Дискриминацията се обърна: Българи се жалят от роми! | Dnes.bg Новини\nДискриминацията се обърна: Българи се жалят от роми!\nКомисията за защита от дискриминация с годишен отчет\n27 юни 2017 07:52, Златко Желев\nТенденцията в дискриминацията на етнически принцип у нас се обръща, като вече все по-често българи се жалват, че са поставени в неравностойно положение спрямо ромите.\nТова става ясно от годишния отчет за работата на Комисията за защита от дискриминация (КЗД) през миналата година, в който са описани куп случаи на оплаквания за неравно третиране.\nЕдин арабин в България: И сте миризливи, и сте мързеливи...\n12 юни 2017 11:00\nТака например цяла група жалбоподатели скочили срещу предложение на местния общински съвет за изграждане на жилищна сграда с пари от ЕС по проект "Подкрепа за осигуряване на съвременни социални жилища за настаняване на уязвими, малцинствени групи и социално слаби и други групи в неравностойно положение".\nСпоред тях намерението сградата да се предостави именно на малцинствени групи представлява грубо нарушение на правата на гражданите на страната и определят като недопустимо да се предоставят стопански ценности – жилища и обзавеждане, само на роми.\nНедоволните българи обявили, че по този начин се нарушават законните права и интереси на всички граждани, които не са причислени към съответната етническа група.\n"Дискриминирано е мнозинството, което всъщност се състои от множество други малцинства - например хора с ниско или високо кръвно налягане, многодетни български семейства, вегетарианци", развили жалбоподателите оплакването си в детайли.\nСлед проверка по случая обаче от КЗД не установили дискриминация. Първо, в крайна сметка решение за изграждане на самите жилища така и не било взето. На второ място според експертите в комисията жалбоподателите вадели изрази от контекста, тъй като проектът предвиждал предоставянето на покрив на широки група уязвими хора, като бездомници, непълнолетни родители, деца с влошено здраве и и увреждания, включително и на ромите, а не изключително и само на тях.\nГлоба от 1000 лв. отнесъл обаче чужденец от арабски произход, който като собственик на фирма у нас не спирал да хули и тормози служителите си българи. От наглото поведение на шефа си се оплакал именно един от системно обижданите нашенци, който бил наричан дори "идиот" и fucker.\nТой разказал, че всеки път, когато излизали на обяд или на фирмена сбирка, работодателят му говорел на всеослушание как всички българи са мързеливи и от тях нищо не ставало.\nПостоянно наричал служителите си "госпожички" и ги нападал, че не знаят как се работи в Северна Америка, където се случвали истинските неща и били истинските хора.\nПо думите на чужденеца "никоя националност не миришела така, както българите". Освен това твърдял, че всички българи постоянно боледуват, защото не знаят как да се лекуват, а само нагъвали витамин С.\nСлед проверка по случая от КЗД установили, че в случая безспорно става въпрос за тормоз на основата на принципите "гражданство" и "националност".\nОще по темата: дискриминациянедоволствобългариромиправазадълженияпомощиКЗД\nкрайно време е да се появят организации,защитаващи правата на българите.Просто нуждата крещи!!\nех,българи,защо миришете на къпано на сaпун и дезодорант. къде,къде е по-фреш да миришеш на камили и родната пустиня , по-натурално е някак си !\nТурци, арменци, преди 1 година\nвласи, евреи - всички тези малцинства у нас ходят на училище, работят, плащат данъци и спазват законите. Сами си строят или си купуват жилища с кредит, който прилежно изплащат. Раждат толкова деца, колкото могат да изхранят и си ги възпитават у дома, не ги захвърлят по сиропиталища.\nСамо едно единствено малцинство вечно реве, че някой му е длъжен да му дава блага наготово. И от докопаното наготово, ако е ядене и пиене - употребява го по предназначение. Всичко останало съсипва и реве за още!\nЖилищна сграда сПари преди 1 година\nот ЕС за уязвими малцинствени групи -\nИдеята може да е добра, но у нас се прави така, че вместо да се търси начин да се изкоренят причините, поради които съществуват такива групи, всъщност на дело се поощряват най-различни извращения!\nВместо съд и затвор за педофилите, отнемане на децата от родители под 18 г. (както се практикува в някои западни държави) и настаняване на рано навирилата опашка мома в изправителен дом, ние ще им даваме апартаменти за награда!\nЗа работещите българи - ядец!\nПоощряването на слабо цивилизовани групи се финансира отвън и се провежда от подкупни елементи с цел унищожаване на държавността. Това е не само у нас, но тук е по-безогледно.