация на човек, посветен на Eleusinian тайни на боговете, да се разграничат най-малко един забавен трик и просто да не се удави в тълпата - това е страстното желание и постоянно желание на членовете на светското общество.\nПримери за това странно психично състояние могат лесно да бъдат наблюдавани сред нашите „златни младежи”, в тази пъстра тълпа от омаломощни господа. Често любовта към блинг не е нищо повече от най-слабата форма на гордото лудост.\nПрекалено дълго се задържах върху етиологията на тази болест и бързам да премина от общото разсъждение към представянето на самия субект.\nИма две категории луди, чиято болест се проявява в гордост. Техният начин на действие е толкова различен и резултатите от болестта са толкова противоположни, че трябва да ги разделям от самото начало.\nПървата категория се състои от прости мономани, след което се излекува, след което завършва тяхното дълготрайно съществуване в повече или по-малко изразено лудост. Представителите на друга категория, много по-поразителна, форма на психично разстройство се развива в рамките на няколко месеца. Шумни, резки, неспособни на последователно мислене, те бързо се приближават към морален и физически упадък, който винаги завършва със смърт - от тях се формира контингент от общи паралитика.\nПри първата глупост е рационално, последователно, логично и не винаги очевидно абсурдно. Те успяват да вдъхнат увереност в себе си и да принудят другите да ги приемат сериозно, докато някой ден не преминат границата.\nВторият веднага става непоследователен, абсурден и преувеличава всичко до такава степен, че не може да държи дори най-наивния слушател.\nПървите признаци на заболяване и в двете форми също са много различни.\nНека първо да видим как се развива проста, горда мономания. Не очаквате това да е обичайното, логично и почти неизбежно следствие от периода на меланхоличен безумие - вяра в преследване. Фовил и Манян твърдо настояваха за подобен ход на този процес.\nПо време на период, известен на писателите като инкубация, който може да продължи много дълго време, пациентът се отличава само с безпокойство. Неговият характер се променя, той става ужасно раздразнителен и възлага на всички явления около него смисъл, който е далеч от реалността. Роднините дори не подозират какво трябва да се случи и са изненадани само от нередностите и странността на идеите, които проповядват болните членове на семейството.\nСкоро има ново явление, това е халюцинация: пациентът може да чуе думите, които никой не изрече, намира в храната миризми и вкусове, които всъщност не са характерни за тях. Веднъж в ресторант срещнах един джентълмен, който внезапно отиде при ближния си, който му беше напълно непознат, и му удари шамар. Той чу, че този човек му произнесъл обидно проклятие, но междувременно скоро стана ясно, че никой не е казал нито дума. Вестници изобилстват с подобни послания.\nМного често психично болен човек чува гласове, които звънят зад стената. После си въобразява, че неговите клеветници се скитат из къщата, наблюдават го и възнамеряват да му навредят. Произходът на горчивия вкус, който той намира в храната под влиянието на халюцинациите, се обяснява много просто: това е отрова, изсипва се в храната му и може би нещо по-лошо.\nНедоволен, преследван от въображаеми врагове, полицията, шпионите, понякога дори електричеството или магнетизма (както видяхме в един от последните процеси), не знае какво да прави. Той подозира семейството, правителството и един хубав ден отива на прокурора да направи някакво странно и нелепо денонсиране, най-накрая да отвори очи към роднините си.\nСлучва се обаче, че треперещият ум избира други начини. "За да се случват толкова много несправедливости", казва психично болният, "за да бъде човек измъчван в нашата социална система, както и аз," е необходима намеса на високопоставени служители и участие в работата на мощни лица. "\nСега става ясно как се формира гордата лудост. „Но ако влиятелни хора са ангажирани с мен“, продължава логично пациентът, тогава това означава, че го заслужавам, което означава, че вече не съм скромен гражданин, който считам за себе си. Значението на моя човек очевидно произтича от значението на моите страдания и значението на извършителите на тези мъчения. Ако след всичко това живея скромно, то това се обяснява само с факта, че атрибутите, на които имах правото да ми бъдат отнети. " Дайте воля на болно въображение - и тук пациентът си въобразява, че е син на Луи XVI или херцог на Райхщат, лишен от наследство. Най-скромните от психично болните се считат за несправедливо гласуващи депутати.\nОт този момент лудостта придобива много ясен характер - смес от суета и въображаемо преследване. Халюцинациите продължават и са във времето, за да съвпаднат с този нов ход на делата.\nПсихично болният ходи с високо вдигната глава, с гордост и покровителствен тон, бавно отговаря на въпросите, които му се предлагат, или, обратно, е красноречив и приказлив. Той разказва първата информация за неговата ситуация, проекти и теории. Но това, което е особено поразително, е невероятната последователност, с която той съчетава своите изобретения. Колкото и да са абсурдни, мономанецът успява да им даде хармонично логична форма и ако го хванат в лъжа, той понякога намира много хитър начин за излизане от една трудна ситуация. В тези абсурди наистина има връзка, делириумът му е систематичен и всичките му действия са неизбежен резултат. Той дори настройва дрехите и храната на новата си позиция.\nНай-удивителното въплъщение на този тип ни е дадено в безсмъртния Дон Кихот. Той е рицар и затова се нуждае от черупки, които е направил от картон, но това не го притеснява, тъй като черупката изглежда блестяща и силна. Таз Мамбрин - само прибор за бръснене, но Мономаняк го наричаше по различен начин и за него това беше достатъчно. Той ще възстанови справедливостта в този свят, ще триумфира над великаните и винаги ще остане верен на въображаемата красота на прислужницата на Тобос. Когато се установи първата идея за делириум, всичко останало става ясно и се развива последователно, до и включително бедния Санчо Панса, очакващ пристигане на острова. В щастливи моменти от изчистването на ума, последното ни дава характерен пример за инфекциозността на лудостта, която често се случва в живота. Можем да кажем, че дължим на Сервантес неподражаемо описание на заблуди на величие. Най-съвестният психиатър нямаше да откаже да се абонира за него.\nЗа да дам на читателя напълно точна представа за необичайната дейност на мозъка с гордо луд, за да го запознаем с всички форми, в които може да се формира странното въображение на пациента, трябва да дам тук историята на всеки от тях поотделно. Но това е невъзможно. Ето защо ще спомена само някои случаи от моята практика и наблюденията на най-добрите френски психиатри.\nПри пациент, страдащ от хронични заблуди или наследствено психично разстройство, мегаломанията най-вече носи артистична, научна, литературна или политическа конотация. В началото Мономаняк се притежаваше твърде добре, за да се смята за цар, император или милионер. С такива луди идеи фактите не биха могли да се впишат в известна система, а противоречията ще бъдат отбелязани твърде рязко. Напротив, дори най-скромният субект може да мисли и да каже, че е непризнат гений, погрешно разбран поет или несправедлива политическа фигура. Веднага след като се създаде такава увереност, всичко останало върви само по себе си. Читателят обаче сам ще види от някои от фактите, които сега ще дам. Преди около 10 години се запознах с бакалин в Монруж. Поради неуспешни търговски операции, тя трябваше да отиде при продажбата на лоши картини. Тези две професии бяха за нея източник на най-необичайни и странни глупости. Представи си себе си велик скулптор и дори изобретател на нов вид захарна скулптура. Наистина тя непрекъснато се опитваше да вземе парче от този продукт и с помощта на назъбен нож успя да му даде повече или по-малко далечна прилика с главата или торса.\nЛесно е да се разбере, че подобна иновация (разбира се, според нея) не би могла да привлече общественото внимание към себе си. Ето защо г-жа Е. получава от всички кралски личности всички видове отличителни знаци, които носи на гърдите си. На пръстите си носеше пръстени от тел, в които внимателно поставяше парчета стъкло, носеше шапка с дълги пера на главата си и голямо огърлица от индийски кестени, нанизани на нишка около врата. Поставям в книгата си нейния портрет, представен от самия изобретател. Г-жа Е. се смята за известен художник. За съжаление не мога да донеса някой от нейните рисунки, тъй като тя се занимаваше само със стенописи. Моно-жена размазала нещо по всички стени и използвала мастило, вино или мръсотия заради липсата на бои.\nИсках да спася една от своите творби и веднъж й донесох върха на захарната глава. Тя направи ваза от нея, която тя любезно ми подари с цветя, събрани в болничната градина. От страх, сякаш цветята не увяхват, тя измисли злонамерената идея - да налее вода във вазата. Ето защо след няколко минути майсторското произведение на изкуството беше загубено!\nГ-жа Е. е художник. Сега слушайте историята на един учен.\nГустав Х. страда от две заболявания: епилепсия и делириум, тъй като в тази област, уви, комбинаторната работа не е забранена. Представи си себе си велик астроном и от седем години мегаломанът изучава структурата на небесните тела и живее под самия покрив, за да бъде по-близо до небесния свод и да може да прави астрономически наблюдения през нощта. Той обаче винаги изразява себе си с параболи: “Справедливостта е справедлива”, казва той; "В същото време най-малкият човек е най-големият, най-ниският е най-възвишеният, най-нещастният е най-щастливият."\nВ продължение на седем поколения се натрупаха огромни суми, за да се възнагради астрономът за всичките му трудове.\nТой е построил телескоп, който е цинкова тръба, в края на която е вкарано дъно с пробити в нея малка дупка. Безкористният учен прекарва цели дни в наблюдения и вижда слънцето отзад и търси централна точка, която ще му позволи да намери квадрата от кръг и след това да проникне във Френската академия. Той страда от халюцинации на слуха, има любопитно и в същото време рядко явление, а именно, халюцинациите се променят в зависимост от ухото, с което той ги чува. Чрез дясното му ухо един зъл гений непрекъснато му прошепва: „Свинска глава, главата на глигана!“ - докато в добрия левия гений казва: „Бъдете търпеливи, продължете, много добре” - и така нататък.\nСред хроничните и наследствени психично болни често са поети. На директора на психиатрична болница не е нужен ден, за да не получи послание или кантата, посветена на него, сред които понякога се намират доста добри, но заедно с тях има и такива, върху които има безспорен отпечатък на най-пълната лудост.