\nРомите са наши братя ! Те са един скромен,работлив и честен народ !!!\nТурци, арменци, македонци , гагаузи, румънци, белогвардейци ... Малцинства да искаш - и всички имат правото да работят , да ходят на училище, да си плащащат здравните осигуровки дори да са безработни.\nТова е явление от години, старателно прикривано от полиция, медии, парламент.\nВегетарианци/вегани и другите му производни от кога са малцинство? Как така се редят до дискриминираните? Къде точно с им нарушени правата и с какво? Че сме дискриминирани от така наречените роми е ясно. Какво да се прави, лесно за манипулиране и използване по време на избори - важна стока. Ром, куче и бежанец да си в България. Такива грижи мащехата ни не полага за нас.\nСамо бай Тошовата милиция се справяше с ци...те !\nЗащитават се роми, гейове, вегани, всякакви други малцинствени групи, но не и обикновения и нормален Българин.Премахването на всички НПО като БХК, работещ против България ще даде резултат в защитата на обикновения Българин.\nНищо не се е обърнало, много отдавна работещият и плащащ данъци бял човечец е най-дискриминиран!\nBooklover преди 1 година\nВластта поддържа жизнения стандарт на електората си от една страна,а от друга се опитва да прогони българите от тези земи.\nДискриминацията на етнически признак се "обърна" някъде преди около 15 години, особено в малките градове и селата. Вярно е, че преди това имаше етап, където ромите бяха по-ощетеното малцинство, а и тогава все още имаше действащи "скинхедс"/днешните футболни хулигани са много далеч от тях/. Някъде по времето на Сакскобургготски започна да се говори надълго и нашироко за "ромско включване", там някъде и НПО-тата взеха да надигат вой. Изтъркаля се едно поколение и ромите се почувстваха недосегаеми.


И ПОМНЕТЕ – ИСУС ИДВА СКОРО – Част III: Аз познавам моята църква – Глава 15 – Адвентисти амаличани – Дж. Р. Спанглер\nСред древния Израил бяха и онези, които се дебнеха из хълмовете, за да внасят смут и безпокойство. Така е и с църквата. Единството не изисква да оставаме мълчаливи пред лицето на греха, но това, което изисква наистина, е отговорност.\nВ съвременната култура всеки иска да извърши своето дело и да бъде чут. В политиката пронизителни гласове викат високо и продължително за това как царят, примиер-министърът или президентът трябва да управляват страната. Толкова е рядко да се срещне единство в мнение и действие сред някоя порядъчно голяма група, колкото необичайно рядко е да се срещне пингвин на екватора.\nРазединението е нещо достатъчно лошо в политическия свят, но за огромно съжаление интензивността и объркаността на живота като цяло са се навлезли и в религиозните среди. Църквата не е имунизирана против елементи на разногласие и борби, нито дори е нашата деноминация на адвентистите от седмия ден. За щастие на нашата църква – както служителите, така и редовите членове – сред едно голямо мнозинство съществува забележителна степен на единство и лоялност. Хората измежду нас, чиято главна цел в живота изглежда е да предизвикват вълни и да олюляват добрия кораб Сион, са все още от малцинството, дори понякога да предизвикват несъответен на малцинството си плисък. Макар, както вярвам, броят им да е малък, аз съм дълбоко загрижен за тази група хора, които наричам „адвентисти амаличани“.\nОпределението „Амаличани“ обикновено извиква мисли за едно доста жестоко нападателно племе, което безмилостно причиняваше проблеми на израилтяните по време на пътуванията им от Египет за Ханаан. След като израилтяните се установиха в Ханаан, Саул и Давид трябваше да продължат битката срещу тези заклети врагове на Бога. На съвременен език амаличаните бяха онези неотменни изкусни стрелци, които се целеха към Божия народ по време на борбите му в пустинята и в Ханаан. Според някои учени те са се свързали с израилтяните по линията на Исав. Ако това е вярно, то в известен смисъл те бяха членове на същата църква!Тези дръзки хора обезпокояваха изтощените Божии редици, докато най-накрая запечатаха участта си под осъждението на Бога. „Аз ще излича напълно спомена за амаличаните изпод небето“ (Изх. 17:14).