\nЕто едно поетично писмо, адресирано до Дева Мария от търговец на фармацевтични продукти, който седеше в болницата на Света Анна. *\n* Всички стихотворения, поставени от автора в тази глава под формата на илюстрации на характеристиките на лицата, страдащи от заблуди на величие, са преведени от Н. Л. Пушкарев.\nКато жив израз\nВсички чувства, колко жален мой здравей,\nКато слаб дар на любов и уважение,\nВземи този скромен моят сонет!\nО, девствена девойка!\nО, майка ни!\nВ земната борба\nЗа всички живи, десницата ти -\nАнгел-пазител на техния светец!\nИ аз! Бъдете движени от бедността\nМоята душа! Да, добра ръка\nПросвети отново пред мен;\nДа, под твоята свещена охрана\nОтново в нишката на бързите дни на живота ми\nТъкат и радост и любов\nИ да, очистените ще се появят\nКато те обичам, ние те пазим\nАз съм пред моя Създател!\nТой също така посвети на г-н Манян стихотворение, написано за домашната пиеса, организирана в болницата. Поетът го придружава със следния вид стихотворение:\nУважаеми докторе! отношение\nИ благодаря, ето какво\nМонетата е нещастна, без съмнение,\nЩе ви дам награда\nМога за вашата работа толкова голяма.\nПриемете ги, уважаеми докторе.\nЩе кажа - възлюбени, когато,\nПоддържайте тази такса с малка стойност,\nТи шепнеш ми: - несъмнено\nНие всички сме еднакви - и завинаги! "\nДруг пациент изглежда има много по-малко уважение и благодарност към своя лекар. Той е написал сатира, състояща се от 120 александрийски стиха, от които аз обаче ще те спасявам. Някои от тях обаче звучат много зле:\nО, най-лошите от всички живи хора,\nКоето Бог можеше да създаде за всеки грях:\nОрда от безскрупулни, отвратителни лекари,\nВ кал, който успя да се обърне\nЕдин от най-галантните, един от най-чистите\nПризвания за живот! О, тези негодници,\nКакво наричат психиатрите като моралисти\nПостоянно се състои! Те да скрият краищата\nСрамни свои дела, разкъсвайки всичките ми бележки.\nТе са врагове на всичко: общество и всички\nВсички благословения на обществото, и толкова зли и ниски,\nКакво е стойността на сатанинския грях за рубли!\nТези творби на психично болните са много интересни. Дадените от мен примери не надхвърлят обичайната рамка. Често обаче трябваше да наблюдаваме как стимулирането на умствените способности у хората, очевидно най-деградирали, е съпроводено от създаването на забележителни творения.\nИма луди поети и художници, но има и луди хора, които изглежда имат поетичен дар, а не винаги е лесно да се различи един от друг. Имах честта да бъда един от последните ученици на Моро де Турс и често чувах как защитава известния афоризъм за идентичността на гения и безумието - разликата в резултата се дължи само на превъзбуждането на една или друга способност. Талантливият психиатър Сайна имаше идеята да събере творби на психично болни хора в Шарентон и резултатът, който постигна, е толкова забележителен, че резултатът е любопитна колекция и за мен е трудно да се противопоставя на желанието да ви запозная с него. Сигурен съм, че сред грешките, за които ще трябва да кажа, читателят ще се радва да забележи в него някои остроумни неща.\nА. след интензивни умствени упражнения, които продължиха цялото лято, внезапно започнаха да изпитват непоносими главоболия. Скоро, неразумното разкаяние на съвестта започнало да го преследва, така че макар и да нямаше вина за болните, той все пак постепенно се убеди, че скоро трябва да стане жертва на небесното наказание. Няколко дни по-късно той си представяше, че Бог го е превърнал в животно, както някога е бил Навуходоносор.\nОт този момент земята в очите му промени външния си вид. Пациентът започна да вижда всичко в зелено. Когато говореше, му се струваше, че животните го разбират. На магаре или на кон видя, че другарите му, гледката към тревата го караше да се хване, а ако се въздържи от това, то беше само от суета и от страх от скръб на роднините и приятелите си.\nВ това странно психическо състояние той започва да пише стихове, предназначени за едно провинциално състезание. Той прекарваше целия ден с голи в слънце в преследване на рима, а вечерта, след опитни неуспехи, напълно загубил ума си, направил ужасна сцена за жена си и майка си, хвърлил шапката си в локва и започнал да насилва краката си бурно. След това изведнъж се освободи от ръцете на тези, които го държаха, изкачи се до втория етаж на къщата си, изрита вратата в едно таванско помещение с рамо и се хвърли към прислужницата, която се опитваше да я удуши.\nНай-накрая успя да го хване и да го изпрати в убежището. По пътя той непрекъснато казваше: "Аз съм негодник". След като влезе в кабинета на лекаря и видя портрета на император Наполеон на стената, пациентът му се обърна с реч, изречена с тих глас. После тържествено попита по кое време ще бъде гилотиниран на следващия ден. Прекара много тревожна нощ, трескаво пишеше листове хартия и всяка минута се справяше с това, което възнамеряват да направят с убиеца Дюмоляр. В заключение той запечатва писмото и го изпраща на името на император Наполеон III.\nПосле започна да изважда косата си от брадата си, като крещеше: „Търся последния си враг“. След известно време умът се върна към нещастния. Беше толкова спокоен, че директорът на болницата успя да го покани на вечеря.\nПо време на общ разговор на масата един от лекарите го попита:\n- Кажете ни, моля, защо по време на вашето заболяване сте били толкова заинтересовани от съдбата на Думоляр. Обяснете ни значението на отговора, даден от вас в такава трагична форма: „Търся последния си враг”. И накрая, кажете ни, ако знаете това, какво се е случило тогава?\nАз буквално цитирам отговора, записан от Сента от думите на пациента: „В началото на болестта ми получиха шапка, която ме удари със своята странна форма. Всичко това ме накара да се съмня. Представях си, че тази шапка е знак за проституция. Затова започнах да стъпквам и когато майка ми се опитваше да ме притисне с ръцете си, бях толкова възмутен, че съм готов да я убия на място. След това по време на обяда чух, че хората арестуват хора на улицата и говорят за мен. За да избегна този срам, аз се втурнах от апартамента и по време на полета бях в килер, където намерих слугинята да се съблича преди лягане. Изключително учуден на такава среща, аз неволно се запитах какво ми трябва тук. Появата на слугите ме накара да мисля за Дюмолар и след това, без никакви преходи, ме доведе до убеждението, че аз самият не съм никой друг, а Дюмолар, а Думолар трябва да изнасили и удуши прислужницата. Бях арестуван и доведен тук. В кабинета на лекаря не видях портрет на императора, а себе си. Той ми накара някои горчиви упреци за престъпните ми действия и обяви ужасно наказание, което ме чака. След като влязох в поставената ми стая, си представих, че съм в затвора с всякакви престъпници. Когато ми дадоха клистрир, си помислих, че той е бил отровен и че това е възмездие за ужасните ми жестокости, тъй като, по всяка вероятност, главата ми би осквернила дори нож за гилотина. Скоро почувствах отражението на отровата: цялото ми тяло беше покрито с червеи, бях погълнат от тях и парчета от развалено месо паднаха от мен. Когато казах, че „търся последния си враг“, се опитах да хвана един от червеите, които ме измъчваха живи, но всички те бяха смачкани в пръстите ми. Почувствайки приближаването на смъртта, аз исках да се явя пред Всемогъщия с един от червеите в ръцете си, за да имам право да му кажа: “Аз наистина бях ужасен мошеник, но наказанието, което претърпях, надмина всяка мярка. Виж, Господи, в този гнусен и отвратителен червей - бях изяден от тях жив. Нека Твоята свята милост и цялото добро прощение да се спуснат върху мен! ”Когато дойде вечер някакво питие, аз го погълнах с нетърпение, вярвайки, че е предназначено да ускори края ми. Тази напитка ме заспи, и аз се събудих изключително изненадан, че още не съм умрял и че съм се отървал от червеите. - Вероятно - помислих си, - те искат да удължат мъките ми. Тогава си спомних децата си, видях ги бездомни просяци, от които всички се отвърнаха заради позорното име, завещано им от баща им, и реши преди смъртта си да ги повери на грижите на императора. За да го докосна по-истински, реших да му напомня в писмо за дом за сираци, основан в чест на императорския принц. В същото време бях вдъхновена от надеждата, че може би императорът ми заповядва да заведа децата си там. След като приключих съобщението, започнах да очаквам смъртта по-спокойно. Получих пиявици, а после мислите ми станаха по-малко объркани. Започнах да осъзнавам какво се е случило и заради странността на хората около мен, скоро осъзнах, че това не са престъпници, а луди. Това послужи като лъч светлина, който започна да ме осветява и осветява позицията ми. След горния разговор един от присъстващите отиде за писмо, адресирано до нещастния император. Беше в стих. Аз го нося изцяло:\nГорко на деца на улицата. О, горко Те са\nНе скъпа гърди,\nНяма рога с мляко - повече сълзи.\nЯдосан замръзване на рамене нощи и дни;\nОгромна скръб и труд\nШофиране на боя и живот от красивите им чела.\nИ така растат, растат от ден на ден\nТези деца на греха, без молитви и кръстове,\nБез любов, без утеха, без съчувствени думи,\nБез лидер ние призоваваме за чест!\nИ така расте, расте. като червеи в сенките!\nИ тази змия в ясен слънчев ден,\nОт тях навсякъде пропълзяват недостатъци.\nИ душата отива в тези пороци,\nВ тази змия, че като черна сянка,\nТова, като хидра, затъмнява живота на големите градове.\nВъображаемият просяк, развълнуван пени,\nНегост, недостоен герой от таверните,\nХитрият измамник под прикритието на простата добродушна,\nЯдосан разбойник, заточващ ножа ви,\nТова е всичко, всички от тях, деца на улиците на роднини!\nВ галерите, в затвора, а понякога\nИ в хватката на гилотини ще ги срещнем навсякъде,\nТези деца, които не са имали люлки\nБожиите ангели, ласки и роднини!\nМир на децата на улицата!\nГрейс ги очаква!\nНе, ерихия, те плакаха\nОт небето до тях, Божията майка - и отново се изми\nС лицата им мляко милосърдието\nГрех, отхвърляне и зло.\nНяма повече бедност, не лъжа, никакъв срам\nТе няма да нарушават съня си,\nДа излее в сърцата им, както в тялото и в очите,\nОтрова на порока. О, не, от сега\nИ сладък, и той ще бъде тих!\nЛюбовта с милост е двете му стражи.\nА по-късно, когато в кръвта им,\nВ сърцата им ще събуди съзнанието на всичко,\nВсеки, който обича себе си\nДайте цялата кауза на любовта!\nИ раят ще дойде отново тогава на земята:\nВсички честни сделки ще намерят\nА онези, които са пълзели целия си живот в зло,\nНейният мед, като полезна пчела,\nВ публичната клетка ще понесете!\nНо кой е той, този ликург, онзи мъдър полубог,\nКакви нещастни кученца са запазили в благородно сърце?\nКакво е направило земята червеи гладни?\nКакво може да направи химера? Кой обича Бог\nДадох любовта на местния, който не можеше да я познава;\nДали чест и името на онези, които са родени без корени.\nМоже ли да бъде една от онези, които управляват тъмнината на живота\nДа светите ли? От онези фалшиви Прометей,\nКакво правят някои Моисей?