\nДуховният Израил днес се сблъсква с една донякъде подобна ситуация в своето пътуване към небесния Ханаан. Божията немощна, но скъпоценна църква е атакувана от списания, книги, касети, брошури, вестници и всякакви други материали за разпространение. Гледните точки варират от свръхконсервативното до свръхлибералното. Някои изповядват голяма вярност, като твърдят, че защитават чистотата на църкованата вяра и практика. Те остро критикуват църквата за това, че е изоставила онова, което тяхно прозрение е нейното наследство. Други са направо ценични и насочени към изличаване на вярата. Те критикуват църквата за това, че се е привързала към старомодни форми, като не успява да се движи в крак с онова, което те наричат просветено християнство. Някои от материалите идват под прикритието на префинена ерудираност, докато в същото време други са прекалено груби както в замисъл, така и в съдържание. Тематичният обхват е голям колкото църквата. Фактически няма нищо, за което църквата се застъпва в учение, практика, политика или структура, което да е дошло от подозрение, бидейки поставено под въпрос, към което се е апелирало за промяна илие било атакувано. Съдържанието не е съвсем лошо, нито е напълно добро. Част от него е просто „чужд огън“.\nНяколко общи нишки се пускат из тези произведения. Те твърдят, че говорят за и/или на църквата на адвентистите от седмия ден. Те претендират, че представят адвентната мисъл. Ако не претендират, че имат „истината“, то твърдят, че я търсят. Тези послания си приличат и по това, че прекалено много се занимават с лошите страни на църквата, а заделят един съвсем оскъден доклад за това какъв изход предлагат.\nЗагрижеността ми за тези критици, били те десни или леви, е двойна: Първо, загрижен съм за собствените им души, и второ, загрижен съм за душите на хората, които са неблагоприятно повлияни от тях.\nНе приемам да съдя мотивите на тези писатели и говорители. Но при все това като гледам материалите, които те правят, се чудя колко ли време отделят, за да се помолят Божият Дух да благослови църквата в сравнение с времето, което прекаркват да я критикуват. Нещо повече, чудил съм се понякога на какво приличат десятъците и приносите им. Би било необикновено наистина, ако някой, който се чувства така заставен да атакува църквата, би се чувствал също и заставен да я подкрепя финансово. Въпросът не е там, че отношението на някой към църквата ще го спаси. Но наистина фактът къде прекарваме времето си, силите и финансовите си средства е сигурен показател къде почиват интересите ни.\nСтрува ми се, че хората, посветили живота си на това да „изявят нещата в правилната светлина“ , рискуват собственото си спасение. Необходимо ли е да си припомняме, че като християни водим една борба на живот и смърт, с Христос от едната страна, умоляващ да Му се предадем, и Сатана от другата, опитващ се да ни повали в погибел? Врагът съзнава много добре колко привлекателно може да е критикуването и негативното.\nНапример, предложете на хората 10 страници експозета на църковните преблеми и критичност спрямо църковните политики и ръководство. В същото време им предложете 10 страници с доклад за спасяване на души, доклади за напредъка в църквата или за Божиите благословения в личния живот на хората. Кое ще се прочете първо или дали въобще ще се прочете? Падналата умствена химия на всички ни като че ли намира удоволствие в последното. Ние гуляем със сочните подробности за лошото и заблудите. Подобно нещо може да направи да се продават вестници, но не и да изгради християнски характер (виж Фил. 4:8). Колко много обичаме да дискутираме последния слух, но колко рядко се улавяме да говорим за нашия Спасител!\nНещо повече, научих, че хората, които се хранят с критикарство и постянно търсят из мръсотията и сметта заблудите и разврата в църквата, често не успяват да намерят истинската си реализация в живота. Странно как някои се опитват да изградят собствения си аз чрез поваляне на нещо друго. Много по-лесно е да покажеш греха и злото, отколкото да покажеш кръста на Христос.\nАко веднъж си позволим да изминем пътя през долините с лозя, сладостта и съвършенството на това, което Исус прави във и чрез църквата Си, ще остане незабелязано. Умът вижда това, в което е обучен да размишлява. Злонамереност, скептицизъм и циничност са трудно преодолими болести.\nЗнам това от личен опит. Като по-млад бях развил едно доста критично отношение. С тъга трябва да призная, че в началото на службата си аз избуявах понякога въз основа на грешките на някои църковни водители. Спомням си едно сурово писмо, което написах до един мой стар приятел, Ф.Д. Никол. Неговият сладък отговор изцяло ме обезсили. (Намекът, който исках да направя, не бе непременно лош, но поведението и духът ми бяха!)