\nТяхната любов към бедните е само скъпа за умовете им,\nИ гордостта на тези дни е най-новите фарисеи\nТя може само да дразни, но не и да му помогне.\nКой е той? Това е героят, чиято дума е в един момент\nУвенчан с тъжен Лувър се заплел\nНадежда Луи и Валу! Този син\nПечели, които спасиха страната два пъти, изгонвайки дивата природа\nКултът на зверствата! Какво ще кажете за робите на камшика и гилотината\nТой отново създаде хората, хората, както и той самият - страхотно!\nТова - ти, Наполеон, чието име е цяла уста\nТвърдо ентусиазирано от яслите към залата!\nТова - във вашата мантия, облечена, по Божията воля,\nСъдбата на цяла Европа, сирак,\nПодобно на собствения ти син, с мечтата, която мизери\nНе прекарвай отново целия си живот!\nНо вие не сте сами - о, не! - Наполеон,\nБеше в този подвиг велик и обединен:\nВашият ангел-пазител е посял лъв в сърцето ти\nСлавата, която засенчва славата на всички времена,\nКак веднъж да засенчи блестящия Партенон\nСкромният Назарет се пренася контрабандно от Божия Син!\nИ така, деца на улиците, всички сте спасени\nВ тази мантия Цезар смел!\nЛюбов, уважение към законите на страната,\nОт сега нататък смелостта и храбростта трябва\nСтанете бъдеща съдба!\nСега всички имате право да плачете в унисон,\nКой би дръзко на името ви\nПопитах те: “Остави иронията!\nЗа нас Франция е майка на всички и на нашите\nОтец беше самият Наполеон!\nА. напълно се възстанови, но никога не можеше да пише стихове, сравними с онези, които бе събрал в ужасна нощ, когато се идентифицира с Дюмолар и беше изяден от червеи.\nКогато А. е бил в Шарентон, там има много оригинална ферментация сред болните. Двама или трима от тях решиха да започнат вестник и при какви условия.\nПо това време имаше 3. в болницата на Шарантон, който бил обсебен от заблуждения от величие, придружен от странни идеи за преследване. Беше много опасен човек, който се бе заклел да убие първия човек, на когото се натъкна. Без да се замисля, той с изключителна сила откъсна огромна желязна ивица, вградена в стената, и започна да пази вратата. За щастие той бе незабавно забелязан и обезоръжен. С течение на времето вълнението на А. значително отслабва и пациентът, с изключение на упоритото нежелание да пише на роднини и да сменя бельо, очевидно се е върнал в нормално състояние. Той прекара цели дни в четене и превод на романите на Дикенс.\nВ същото време с него и в кабинета му имало офицер, който се забавлявал с писане на акварели. Веднъж той успешно възпроизвежда главната порта на болницата. 3. като видял рисунката, той внезапно бил осветен от една мисъл и написал под него:\nПът до Мадополис\n„Пътят, водещ към Мадополис, не представлява магистрала с каменна насип, ровове и склонове; това е сферичен път, размерът на земното кълбо, и височина, равна на най-голямата египетска пирамида.\nОт самото раждане влизаме в Мадополския път и го оставяме само със смърт.\nСтранно е, че най-бързо се движат по него, може би по време на сън, и прекосяват портите на известния град, когато най-малко го очаквате. В Мадопол живеят мъже и жени. В света, по някаква причина, погрешното схващане, че жителите на Мадополис паднали от Луната, е често срещано явление. Но много повече лунатици могат да бъдат намерени извън Мадополис, отколкото в стените му. Пътеката, която води до Мадополис, изобилства от тях. Бедни хора! Те ни напускат или отиват при нас! Ако започнем да си спомняме, ще видим вас, о Мадополита, о Мадополита, сред тази тълпа лунатици!\nВ дъното на листа той добави следните думи: „Жалбата трябва да продължи.“ След това, предавайки вестника на полицая, каза: „Трябваше да имам собствено тяло, за да изразя мислите си“. - Ами - отвърна той, - започваме вестник. Аз се задължавам да го илюстрирам. "\nСлучаят беше приключен след няколко минути, а двама от нашия маниак започнаха да работят. Вестникът се наричаше "Мадополис жътвар".\nКато главен редактор 3. работи трескаво, пише 5 стихотворения на ден, призовавайки служителите да му изпращат статии, които той преглежда, коригира и съкращава. Любопитството беше неговата нетърпимост към похвала. Той грубо прогони хората, които се опитваха да го поздравят за новото предприятие. След като надзирателят много учтиво помолил да й даде да прочете номера на „Reaper“. 3. остро я отказа от това и дори изгуби своя характер без видима причина. Скоро обаче той се разкайва от прибързаността си и бърза да даде на тази дама няколко номера, които току-що отказа, придружавайки ги със следното поетично послание: Музикант!\nМадам! Вие сте нашият "жътвар"\nОт самото начало, искате ли да прочетете всичко?\nЖеланието, което ще дам за всички нас, несъмнено\nЕто защо ужасно бушувах\nТова в първия брой на онзи ден ти отказа.\nТой (някой, когото познават, твърде възхитен)\nВчера съм отново, - и в един миг, и без петна, -\nТой пресъздаде всичко, докато си спомняше как е успял.\nЖелая това копие на подаръка\nИ той можеше да постигне толкова красива цел\nТоест, на този, който, уви,\nВинаги беше толкова нетърпелив\n"Жътка" си е поставил задачата да бъде приятен\nЗа всеки, който може да се наслади на свободното време,\nКой е в радостите, може би всеки разбира\nСледователно, когато (най-малко „Reaper“) е по-глупав,\nКакво смяташ, че се смееш с моите глупости,\nОтново се смея с музата си\nНо трябва да призная, че изключително интензивната умствена дейност не е била полезна за 3. Той грубо се отнасяше към всички и обиждаше служителите си, поради което статиите спряха да се появяват в жътвата и писанията на редактора го наводниха в замяна. Той взе всичко за проза и поезия. Ще си позволя да доведа една наистина забележителна работа, написана от него по време на ужасно възбудено състояние. От Шарантон може да се види платно на жп лион и клон Орлеан, свирки и шум от преминаващи влакове се чуват постоянно - това служи като развлечение за всички жители на Шарентония. Ето защо "Reaper" не може да мълчи за това явление.\nСлънцето е изчезнало. селяни\nЗавръщане от работа\nТих от планините до родната поляна\nСтадо от мирни разходки.\nЕтапният шофьор побягна бързо.\nНебето е ясно, въздухът е чист,\nНе се раздвижва гъвкаво\nНе треперете по листа на разклонението.\nДалеч в светлините на светлините\nОпушен град. Затворена мечта:\nЦялата природа намалява\nГлас на деня за цял тон.\n"Това" целият глобус на земята мигновено заобиколи.\n"Той" ще се търкаля, вероятно в океана.\nНо зад редицата светлини се изчервяваха в мъглата.\nЗа кръвта, за жертвата казва.\nКой е този "той", който е зловещ, без милост,\nРазбийте всичко по пътя?\nКакво е смелост като напредък\nУнищожава всичко, всички препятствия?\nТова - той, локомотивът! Перле мисли! Пърл чудесата!\nТой трябва да разбие на парчета, без съмнение.\nКогато човек не може да го задържи\nНикой не можеше да се задържи в цялата вселена.\nНеговото лудо бягане!\nВсички гърди на планините му са отворени\nДълбочината на тайните дълбочини, дълбочината на сърцето ти;\nВсички най-добри села са по-ниски от него\nЛивадите и полетата му; за него\nДолините тихо блестят всички светлини:\nС него пустинята на пустинята е пълна с суета на столицата;\nПод него над дълбините и горди реки\nГорди мостове излитат!\nТой унищожава всичко. Преминал като вихрушка. И къде\nГраниците на царствата? За всички нас има гори\nИма планини, за него - навсякъде и релсите са еднакви,\nИ същото небе!\nТой ни простря от люлката до гробището;\nТой ни увеличи броя на часовете\nТой донесе живот на най-пустите жилища,\nЗастрелян на километър в няколко стъпки.\nЛокомотивът на всички защитава повече\nДържава в дните на войните; свежа е, пълна със сила,\nОблечен отново, войникът хвърля семейството\nНа земя, която е чужда, на враговете им, на самото желание\nКървави битки. И как той гордо се втурва\nПосле се върнете с тълпа от герои и лидери!\nКато че се хранят с тях храбростта и славата им,\nСякаш пулсът в онези дни бие горещо!\nЦелият механизъм, незначителен винт, в който\nИма плод на усърдната болезнена работа,\nЯрко казва, че светът, с волеви хор,\nС напредък в ръка всичко се движи напред.\nТой е общност от мисли, плодът на общата цел е знанието!\nЕлементарната сила на властта, която е запазила\nУмът със силата на мускулите му\nУстата на Господния дъх\nАнимиран безжизнен метал.\n3. Не можех да издържам тази засилена дейност за дълго време. Гордите му идеи започнаха да се придружават от луд делириум. Един ден той започна да пее в дробовете си. През нощта той продължаваше да прави същото, на следващия ден гласът му изчезваше, очите му се лутаха, дишането му ставаше трудно и от устата му имаше неприятна миризма. Той умря тази вечер.\nНо обратно към „Мадополис жътвар“ и към неговите редактори. По времето, когато 3. основава вестника, има един млад инженер в Шарантон, преследван от заблуда за величие и влизащ в болницата за трети път. Той не проявяваше голям интерес към литературното движение, което се случваше около него, и прекарваше цели дни в писмени писма до императора, императрицата, Дебарол и неговото семейство.\nЩе дам някои от тях, за да може читателят да си представи колко е болен.\n- Господин Дебарол. Елате и погледнете ръката ми, докато тя все още е покрита с мехурчета и мехури от кирка и лопата. " - "Скъпи братко, може ли да защитиш колоната на Вандом лично". "Скъпа сестро, би ли било хубаво, ако можете да защитите колоната на Бастилията със собствената си личност и тяло?" Вземете със себе си обръч, поне от кринолина, и обърнете внимание на формата на решетката. " - "Скъпа племенница, възстановете споразумението между леля и чичо" и така нататък.\nВеднъж главният редактор на "Reaper" го помоли да вземе участие в неговия вестник. Неговото его беше поласкано от това предложение. Той незабавно се зае да работи и внесе първата си статия, която започна по следния начин:\nВестникът на болницата "Шарантон" е предназначен да получи гной от раните ни?\nНие ще произвеждаме гной.\nКогато един човек искаше да живее в лазурното небе (поне след смъртта), той дойде с въжета, за да върже небето на земята. Нещо подобно се наблюдава и при маниерите на щрауса. Така правя, прави, правя, прави Puppets винаги. Така че, направете, направете, направете. Кръгвайки, не всички се пренастроиха. И изчезват отново без следа.\nЩе ви кажем, милостиви суверенни и суверенни, че за някакъв разумен луд (fous смисъл), други луди с квалификации (censes fous) са измислили, за да създадат цензура. Когато искат да приготвят зайче задушено, те вземат ли заек за това? Ето още един, вземете кожата на заек, отрежете от него вълната, кажете му твърде ярка животинска или местна сянка, оставете го да преработи литературните дела на господаря, който ще унищожи правописите и ще получите "Перфектния вестник". Ето защо нося ножиците ви по-високо и по-ниско. Но между другото, чиито ножици? Какво е твоето име, милостив суверен, въоръжен с ножици? Казвам се Мик-Мак.\nТози член беше единодушно признат за твърде непоследователен и на тази основа отхвърлен.