\nС годините установих, че се хранех все повече и повече с църковните проблеми. Не критикувах публично, но в сърцето си намерих едно отчуждение от братята и сестрите си, което ме оставяше празен. Връзката ми с Исус Христос стана крайно хилава. Личните ми посвещения твърде често се прекъсваха от раздразнение за нещо, което знаех, че се случва в църквата. Дойде денят, когато стигнах до извода, че собствената ми душа бе в опасност. Аз поставях бариери между собственото ми сърце и това на колегите ми и моя Бог. Постепенно с помощта на Господа започнах да търся доброто и да виждам най-хубавото. Все още ми предстои да измина дълъг път, но благодаря на Бога за напътствията, с които Господ ме води.\nТака че се притеснявам за духовното благосъстояние на хората, чиято работа се върти все около лошото.\nТогава също така и произведенията, както и организациите им изискват нещо да се заплати, за да влязат в действие. Паричната сума, отклонена от църквата от тези „адвентисти амаличани“ и поддържниците им би била без съмнение достатъчно голяма за издръжката на значителни годишни евагелизационни походи в големите градове или за да разширят нашата радио-телевизионна служба. Всеки един долар, отклонен от истинската мисия на църквата, възпрепятства изпълнението на заръката, която Бог ни е дал.\nАз съм загрижен за нашите бедни овце, които се залавят за тези документи и ги четат. В умовете им остават трайни впечатления. Възникват въпроси. Подсилват се съмнения. Кой тогава е отговорен за душите, които са били обезкуражени и подведени? Кой ще изкорени отровата, изпита от читателя?\nПомислете какво би станало, ако езиците и писалките на хората с тези негативни писания, се използваха за Божия слава за изказване думи на насърчение и доверие! Настоявам хората с умението да говорят и пишат да използват тези способности да укрепят Божия народ и да насърчат Неговите водители, които се стараят за напредъка на евангелието. Нека хората, ангажирали се с бремето да поставят нещата на мястото си, да отидат при съседите си със славната вест за Христовия план да оправи живота на понесените във вихъра на греха хора. Нека хората, които чувстват убеждението, че трябва да проучат един църковен проблем от всеки един аспект и да го покажат на хората вътре и вън от църквата, да започнат да проучват невероятните истини в Божието Слово и да ги излагат пред хората. Нека хората, които намират радост в това да изтършуват някой таен грях на някой брат, да изследват тайните и скрити неща в Словото.\nПрестанете да поставяте примки\nАз умолявам „адвентистите амаличани“ да престанат да бъдат „запинатели“, да поставят спънки в нозете на съвременния духовен Израил. По-добре нека да си подадем ръка и в истинска християнска любов да приключим по темата за нашите различия. Тогава ще можем да се присъедим в онова единство, за което Исус така красноречиво се помоли. Едно нещо е сигурно. Никой не може истински да изкаже молитвата на Исус в Йоан 17, а в същото време да подкопава църквата.\n„Но“, казват някои, „единството не означава да пренебрегнем проблемите с надеждата, че ще изчезнат. Единството не означава да казваме, че на църквата всичко й е наред, когато всичко не е наред“.\nСъгласен съм. Нека който и да е да си мисли, че съм заел позата на щрауса, но аз ще го уверя, че съзнавам също колкото и всики друг, че тази църква има проблеми, които трябва да се признаят и разрешат. (Всъщност дори може би съзнавам това по-добре отколкото някои, които прекарват времето си да отпечатват в циклостил, на принтер и да записват това, което те наистина знаят!) Съзнавам моралните и етническите проблеми, които може да съществуват понякога както сред служители, така и сред членовете на църквата ни. Но наистина не вярвам, че решението за тези неща лежи в това се сее критикарство, ценизъм, остри порицания, инсинуации (прикритики злонамерени нападки) и подозрение чрез намножаващи се трудове, които разпространяват тези неща пред всички слушатели. Не отричам, че църквата има проблеми, макар и аз самият да вярвам, че тя притежава по-съвършени, позитивни и издигащи аспекти, отколкото могат да си представят критиците й. Не отричам, че ние като водители в църквата не сме правели грешки и че в някои случаи може сами да сме си навлекли критиката, която получаваме. Единството, за което се помоли Христос, не изисква да останем мълчаливи пред лицето на греха и заблудата. Но наистина изисква да отговорим на подобни неща като отговорни членове на Христовото тяло. Има си подходящи начини, по които да издействаме промени, да корегираме злините и да върнем църквата обратно в правия път, когато тя е го е изгубила.\nТрагедията е да се види такова разточително прахосване на умствена сила и средства в преследване на такива негативни цели, когато църквата има нужда от всяка възможна частица помощ, за да проведе съзидателна работа при собстване знамето на княз Емануил да обиколи света.