\nНашият автор, обаче, не се отчаял - прозата се провалила, той започнал да пише стихове:\nНе durant, mais petillant\nВърху петумът е вграден\nDe soude, un sel qui lave tout! Мие-Mac.\nИ новият отказ - редакционната комисия, очевидно, не харесва остроумието. Тогава инженерът се ядоса и пише на другарите си:\n“Научете се да четете своя Mik-Mac! Предлагам ви сътрудничество, за което ще ви платя с ритници, ако получа подобен лов.\nТова раздразнение продължи известно време. Пациентът, който е забравил за литературата, е бил в лудост само да спаси Франция от големите опасности, за които, по негово мнение, никой освен него няма правилна концепция.\nТой се затвори със завързани очи, за да не види редакторите на вестника, с които той все пак трябваше да живее заедно. Но няма такъв гняв, който рано или късно да не се смекчи. Една вечер в общата стая играеха рими. Наред с другите бяха предложени думите: малко, тъжно, мираж и чанта за игра. Той незабавно написа следния катрен:\nКогато Мадополи се умори тъжно\nПогледна в очите на багажа\nТози, който управлява всичко и запазва бита\nВашият "Жертва" стана в този момент не мираж.\nГлавният редактор на вестника взе лист хартия и веднага му отговори:\nТози автор, който със сричка безцветен е тъжен\nДали „жътварът“ е бил приет от него - това би било мираж! -\nЗа стария хан?) Пее за "късче",\nТова учтивост поставя в нашата проницаемост.\nТака те отново станаха сътрудници на литературата. Светът беше създаден и за да го оправи, бе поискан млад инженер за статия. На следващия ден тя бе доставена и приета. Сенту я издърпа от жътвата. Тя е толкова любопитна, че не мога да устоя на желанието да я доведа тук изцяло:\nЗаемах малък апартамент в края на града в Аахен. Тя погледна към малък квадрат. Вдясно са били градските укрепления, а вляво е разположен малък хълм, на който е издигната църквата "Свети Адалберт". Хълмът е бил един с укреплението. Срещу прозорците ми стоеше градската стена, през която толкова често се изкачвах през нощта, за да се прибера по най-краткия път.\nАпартаментът ми беше на втория етаж. Тя се състоеше от хол, спалня и тъмен килер, предназначени да държат рокля.\nМебелите, които получих от Париж, дадоха на хола, въпреки скромната си украса, отпечатък, че стаите, обзаведени в немски стил, не могат да се похвалят. В нея имаше голямо бюро от махагон, диван, два фотьойла, две столове с кадифе, кръгла маса в средата на стаята, натрупана с книги и книжа, камина в ъгъла, позлатен свещник на Беди и кърпи на зелен пиренейски мрамор, върху който стоеше красива статуетка на Диана.\nСпалнята беше скромно обзаведена. Имаше легло, скрин, шифонър, тоалетка и голям килер, като тези, намерени в селата на френските селяни.\nЧесто пътувах по работа в Белгия. Една лятна вечер, след като цял ден мигна по улиците на Лиеж, се качих на куриерския влак, който трябваше да ме отведе до 3 часа сутринта в Аахен.\nВ Пепинстър, разклоняваща станция за линията на съня, влакът спря за няколко минути. Последната свирка вече беше чута от локомотива, точно преди влакът да напуска влака, без дъх, младата дама влезе и това беше в неговия отдел, където бях с двама други пътници.\nТъй като моите пътуващи другари вече бяха заели целия съседен диван, младата дама трябваше да седне срещу мен. Тя се отличаваше с изяществото на фигура, ловко прихваната в покривало с големи широки ръкави, луксозно гарнирани с ресни и стъклени мъниста. Носеше копринена рокля в черни и кафяви ивици, шапката й се отличаваше с изящество и простота. На външен вид, тя не може да бъде дадена повече от 22-23 години. Беше брюнетка с отворено и приятно лице. В бродираната си чанта, прикрепената към нея ключалка и в някои други незначителни подробности, заключих, че пред мен има германец.\n- Бяхте почти късно, мадам - казах й на немски.\n- Това е вярно - отвърна тя с полу-усмивка и малко тревожно, - но аз почти исках да остана.\nЛицето ми вероятно беше изненадано, както добави прекрасният спътник:\n- Пътувах с брат си и не знам какво му се е случило сега.\nМоето любопитство беше възбудено - мога да направя една чужда услуга. С риск да бъда нескромна, реших да й задам няколко въпроса. В допълнение, езикът, на който ни бяха обяснени, беше неразбираем и за двамата ни спътници, и можехме да говорим свободно. И аз научих от нея. В Лутхих брат й отишъл на шведска маса за минута, но нямал време да се върне в купето, когато влакът си тръгна. В Пепинстър, мислейки, че вероятно е в една от последните коли на влака, тя излезе и го търси напразно навсякъде. Тя не разполагаше с достатъчно време да огледа всички коли и все още нямаше никаква надежда да се свърже с него на станция „Вървискски“, където влакът спира поне една четвърт час, за да отиде от белгийската железница до река Рейн.\nЕдно обстоятелство обаче засили страховете й - влакът, в който бяхме, отиде само в Аахен, където трябваше да пристигнем в 3 часа сутринта. Трябваше да спре с брат си и да продължи по пътя към Кьолн на следващия ден.\nАз напълно разбрах тревогата й. Една млада и хубава жена трябва да дойде сама в град, в който не знаеш нищо, да бъдеш принуден да прекараш половината нощ там (от 3 до 8 часа сутринта), да имаш багаж с теб, да събудиш слуга в хотел или дори да попиташ непознати да посочи пътя - Всичко това, разбира се, не можеше да се усмихне особено на нея.\nОпитах се да й предложа услугите си и беше решено, че ако тя не се срещне с брат си във Вервие, ще се настаним в рейнския влак в същото помещение, а при пристигането си в Аахен ще го взема и ще го подредя в един от хотелите. Не намерихме никой във Вервие. И двамата бяха уморени, заспахме добре в Аахен в първокласното отделение. Там вземам всичките задължения по багажа, въоръжавам се с бродирана чанта и й предлагам ръка.\nВече беше светло, когато излязохме от гарата.\n- Няма да се наложи да спиш дълго - казах на моя спътник.\n- Ах! - Не искам да си лягам - отвърна тя, - иначе вероятно ще закъснеш за влака и искам да дойда в Кьолн възможно най-скоро. Брат ми вероятно вече е телеграфирал, че е зад пътя и помоли някой да се срещне с мен на гарата. Ако не бях дошъл, роднините ми ще бъдат много притеснени.\n- Мога да предупредя слугата да се събуди навреме. Имате нужда от малко почивка, умора.\n- Ах! - извика тя с леко конвулсивно вълнение, сякаш едно неприятно приключение вече беше започнало с нея. - Не искам да отида в хотела - ще се уплаша.\n- Страхувате ли се от мен, мадам? - попитах аз, усмихвайки се.\n- Ти беше толкова любезен и внимателен. - тя ме погледна с увереност.\n- В този случай, това е присъдата, която се осмелявам да направя. Няма да ходим в хотела, но ще ме завие. Имам малък апартамент, състоящ се от две стаи. Ще заема една стая, а ти друга, и до 8 ч. Наемодателят ще ти бъде слуга - ще те събудя.\nПогледите от двете страни - почтени и благосклонни от една страна и благодарни от друга - бързо сключиха сделка.\nЗабелязах обаче леко колебание в спътника си, когато трябваше да се обадя на входа. Не можех да не усещам как ръката ми трепереше, докато я повеждах по тъмните стълби. Но накрая вече сме достигнали целта и сме в апартамента си.\nКогато заключих вратата, очите й се разхождаха из стаята. Но изведнъж погледът й стана неподвижен и тя спря, сякаш прикована до прага, като свали очи от земята. Ах! Колко добре беше в този момент!\nВзех ръцете й и, обменяйки усмивки, седнахме на дивана. От този момент усетих силата си над нея. Беше спокойна.\n- Ще ви посъветвам, мадам, да свалите палтото и шапката си - казах й, като се изправих, - нека да сменя роклята, всичко е в прах.\nСпуснах шапката и палтото си върху един стол с тези думи и хвърлих черно вълнено яке, оградено със зелен шнур.\nТя свали ръкавиците, палтото и шапката си и отиде до умивалника.\nИзвадих най-хубавите си кърпи, и двамата, освежени и усмихвани весело, размениха първата целувка.\nКрасивият непознат отхвърли луксозната си коса, за да ги приведе в ред след пътя. Те паднаха на земята.\n- Как си добър! - възкликнах аз, търсейки втора целувка, на която обаче бях отказан толкова категорично, че нов опит няма за какво да мисли.\nЧувствах се засрамен и смутен. Върнах се в хола сам. Когато тя дойде в моята стая, изразих съжаление за нея за липсата на закуски или закуски в моето домакинство.\n- Садемте и ми дай чантата - отговори весело тя.\nАз се подчиних. Тя извади от чантата си десетки сухи торти и голяма кристална бутилка с Мадейра по пътя за брат си. От този момент нашия разговор не беше прекъснат и нашата скромна вечеря беше вкусна.\nОбменихме визитни картички, за да разберем как точно са написани имената ни. Чужденецът ми зададе много въпроси за моите дейности, вкусове, забавление и т.н.\nНа свой ред разбрах, че тя е сирак. Разговаряйки, хапвайки и поглъщайки Мадейра, седяхме почти до 5 часа сутринта.\nГ-жа Х. беше ужасно уморена и разговорът започна да пресъхва.\n- Бих ви посъветвал да спите. Остават ви още 2,5 часа, преди влакът да тръгне. Легнете на леглото ми, аз ще заема дивана, на който седите в момента.\n- Дай ми диван - каза тя.\n- Мадам, ще бъдете много по-удобно на леглото.\n- Не искам да ви притеснявам, затварям вратата и лягам.\n- Няма да правя това за нищо, тъй като съм сигурен, че ще ви е неудобно тук. Пусни церемонията! И като я хвана в ръцете си като дете, я сложих на леглото.\nЗапочнахме да се смеем.\nПриятелският й поглед изискваше уважение. Страстната целувка ни накара и двамата да трепнат.\n- Довиждане - каза тя, - ние сме в колата, а ти си брат ми. Когато се събуди сутринта, тя каза: „Благодаря ти, благодаря ти“, и като ме хвана за главата с две ръце, тя ме целуна по двете бузи.\nНе знам какво се случи с мен, но объркването ми нарастваше. Не можех да кажа нищо повече и останах като глупак. После започна да ходи по петите си от хола към спалнята и от спалнята към хола. Когато вълнението ми се усили, жестовете й станаха по-буйни и походката й стана трескава. Кризата беше неизбежна.\nТя внезапно спря пред мен. В нейния поглед отразяваше цялото вълнение, изпитано от вчера. Изведнъж тя, ридайки, се втурва на врата ми, стиска ме в ръцете си и ме стреля с целувки, които не знаех как да отговоря.\nНакрая тя се успокоява и все още ме държи в ръцете си и с глава, заровена в гърдите ми, ми казва объркано:\n- Ах! Как бих искал да се оженя за теб!\nОт гърдите ми се изтръгна плач и на мен беше ред да отплатя целувките й за целувки. Плачехме и целунахме.\n- Колко е часът? Тя внезапно попита ръката си по челото си и сякаш се събуди от сън.\n- Все още имате 25 минути, - отговорих, - 5 минути са нужни, за да се регистрирате в багажа, и 15 минути, за да стигнете до гарата. Остават ни още 5 минути.\n- Напишете адреса ми. Ще остана за три дни в Кьолн. Елате в X за пет дни, ще ви запозная с настойника си и ще се погрижа за всички останали задължения.\nВръщайки се на гарата, и двамата се почувствахме смутени. На какво трябва да се приписва това? Наистина не знам.