Защо не се "боря" с болестта - Endo me\nАко като мен четете статии и мнения по медицински теми основно на английски, със сигурност сте запознати с термини като endowarriors, endofighters и изобщо всякакви други борещи се с всякакви болести, надвиващи ги и издържащи въпреки тях и побеждаващи ги с цената на всичко.\nАз не съм от тях. Не само не съм, изглежда ми чуждо и непонятно и според мен този манталитет може да бъде дори опасен.\nНе винаги съм била на това мнение.\nИмаше един кратък период, когато в крайна сметка разбрах, че ми предстои втора операция, когато наистина си представях и кистата и миомите като някакви чужди тела в мен, които трябва да се махнат, да излязат и да изчезнат и трябва да ги преборя, за да си спестя операцията, от която толкова много се страхувах.\nМисля, че издържах така почти два месеца.\nГлавната ми мотивация обаче беше паническия ми страх от нова операция.\nПравех дори разни медитации, в които си представях, че кистата се смалява и изчезва, понякога сякаш я стисках в юмрук и дори я правех на прах.\nНищо от това не ми помогна да се почувствам по-добре. Освен това започнах да си представям, че тялото ми не е наред и се е обърнално някак срещу мен. Това бяха изказвания, които четях всекидневно в някои американски групи, и никак не ми хареса, че започвам да мисля и аз така. Там смятаха, че матките им ги мразят, искаха да се отървават от тях на всяка цена и се бореха със собствените си тела.\nАз си обичам тялото. Да, имало е дълги периоди, в които не съм го харесвала и съм била твърде пълна, твърде отпусната, твърде мускулеста (познайте защо карам колело бавно последно време!), твърде какво ли не. Още си мисля така понякога.\nОт друга страна ми се случва да се удивлявам през какво е минало това тяло и как все още се държи и справя и дори започва да изглежда по-добре отколкото преди. Да не говори, че се и чувства много по-добре от преди. Това не е ли изумително?\nЕдин от големите ми проблеми, който смятам че едновременно е довел до не малко от симптомите ми, но и е вследствие от тях, беше откъснатостта от тялото, която бях развила без изобщо да разбера.\nВсе още не съм сигурна до каква степен съм била откъсната от усещанията си, но започнах да си давам сметка, че преди не съм усещала доста неща, когато започна да ме боли. Тоест, когато започнах да усещам малките болки. Тези, от които другите хора се оплакват с дни, а аз приемах за някакъв лек дискомфорт ако изобщо ги забележа. Сега аз съм от тези оплакващите се, ако случайно се контузя, схвана или се окажа със жестока мускулна треска. Преди не би ми хрумнало да направя нещо по тези въпроси, защото практически не усещах достатъчно дискомфорт че да си заслужава някакво усилие. А вечно синьото ми тяло от всякакви случайни удари тук и там си обяснявах с това, че кожата ми е чувствителна. Не е. Просто не усещах болката и поради това и не се пазех. Дори чувството ми за пространство не работеше добре и не усещах габаритите на тялото си и къде точно се намира.\nДа не усещаш болка не е чак толкова лошо нещо. Докато не стане наистина лошо.\nИменно заради тази откъснатост от тялото нито разбирах, нито обръщах внимание, нито вземах мерки, когато имах каквито и да е симптоми. Трябваше да станат непоносими и почти постоянни, за да се заема сериозно с проблема и да призная пред себе си, че нещата не са наред.\nКакво ли щеше да стане ако не само бях откъсната от тялото си, но го смятах и за собствения си враг?\nНа няколко пъти бях много близо до това. Помня отчетливо как след три дни превиване от болки съм се съвзела достатъчно, за да извървя 500-те метра от нас до Farmers’, за да си взема супа (мисля, че не бях яла повече от три дни) и на връщане губех сили още на първия ъгъл. Почти бях решила, че няма да успея да се прибера, когато минах покрай един офис и видях разни особено заети хора, на които мигновено завидях! Имаха сили да работят, да се движат напред назад без да им е лошо и явно успяваха да са извън вкъщи по цял ден! Защо аз не бях способна на това?\nРадвам се, че все пак успях да осъзная, че тялото ми не ми е враг, а вместо това има сериозна нужда от моята помощ. Аз съм тази, която е объркала нещата поначало, а тялото ми просто се опитва да се справи някак със ситуацията. И не, не казвам, че сама съм се разболяла. Все още мисля, че средата е изиграла сериозна роля. Но не е и като да нямам пръст в това. И най-вече от мен самата зависи дали ще имам сили да се възстановя или ще ги прахосам да се боря със самата себе си.\nЗатова не се боря с нищо, най-малкото със себе си, тялото си или каквото и да е, което е в мен. Вместо това използвам силите си за да се грижа за себе си, да се лекувам, да се променям и да се уча да съм по-издържлива.\nборбамисловна нагласаначин на живот