\nВ този момент, когато тя влезе в колата, разменихме последната приятелска целувка. "Обичам те!" - "Обичам те!" - прошепнахме в ушите на другите.\nИ влакът започна.\nНе след дълго Р. написа тази история и междувременно неговите горди идеи взеха изключително плачевен обрат. Той си представяше, че вселената почива на мустаците му и че шалът му предпазва империята от опасности. По време на тези глупости, той пише две статии за Reaper: Приключенията на Pincinel и съня на Омега. Той притежава и проекта на Световната банка. Той удря по бузите на други пациенти и ги уверява, че тези шамари носят голямо удоволствие.\nДо него в болницата стоеше едно младо момиче, което се смяташе за „главната инспекция на Шарентон“. Тя надари със силни заглавия всичките си посетители. Горещият нрав на "инспектора" достигна толкова ужасни пропорции, че трябваше да се държи под най-внимателното наблюдение и тя многократно се опитваше да убие сестрата.\nВеднъж болният си представяше, че е важна политическа личност, която се провежда в Харантон. По този повод тя състави следните стихове:\nСамотни клетки в двора\nКогато в моя затвор, на леглото, където понякога\nЗаспивам тревожно, свободата на призрака е сън\nМисълта ми обърква, пее: “За мен! Зад мен!\nАз съм под крилото си, за да ви предпазя от всички\nИ дъщерята на майката не повърна Самсон!\nОпитвам се да изгоня този призрак\nТогава му прошепвам: “Остави ме, моля се!\nМоята партия е ревнива: жаден съм, готов съм\nЦелият ми живот е страдал, цял живот издърпвам оковите -\nИ да умре за родината ми! "\nДруга гордо обсебена аз се качи в главата, че е живял в света 500 години. Той е издигнат до херцозите на Винсен при Карл VII и по това време спечели брилянтна победа над англичаните. При Луи XIV той е бил генерал и е живял в хотел, разположен на улица „Traversier S. Antoine“. При Луи XV той вече е бил командир на корпуса.\nПо време на революцията той загуби наследствените си имения, Винсен и Шарентон. Затова редовно пише протести и ги адресира към общинския съвет на тези общности.\nДругата му идея е, че всеки човек има някъде близнак. Той вярва в трансмиграцията на душите и мисли, че всеки от нас е възраждащо копие на същество, което е живяло преди.\nТой състави граматика и предложи лингвистични статии на „Reaper“, което обаче щади читателя.\nТози пациент несъмнено вече бе предвидил появата на Волапюк. Не само, че е бил ценител на граматиката, но в същото време ботаник и терапевт, той съставя трактат за лечебните свойства на градинските растения.\nНеговите статии за критиката на изкуството станаха известни. Ще дам един от тях:\n„Предполагам, че улиците, разпънати на вниманието, особено в един голям град, определено трябва да притъпяват ума. Визията незабавно се успокоява на правотата и междувременно нейната цел е да разшири ума с помощта на идеите, които тя предизвиква. Скоростта на визуалното удовлетворение трябва да помогне за ограничаване на умствената дейност. Убеден съм, че един град с криволичещи улици предоставя на жителите и повече мир, поради факта, че ветровете по такива улици могат да ходят по-малко свободно, отколкото директно, и следователно по-малко досадно за тялото ни. Благодарение на това духът трябва да доминира повече в плътта и по-добре да насочва и концентрира идеите на субекта. Това са причините, поради които осъждам промените, направени в Париж под претекст за нейното възстановяване, и считам, че това е голяма грешка. Няма да ме изненада малко, ако в опитите си да проветрим града, строителите всъщност ще ударят само неговата индустрия, отслабвайки изобретателността и сръчността на всички видове занаятчии. Вземете пример от света на мравките: те поставят ликвидация, а не прави пътеки, водещи от един мравуняк към друг. Тези трудолюбиви насекоми могат да служат като добър пример за работниците. Позовавайки се на тях, имам пълното право да кажа, че криволичещите улици трябва да имат предимство пред улиците, коректността и еднородността на които незабавно задоволяват зрението и по този начин изкуствено притъпяват мозъка.\nНе е ли известно, че работниците са по-умни и по-талантливи, отколкото празните паразити, които се радват на ползите от живота, без да удрят пръстите си? Струва ми се дори, че при появата на добре поддържаните богати хора, които вървят по градините си и във всичките си околности, съществува дълбоко презрение дори и за самите удоволствия, тъй като коректността и равномерността на мястото ги лишава от интензивното удоволствие, което им дава непрекъснато променящ се външен вид. диви и обрасли терени.\nПо същия начин съм убеден, че в добре проветриви градски хора хората трябва да бъдат много по-глупави, работниците да са по-женствени и следователно по-лоши, отколкото в един град с улици, провеждани на случаен принцип или по прищявка на индивиди, когато не са взети предвид други съображения. с изключение на необходимостта от уреждане. "\nВ тази статия все още можете да проследите някаква връзка. Но какво може да се каже за стиховете на друг пациент, от които съвременните френски декаденти не биха се отказали (поети на упадък):\nКорпорацията е обширна,\nЧаст от божествените науки\nМедицината е универсална майка\nВсички народи най-добър приятел,\nКъм хоризонтите на практическите сфери\nБързам по пътя\nДиагностика на морската вълна\nИ само малко патология\nЗората ще свети, толкова кръгла\nВсичко, целият свят до физиологията\nИ по този начин тя продължава на четири големи страници. Изглежда, че е трудно да се преодолее тази работа в определен смисъл, и все пак това се случи поради действията и писанията на психично болния, който сега е придобил слава в болниците в Париж. Ето историята му с няколко думи.\n"Вчера сутринта," казва един вестник, "на ъгъла на улица Vinegrie се е образувала тълпа. Човек, на когото можеше да се появи на около 60 години, с дълга сива коса и брада, в калай, украсена с многобройни арабески, латински надписи и връзки от дантели, в големи жълти ботуши на краката, с дълъг нагръдник, направен от завеса, и голям вълнено одеяло на раменете му, започна да рецитира.\n- Дойдох от Карпентрас - каза той, - и дойде да спаси Франция, църквата и света.\nПолицейският комисар маниак обяви, че е игумен X. и е уволнен от църковния офис през последните 24 години. Веднага бе изпратен в болницата.\nРоден от Юга, абатът X принадлежеше на семейство, което вече познаваше психичните заболявания. Най-близките му предшественици и роднините им бяха много странни. Затова можем да го свържем с наследственото психично болно. В младостта си той вземал няколко уроци по латински от съседен енорийски свещеник и бил настанен в семинария, въпреки че тази професия изобщо не отговаряла на неговите склонности. Всъщност той скоро открива изключителна упоритост. Когато в края на курса той беше назначен за свещеник в голяма енорийска църква, той се държеше просто непоносимо, постоянно спореше с всички, искаше да играе първа роля навсякъде и не можеше да понесе никакви противоречия. Той непрекъснато се занимаваше с безсмислено дразнене на другарите си. Преструвайки се, че е нов Панурге, той се скрил пред църквата църковната табела или книгата на свещеника и го поставила в много трудно положение. Един ден той облече робата си и отиде да танцува като този около гроба на баща си, да крещи, да крещи и да маха.\nНо тази странност изглеждаше вече прекомерна - тя беше премахната от архиепископа и поставена в болница.\nТам бившият абат си е поставил единствената цел на живота постоянно да сее раздора. Той непрекъснато пишеше до различни власти, като настояваше, че го преследват заради убежденията си, изпращаха обвинения на всички, подреждаха възмущение сред лудите и организираха бягства. След това, осъден за местопрестъпление, той нагло отрича участието си в случая. И в същото време той говори за литература, изкуство, теология, третирайки от височината на величието си най-известните автори, непрекъснато сочещи към собствените си прекрасни стихове, красиви стихове и картини.\nИгуменът наистина не беше без някакъв талант. По време на просвещението той написа няколко пастели. Той свободно владее композицията, има правилна концепция за цветовете и е запознат със законите на перспективата.\nОт друга страна, за него е много трудно да се въздържи, дори да направи най-сериозните неща, да не изхвърля дете. Така в една от големите му картини са изобразени Исус и самарянката, а в ъгъла е нарисувал маймуна, въоръжена със сабя, и гъска до нея. Друг път "игуменът" рисува картина, в която се изобразява с кръста на Почетния легион, вкопчен в шапката си. Той е заобиколен от лаещи кучета и крякащи жаби, това са негови врагове. Така той съставя легенда за себе си: "Това е, което направи Campagne."\nМеждувременно Campagne е психиатър, който публикува наблюденията си върху него. Ще заема от него подробностите, които възнамерявам да споделя с читателя.\nПовече от 20 години са минали откакто абатът X станал пациент в психиатрична болница. Той избяга, отиде отново там и дори получи разрешение да напусне институцията по време на просветлението. По време на ареста си на улица Vinhegre, той носеше папски одежди и се е считал за Пий IX или за папа Фулмен. Направи се от изключително одеяло от одеяла. Понякога гордият монахум със сериозен поглед се разхожда наоколо в цветна риза, осеяна с латински надписи на собственото си изобретение.\nПрез 1885 г. той е кандидат за избори в отдел „Воклюз“ и сега ще видим методите, използвани от обсебените, за да гарантират техния успех.\nТой изпраща следната телеграма:\n"Tawas. Париж. - Авиньонските месари, желаещи да предадат кандидат Фулмен на войнствената нерва, за да води външна и гражданска война, събра и представи на Пий IX 10 000 франка с надеждата, че той, мантрувайки преди принц Бисмарк, ще го принуди незабавно да отстъпи във Франция незабавно във Франция. Лорейн ".\nИгуменът наистина е създал специална „Марсилия“, в която говорим само за него и за такива теми, които биха били много болезнени за разпространение. Авторът е убеден в литературното и политическото значение на това произведение. Без да може да го отпечата, той, въпреки това, с удивително търпение го преработи изцяло с печатни букви на огромен лист, който той украси с доста забавни винетки. Неговата “Марсилеза” съдържа до 200 стиха, а тук ще цитирам само един от тях:\nОсигурете решителен глас\nСамо за Него. Твоите мисли са Творецът,\nНека Той царува сам, осветяващ\nТъмни желания на хората и сърцата.\nДаваш на съдбата, Всемогъщият\nИ да бъдете пазител на пророка\nЧад дете, ликуващ, идващ\nДа засенчи дясната им ръка.\nОстаналите куплети бяха написани в същия дух. В допълнение към "Марсилезата", Ксавие Фулман пише огромни прокламации, които бяха една и съща глупост. Ето защо той не успя да получи голям брой гласове и да спечели срещу своите конкуренти на Воклюзки.\nРазярен от провала, той се връща в Париж и организира скандал, описан от него в писмо, адресирано до президента на Френската република:\n- Да, господин президент! Пиус X го разкрива на всички важни станции, където спира влакът на пряката комуникация, а възклиците му откриват градушка, която се е разпространила по целия свят преди заседанията на Конгреса на Камарата на депутатите и сената за свикване на президент. Вече няма граф Париж, нито Филип VII, нито Наполеон V, нито Греви, нито Брисън, нито Фрайкенс, нито Гоблей, нито Клеменсо, нито Фрепел, нито Касагнак, нито Легранд дю Сол, нито дори Манян (заради глупостта, която не иска да бъде щедра - magnanime). Няма такъв владетел на земята, който да попречи на Пий X, допълнителният управител на Лео XIII, да бъде единодушно избран за президент на Всеобщата република. "\nВ такова психическо и духовно състояние игумен X е настанен в психиатрична институция за психично болни, където той остава и до днес. Той не се отказваше от политиката, а основно се занимаваше с поезия.\nТова е степента, до която лудостта може да бъде достигната от горд маниак след 25-годишна болест. Затова се задържах толкова дълго в този случай, че е много характерен: болестта започва с ексцентричност, превръщайки се в системни горди идеи, които след дълъг период от време завършват с ужасна лудост. Всички пациенти продължават по този начин, с изключение на наследствени пациенти, при които налудностите се появяват с внезапни атаки, които бързо изчезват.\nСъвсем различна картина е представена от медицинската история на човек, засегнат от общата парализа: умът му се разпада в рамките на няколко месеца и в същото време цялото му тяло също е подложено на дълбок разпад.\nПри такива пациенти началото на заболяването не е особено ясно. Понякога се изразява в това, че хората изведнъж стават неудобни, лесно се спъват, чувстват нещо като бутане в пръстите си, което им пречи да вършат добра работа. Ако те са занаятчии или художници, това се отразява в тяхната работа, а собствениците и обществеността започват да забелязват влошаване на качеството му. Особено рязко порази несигурността на речта им. В началото на всеки отговор те заекват по определен начин и произвеждат движения с устните си, които при опитни хора не оставят никакво съмнение относно свойствата на началото на болестния процес. Тогава в паметта им започват да се откриват странни пропуски. Продължавайки да водят нормален живот, те понякога извършват действия, които изглеждат странни и неразбираеми, ако вземем предвид условията на тяхното образование. Не е ясно как човек, принадлежащ към най-високите класове и напълно обезпечен, може да бъде хванат в средата на деня с червенокоса, а откраднатият предмет е бил дори напълно ненужен за него. Или изведнъж става известно, че високопоставен чиновник бие жена си, грубо се отнася към децата и се напива всяка вечер. В строг смисъл тук няма състав на лудост, това е само ужасен морален упадък. Често напредъкът му е толкова бавен, че случаят не е без намесата на съдебната власт. Тъй като експертите все още не могат да обосноват мнението си за какъвто и да било очевиден акт на лудост, много субекти са по този начин опозорени и осъдени, а действията им произтичат от просто безумие, на което скоро се представят убедителни доказателства.\nFovil характеризира това състояние, както следва.\n„Отслабване на паметта и волята, намаляване на рационалната и умствената дейност, промяна в характера, чувствата и безразличието, заемане на мястото на минали привързаности, постепенна загуба на чувство за справедливост, морални принципи и понятия за собственост, пренебрегване на всякаква почтеност, безгрижие пред стойността на действията и последствията, които те правят може да доведе до това. "\nНо скоро има глупости, които първоначално приемат конкретна форма, отразяват само нещо като чувство на пълно удовлетворение и неограничен оптимизъм. Той живее в пълния цвят на силата, слуша собствените си думи, възхищава се от всичките си действия и сякаш се влюбва в себе си. Той говори с ентусиазъм за състоянието и средата си, разказва за добродетелите на жена си и подвизите на децата. Счита се за прекрасен човек и ви кара да се възхищавате на неговата фигура, реки, мускули и др.\nАко учи малко музика, той сяда на пианото, играе претенциозно, после пее и ви кара да обръщате внимание на артистичността на пеенето му.\nДруг ще ви накара да погледнете вашите рисунки, акварели, стихове, или ще представите съмнителни научни теории и ви приканва да се присъедините към тях. Той ще започне да олицетворява тънък колекционер на редки и да придобива, към общото учудване на неговите роднини и приятели, грозни предмети, които според него са важни и забележителни генеалогии. Нищо не може да му попречи да изпълнява проекти, които той веднага ще сподели с вас, и той само иронично ще се усмихне на всичките ви забележки и ще започне да ги оспорва.\nИ тук, строго погледнато, все още няма състав на лудост. Колко хора ще трябва да бъдат засадени в безумни приюти, ако се стремите да изолирате всички видове нарцисисти! Но тогава има истинска глупост, проявена в действията или думите на пациента.\nПредлагам на читателя да се запознае с описанието на някои случаи.\nА. се занимава с агрономия. Той принадлежеше към по-добро общество, търсено и се отличаваше с голяма любезност. Maniac притежава в същото време прилична държава и постига голям успех в своята специалност. Веднъж той напуска, без да каже нито дума на никого, и никой не получава от него цял месец. Всички на загуба. Тревогата на близките е още по-тежка, когато семейството научава, че е реализирал повечето от ценните книжа, които му принадлежат чрез Париж.\nВръщайки се у дома, агрономът започна да води предишния си начин на живот. Но изведнъж се появи дъжд, който ужасяваше семейството му. По време на отсъствието си успява да посети Унгария, където купува около 500 коня, за което внася пари. След това, след като се преместил в Швабия, той придобил огромно имение, настанил конете си и се върнал у дома, оставяйки всичко да се грижи за себе си и почти напълно забравил какво е направил.\nПоведението му много добре характеризира първите стъпки на пълното паралитично.\nКолко често се сриват значителни държави поради една безсмислена стъпка на техния собственик!\nВ много случаи пациентът не се задоволява с преувеличаване на истината, а съставя напълно неверни факти, но макар и измислени, последните все още не са без правдоподобност. Всичко, което той твърди, е погрешно по отношение на него лично, но може да бъде приложено към друго лице. Ако е актьор, тогава той се гордее с аплодисменти, които се твърди, че са обсипани в едно от големите театри, и заплата от 100 000 франка. Той се обгръща с червена лента на Легиона на честта, която му носи някои неприятности, описва военни кампании, в които той никога не е участвал, говори за пътувания, които никога не е правил, и всичко това се съобщава без срам на съвестта, в присъствието на близки хора, знаейки, че в неговите истории няма нито една дума на истината. Той непрекъснато ще се разпространява по луксозни банкети, роби, поръсени със злато и скъпоценни камъни, и ще изпраща съобщения до политици и суверенни.\nЕдин от тези пациенти, притежаващ някои от средствата, поръчал луксозни вечери в голям парижки ресторант, за който изпращал покани на президентите на двете камари, министри, кардинали и маршали. Беше ужасно депресиран от факта, че трябваше да седи сам пред устройството си.\nДруг пациент веднъж кани всичките си приятели на вечеря с цел да отпразнува получаването на отличието. Междувременно „Правителственият вестник“ беше на следващия ден ням и продължава да запазва мълчанието си за въображаемата си награда за настоящето.\nЛ., както ни казва Сайна, имаше склонност да преувеличава всичко ужасно и да живее вечно в облаците, отвъд реалните факти. Написал е есе на тема: "Философия - фотология - фотография". Авторът твърдо вярваше в изключителния успех на книгата му, но скоро трябваше да бъде разочарован от това.\nПоради такъв неуспех Л. се втурна в обратна посока. Той си въобразявал, че е изобретател на въздушните железници, собственик на хотела, и в същото време прекрасен певец, който може да вземе 5687 октави. Той има страст към папагалите и той ги купува за значителни суми.\nНо най-забележителното е появата на поетичния му дар, който рядко се среща сред паралитиците.\nМожете да прецените таланта му по следното описание, което той дава:\nПреди това бях непознат в света на святата поезия,\nСега се удавям в светлината на лазура му;\nИзглеждаше, че досега не съм живял с главата си,\nСега тя може лесно да издържи всички мисли на бурята;\nИ светлината на слънчевите лъчи\nСтана равна на светлината на очите ми.\nБях слаб в музиката и гласът ми беше груб. -\nСега всичко и играе, и аз започнах да пея като гений:\nМоят баритон е по-силен от гръмотевиците на земетресенията,\nИ тенорът е по-сладък от шепота на женските устни.\nГласът ми дори достигна микса\nДве крайни скали в световния акорд -\nОт рева на бури до въздишка\nЕтер в синьото небе.\nВъпреки това, Л. не винаги е бил толкова ефирен.\nИ така, един ден, когато излезе от тоалетната стая, той се обърна към другарите си с вик: "Мирис, господа, и възхищавам - всичко мирише на рози, излъчващи се от мен."\nВпоследствие, поетът дори изобретява адски автомобил, който пее в стихове. Тогава той решил да илюстрира Библията със собствените си рисунки, а когато му беше посочено, че тази работа вече е перфектно изпълнена от Густав Доре, той изведнъж избухна в това с най-дългата поема, от която бихме пощадили читателя.\nГ-жа Б. е приета в болницата на Св. Анна и изпраща поздравления за Честита Нова Година на Римския папа, италианския крал, Греви и Гамбета. Те ясно показват характера на несвързаните паралитични блудства.\nЖената, която пише на суверените и иска да се ожени за тях, обаче, е наясно, че живее в болницата и съобщава за този факт на своите високопоставени кореспонденти - мономанът вероятно би го прикрил внимателно. Попитайте паралитика какво е финансовото му състояние - той ще ви каже, че е банкер и че той има 50 милиона франка! Попитайте го какво прави жена му - и той спокойно ще ви отговори, че или живее в служба, или търгува в малък магазин. Той измисля само в името на себеиздигането.\nЦ. 36-годишен, който по професия е коженик, си представяше, че притежава милиони. Земята е покрита с неговите замъци, но това, с което Ц. е особено горд, е апетитът му: той яде целия бик на вечеря и поглъща барел от ябълково вино в един дъх. Маниакът също не е лишен от артистични наклонности - композира, пее руладите, танцува и поддържа театрални пози в продължение на няколко часа.\nСега най-накрая стигнахме до глупости. Характеризира третия период на делириум на гордите паралитици. Пациентът не спира на нищо, той е в средата на колосалните и най-невероятните преувеличения. Той се представя с безгранични почести, съкровища и престоли. В същото време той е цар, папа, император, самият Бог или Божият суверен.\nТук отново ще трябва да кажа няколко отделни истории, за да ви дам представа за многообразието от заблуди на величие, в което нашият злополучен ум може да падне.\nЕдин актьор, който дълго време работил на провинциални сцени, бил толкова развълнуван, че в резултат на това той загубил ума си. Започва да му се струва, че е първият тенор на Голямата опера в Париж и получава 100 000 франка на ден, неговите театрални костюми са осеяни с диаманти, а Ротшилд се занимава изключително с управлението на паричните си дела.\nЕдин прост писар може изведнъж да бъде редактор на вестниците по целия свят. Той възнамерява да построи мост през Атлантическия океан, между Хавър и Ню Йорк.\nОбувачът се превръща в генерал, император и цар. Той е брат на царя и братовчед на кралица Виктория. Но този кралски брат не отрича факта, че той е обущар, а този, който доставя обувки само на Кокеле старши и Сара Бернар.\nЕдин тънък внезапно получава награди от Гамбета. Той разруши германската армия от 15 000 души, назначен е за командир на Ордена на Почетния легион и е избран за депутат с заплати от 20 000 франка. Другият дава уроци по барабани, има 50 000 ученици, като всеки плаща по 10 000 франка на час.\nЕдин служител предлага да се построи голям вагон, който да вкара целия Париж в него и да го транспортира до морския бряг.\nБедният селянин ще построи и 45-километров вагон, за да постави поредно в него всички европейски столици и да ги транспортира един по един по-близо до селото му.\nГ-жа J., на 37 години, е събрала огромна колекция от стари вестници и ги показва с ентусиазъм, предполагайки, че всичко това са акциите на Suez Canal и банкнотите. Тя казва, че името й е графиня Таба и че се е омъжила за един от принцовете на Орлеан, отхвърляйки предварителната оферта на Хенри В.\nБивш адвокат, на 46 години, показа много странни глупости, рядко срещани от лекарите. Той се смята за държавник и в същото време за изтънчен спортист. В неговата раса има 12 милиарда коне. Най-важното решение на идеята е желанието да се унищожи Франция, да се разбият планини в долини и всичко да се оре с плуг. Той е убеден, че вътре в юрската част се състои от злато. Кома той ще притежава тези огромни количества благороден метал, след това ще започне да сече монети и ще управлява света. Пациентът ще изпълни проекта си с помощта на 30 000 лъва, събрани в Африка и обучени за транспортиране на тежести. Един ден делириумът му е в друга посока. Сякаш бе проникнал в дълбока дупка в най-вътрешните земни недра и откри там нов свят, където планините са шоколад, реките са млечни, мед и сироп. Така, с изключителни преувеличения, той пресъздава легендата за Хепи Айлънд.\nЕдин пенсиониран полковник смята себе си за най-щастливия човек на света. Той е винаги весел и възхитен от собствената си личност, и затова: природата го изхвърли от злато, даде му огромен растеж, изключителна красота, носа на Луи XIV и апетита, който би бил достатъчен за 500 души - той яде на всяка вечеря 20 елен. Но плодовитостта му също е невероятна - той има 6000 деца. Той е почитан от почитаните, светиите на светиите, Бога и Божия управител. Той призовава всички Ваше Превъзходителство и, при вида на пристигащия лекар, възкликва: „Да живее императорът!“\nПредставителят на едно по-добро общество и един много богат финансист изобретил вагони, движещи се без коне. Неговата система, прилагана в Лондон, му носи 100 милиона на месец. Той прекарва цели дни, раздава задания и произвежда болничен лекар като полковник от кавалерията. Бог му каза, че ще живее девет века и ще произведе милиард деца, от които 50 000 първородни ще царуват. Живее в сребърен замък, който стои на лазурното небе.\nЛазег съобщава, че след като е наблюдавал стара жена, задържана по обвинения в кражба, той е чул, че се е похвалила, че в джоба си има пистолет с 100 такси, с който да унищожи целия свят. Тя основава санаториум за 300 000 пациенти и в същото време внимателно им напомня, че няма да забравят да намерят нейната стара, износена рокля и отвратителния чадър, че току-що е била отвлечена от някого. Вечерта трябваше да приеме министри и пратеници и да им даде вечеря, но тя се приготви, тъй като слугите й донесоха твърде много проблеми.\nВъв всички тези случаи се сблъскваме със същата непоследователност, която е толкова характерна за паралитичните заблуди. Ето писмо, което една от тези нещастници връчи на господин Манян една сутрин:\n„Адел К. се заклева пред Бога и хората, че е мократа медицинска сестра на императора, че тя ще му бъде готвач и в същото време ще стане негова вярна дъщеря. Ще изпратя всички, които бъркат императрицата, ще поправя лена и ще подготвя короната. "\nСлед примерите, които цитирах, изглежда, че ако има граници за лудост, тогава вече сме стигнали до тях. Но това не е така. С фантазии, които са гордо обсебени, никаква фантазия не може да се състезава и от тях можете да чувате нови невероятни комбинации всеки ден.\nПациентът, който се ръководи от д-р Луис, притежава единственото сливово дърво в света: сливите, които растат на нея, имат големината на големи яйца, а вкусът им надхвърля зелените дървета. Той възнамерява да го продаде на търг, който започва от 10 000 франка, но цената, разбира се, ще бъде повишена и ще достигне 15 милиарда. Той признава, че има само 5 000 франка доход, но мълчи за тайните си фондове.\nЕдин испанец, прегледан от лекар, си въобразява, че той е владетел на светове и прекарва цели дни в това, което пише за броя на тези вселени. Това е цяла поредица от елементи, които са осеяни с неговите преносими компютри. Той се оплаква от неговата безсмъртие, но очаква, че скоро ще бъде прехвърлен в центъра на Земята, където ще получи тялото, което заслужава.\nНай-странните разкрития се чуват от пациенти, при които хипохондрията се свързва с надменни глупости. Болният д-р Фалър яде лошо, плаче и пада на колене, постепенно изчезва. Накрая той признава, че ужасно се страхува, че главата му ще бъде отрязана, тъй като гръбнакът му е направен от чисто злато.\nДруг е сигурен, че червата му са откраднати - и този страх е много лош за храносмилането му - но тъй като той е много богат, той има възможност да си поръча нов орган, в който ще бъде инсталиран за една седмица. Той ще бъде млад, красив и ще получи титлата на френския маршал.\nF. гърбав, но уверява, че има диамантен гърб, така че той се отнася с него с изключителна предпазливост.\nРобърт Н. казва, че когато произвежда това, което великият Молиер нарича "освобождаване от излишните течности", се получават цели потоци топази и рубини.\n3. си представяли, че крилата му са се увеличили. Веднъж, когато наблюдението му беше отслабено, той излезе от прозореца, движейки ръцете си и като новия Икар се разби на тротоара.\nПонякога е възможно да се използва идеята за делириум в интерес на пациента. Директорът на една от големите парижки болници на страната ми каза, че трябва да се заеме с лечението на един политик, който е преживял най-интензивната и горда глупост. Този пациент беше изключително опасен и ако подозираше, че иска да го постави в болница, той вероятно щеше да прибегне до ужасни актове на насилие. Тогава той бил уведомен, че Бисмарк търси публиката си, но, без да иска да влезе в Париж поради страх от враждебни демонстрации, той реши да се срещне с него в един от съседните замъци, после самият пациент скочи в каретата, за да отиде на среща.\nНеотдавна гордата глупост прегърна един изключителен лекар. Той беше убеден, че е назначен за заместник-директор на една болница и той тихо отиде там, след което бил информиран, че задълженията му са несъвместими с отсъствията от институцията. до смъртта си той оказа важни услуги на болничния персонал, утешаваше болните, даваше им доста разумни съвети - и всичко това по време на ужасно безумие. Завършвайки това вече твърде дълго есе за заблудата на паралитиците, трябва да кажа няколко. за литературните и художествените произведения на тази категория на психично болните Не е изненадващо, че хората, които са толкова дълготрайни, имат склонност към графомания, но в същото време произвеждат най-безсмислените неща. Много от тях съставят, описват своите изобретения и рисуват картини, които не са по-лоши от обикновени мономании, обсебени от хронични заблуди. Но само тук глупостта цари още по-пълна, и тъй като талантът отслабва със загубата на умствена сила, тези работи, внимателно събрани от лекарите, отразяват хода на заболяването и патологичното състояние на пациента.\nПървото нещо, което хваща окото при работата на психично болния е неяснотата на почерка - отслабването на цялата мускулна система се простира до мускулите на ръцете и пръстите.\nЦитирам един ярък пример за това, което току-що изразих. Това е писмо, написано от д-р Луи. Той е поучителен по много начини. Може да се каже, оптимизъм, толкова чести сред paralytics. Пациентът е възхитен от всичко около себе си и се гордее със своята позиция. Той безкрайно се възхищава на всички слуги или лица, които се грижат за него.\nДруга остра черта на писането на луди хора е тяхната страст за даване на думи, които означават, че те нямат обща употреба. Те се стремят да привлекат вниманието на читателя към определени фрази и за това са подчертани, но в крайна сметка достигат до точката на подчертаване на всички думи, тъй като те придават на всеки от тях специално значение.\nСъщото явление се посочва и от писмото на известен пациент към неговия лекар. Нещастният подчертаваше всички думи 2 или 3 пъти, но, установявайки, че това не е достатъчно, се измисли само от една главна буква.\nТази страст към писането често се среща в паралитика в началото на болестта им. Спомням си една жена в Салпетриер, пророчица по професия, която всяка сутрин даваше на лекаря цяла тетрадка, написана с думи, лишени от всякаква връзка. Поради липса на време или липса на идеи, тя се задоволи със заговорничеството на фрагментарни и безсмислени зигзагове, докато цялото тефтерче не беше написано.\nВ този смисъл чертежът, който получих от д-р Луис, е много поучителен. Той показва летящ снаряд. Балонът заема мислите на мнозина с гордост. Какво много статии, посветени на този въпрос се академии - те не могат да бъдат отчетени. Прикаченият снаряд има изключителни характеристики, тъй като жокеи могат да се промъкнат през него, но с каква цел не е известно. Моля ви да обърнете внимание на огромния брой географски и исторически имена, както и на годините, в които авторът е забелязал работата му. Всичко това няма никакъв смисъл и само един автор знае какъв е неговият план и това все още е под въпрос.\nКогато настъпи периодът на лудостта (demence), графоманията не изчезва и много от тези нещастници прекарват цели дни, поставяйки линии на хартия, лишени от всякакво значение.\nВече споменах, че гордо обсебените не само пишат, но и рисуват много. Техните художествени концепции отразяват мислите, които обикновено преследват болните, запазвайки своя преувеличен и безсмислен характер на хартия. Очевидно, ръката на художника (ако можете изобщо да използвате тази дума) възпроизвежда мислите на пациента в най-безсмисленото им изражение.\nЕдин нещастен паралитик, който е попаднал в безумие, поставя на хартия непоследователни фигури. Ето, например, оръжия и рицари, съответстващи на неговите идеи, но значението им за нас не е ясно.\nДруг пациент на д-р Луис, преследван от мисълта за напускане и бягство в чужбина, продължава да описва начините, по които се надява да изпълни плана си, и тук имаме неговия пощенски автобус, коне и пешаци.\nДруг пациент под наблюдението на същия лекар преследва фантастична глупост. Гробището, древната катедрала, гроба, призраците - това са мрачните образи, които я обсаждат. Той ги поставя с молив на хартия и нищо не прави такова тъжно впечатление като тези рисунки.\nЕто още един горд мономанец, който си представя, че е велик музикант. Той свири на цигулка по-добре от всеки друг, има не само изключителен талант, но инструментът, който използва, е не по-малко удивителен. Той омагьосва музите с фината си игра. Обърнете внимание на този чертеж, спасен от д-р Луи. Това е много характерно - то отразява цялата история на пациента и, уви, увереност в бъдещето, което го очаква.\nСвойствата, характеризиращи картините на паралитиците, са в прекомерното, безсмислено и невероятно преувеличение и изразяване на невъзможното.\nАз също цитирам факсимиле на работата на един от тези пациенти. Темата, която той искаше да изобрази, докосва главата на облаците, докато краката му почиват на земята. Той излъчва блестящи лъчи от себе си, представяйки доста голяма прилика с фантастичните концепции на хиндуиста и китайското изкуство.\nИзобретателите също изготвят своите планове и илюстрират своите писания. Д-р Луис, който притежава богата колекция от такива илюстрации, ми даде една от тези любопитни скици.\nВероятно е за някакво предприятие за почистване на комини. Гигантската фигура лежи върху тръба с не по-малък размер. На склона на покрива работникът слиза с количка с сажди. От страната е карета, задвижвана от десетки коне. Може би това е церемониален екипаж, носейки щастлив изобретател. Под снимката е много нечетлив обяснителен подпис, който се състои от омоними, а резултатът е игра. Не трябва да се пренебрегва, че за мозъка, засегнат от болест и безумие, звукът на една дума може да бъде свързан с друг, подобен в писмен вид, но по никакъв начин не е свързан с него по смисъл и стойност.\nПоследният акт на общата парализа е изключително тъжен. След като прегледаме последния си период, ще разберете защо тази конкретна болест ни е била дадена, тъй като досега само ви запознах с явленията на психическо и физическо възбуждане, които все още са много далеч от това, което обикновено се разбира от парализа.\nАктивна гордост делир трае само няколко месеца и не повече от година. Но тогава пациентът мълчи, речта му отстъпва на някакво мърморене, той едва може да ходи, препъва се и намира крайно неловкост. Пациентът вече е загубил тази горда поза, която съответства на речите му, той върви наведена и очите му се замъгляват. Той яде небрежно, изобщо не се грижи за себе си и едва отговаря на въпроси, така че сега трябва дълго време да настоява да извиква в него откъси от бившия блестящ делириум, въпреки че маниакът все още поддържа неговите луди фантазии, но механично и бавно. Паметта изчезва и лудият не научава повече. Той пада под падането си под животното, не стои на краката си и лежи в леглото през цялото време. От предишното състояние на нещастника се запазва само един изключителен апетит, който той задоволява толкова жадно, че в случай на лош надзор, той може лесно да се задуши, да се задуши и да умре внезапно от прекалено големи парчета, които той пълни в устата си.\nПарализата напредва и след това се появяват скари (escarres). Пациентът постоянно е обезпокоен от епилептични припадъци, загуба на съзнание и мозъчни възпалителни процеси, докато в един щастлив ден пневмонията или еризипалата не сложат край на неговото тъжно съществуване.\nНо трябва ли лудостта на гордостта неизбежно да доведе до такава ужасна смърт? Повечето психиатри се отнасят именно до тази форма на безумие и ако има случаи на възстановяване, те предпочитат да казват, че са сгрешили в дефинирането на болестта и че това е проста мономания. Наистина, щастлив изход или суспензия в хода на заболяване при такива маниаци е изключително рядко. Две и в най-добрия случай три години отделят първия пристъп от съдбоносния край.\nБи било много интересно да се установи какъв вид мозъчни увреждания причиняват такова интензивно нарушаване на нормалното състояние на тялото. Но бъдете сигурни, че нямам намерение да извършвам аутопсия тук. Съгласен съм обаче, че нашата презентация би пострадала непълна, ако не сме се опитали да открием тайните причини за това ужасно заболяване. Отваряйки черепа на пациенти, умрели от този вид лудост, откриваме, че те имат различни мозъчни лезии, в зависимост от това дали нещастният е обсебен от прости хронични заблуди или обща парализа. В първия случай обикновено се наблюдава удебеляване на черепните кости, след което под тях се вижда повече или по-малко интензивно възпаление на мозъчната обвивка и самия мозък. Тези признаци, обаче, все още не представляват нищо характерно, тъй като в една и съща форма се срещат обикновени лезии като цяло при всички психично болни хора.\nКато цяло паралитичен, напротив, има специфични лезии, както в хода на заболяването, така и в нормалния му край. Тези лезии създават строго изолирано място за обща парализа.\nОтваряйки черепа, ще видите, че мозъчната мембрана се прилепва плътно към повърхността на мозъка и на много места може да бъде невъзможно да се отдели, без да се разкъса тъканта. Под черупката лежи мозъкът, малко по-мек от обичайното, така че струя вода образува дупка, където преди черупката да докосне мозъка.\nТова е, заедно с много други, характерни признаци на обща парализа.\nАко изследваме частица от болния мозък в микроскоп, ще забележим, че в определен период от време нервните елементи изглежда се подуват и техният обем се увеличава, а съдовете се подуват от кръвния поток. Този период вероятно съответства на интензивна, горда глупост - милиони, злато и скъпоценни камъни. Впоследствие и при по-многобройни аутопсии се открива атрофия на мозъчните клетки, около която едновременно растат елементите, които трябва да служат за защита и поддържане на мозъчните клетки, това е невроглията. Като се придържаме към сравнението, можем да кажем, че в този случай активните нервни клетки се задушават от прекомерното разширяване на съединителната тъкан, точно както полезните растения могат да се удавят в нашите полета чрез прекомерно нарастване на плевелите, като семена от рапица и леденик.\nВсичко това трябва да подготви читателя за следното заключение. Медицината е напълно невъоръжена срещу описаните от нас заболявания. Всъщност всички опити, направени от терапевтите, не могат да намалят процента на смъртност от тези заболявания. Опитваха се да задържат тежки припадъци на мания чрез притъпяващи отрови, се опитаха да противодействат на интензивното възпаление на мозъка чрез кървене и сетони, използваха всякакви медицински изделия - но напразно. Болестта винаги продължаваше както обикновено, без да се променя една йота от обичайния си напредък и фаталния ход на развитие.\nНо ако не сме в състояние да спасим пациента, тогава наистина ли е необходимо да оставим ръцете си и да оставим семейството обсебен от грижата за няколко години, което той все още е обречен да издържи под формата на мъж?\nТук сме изправени пред един от най-сериозните и в същото време болезнени въпроси на социологията. Няма съмнение, че ако психично болният има право на живот, тогава хората около него не са лишени от това право. Междувременно лудият, паралитикът и гордият мономанец постоянно тровят живота и щастието на семейството си. На всяка стъпка те създават опасност не само за себе си и своите близки, но и за цялото общество.\nЛуд, въобразявайки себе си като птица, излита от прозореца и се разбива до смърт. Той смята, че има право да контролира съдбата на цялото човечество, спокойно убива жена и децата си, подпалва домовете, рискува паричните си дела и унищожава чуждите държави с хладнокръвие, което е още по-убедено, че такъв начин на действие е негов дълг и дори свещена мисия. Следователно, не бивало да се прилага изолационна система към гордо обсебения повече от всеки друг.\nЗнам, че нищо не изглежда толкова жестоко, че да постави пациента в болницата и да го отдели от семейството му. Но дали е по-добре да му се даде възможност да убива и да съсипва, а често и да я срамува с някакво срамно действие?\nОсвен това не бива да се забравя, че престоят в болницата не е дълъг за гордо лудия: той бързо се превръща в дворец за него, а повечето от неговите жители се превръщат в персонал на придворни, с които би било много тъжно да си тръгнат. И тогава, ако все още има някакви шансове за неговото изцеление, тогава те могат само да се увеличават от обичайните си дейности, неприязън и желания.\nПълно спокойствие, перфектно бездействие, правилно хранене - това е единственият начин за лечение, който поне понякога е увенчан с някои редки изцеления.\nПрибавете към това най-грижливото наблюдение всяка минута, невъзможността да се извърши самоубийство или насилие и се надявам, че всички тези предимства ще бъдат достатъчни, за да оправдаят изолацията. Всъщност ние имаме много малко средства срещу придобитата и най-накрая установена горда лудост.\nНо това, което е трябвало да се направи, е да се ограничат честите случаи на неговото възникване, като се запази човечеството от фаталната наклонност, по която тя се търкаля.\nЗа да направим това, би било необходимо за нас, да си припомним поговорката „празно ухо до върха се бие”, да не вдигаме главата прекалено високо и да не търсим бързи успехи, а да вървим към тях постепенно, не с лесни пари, а по стоманени релси на труда. Нека всеки от нас ограничи желанията си до възможни неща и да удави съвременната треска от безумни удоволствия в себе си, съчетани със страстта да управляваме и да се наслаждаваме на другите.\nМного хора смятат, че следването на тези съвети ще донесе на хората щастие, което е станало толкова рядко. Но уви! по всяка вероятност нито едно от желанията, които ние изразихме тук, не е предназначено да се сбъдне.\nЛипса на сън по време на бременност\nПсихо / органично разстройство на личността поради епилепсия\nПарализа на лицевия нерв - причини и симптоми, лечение и усложнения от парализа\nКакво причинява фекална инконтиненция и как да я излекува.\nДислалия - различни дефекти на звуковото произношение при хора с нормална слухова и интактна инервация на артикулационния апарат. Дислалията се проявява чрез отсъствие, заместване, смесване или изкривяване на звуците в речта.\nКак да спрем срамежливи момичета: полезни съвети\nЗначение на думата assibilation