Realzoom: Проф. Искра Баева: Повечето неща в политиката ни се оказаха неавтентични\n- Г-жо Баева, през 2019-а се навършват 30 години от началото на т. нар. демократичен преход на България. Откъде тръгнахме и къде стигнахме?\n- Ако някой вече е забравил или е прекалено млад, за да си спомня, трябва да кажа, че в края на 1989-а България беше социалистическа страна, част от Източния блок, което означаваше членство в Съвета за икономическа взаимопомощ и във Варшавския договор, а днес, три десетилетия по-късно, сме капиталистическа държава, част от Запада, сиреч членуваща в Европейския съюз и във военния Североатлантически пакт. Така че трансформацията е пълна - от част от геополитическия Изток станахме част от геополитическия Запад. Държавата ни си е на същото място в центъра на Балканския полуостров, но политиците ни и ние изминахме дълъг обществено-икономически път, преживяхме дълбоки промени, към някои от които се стремяхме, но други изобщо не очаквахме. И сега можем да сме доволни от потвърдената ни европейска принадлежност, но и недоволни от много неща: от огромното социално разслоение, което е хубаво само ако си отгоре, от срива в масовото образование, от нарастващия брой неграмотни - както в буквално, така и във функционално отношение, от дехуманизацията в ценностната система.\n- Защо мечтаехме за едно, а в крайна сметка се получи друго?\n- Като историк трябва да призная, че това е по-скоро правило, отколкото изключение. Защото винаги след дълбока промяна или революция се получава така, че онези, които извършват промяната, мечтаят за едно, а после става нещо доста по-различно. За да илюстрирам думите си, е достатъчно да припомня за идеалите на българските националреволюционери от Възраждането в съпоставка с реалностите в новата българска държава. Още в края на ХIХ в. срещу несправедливата данъчна система на българската държава избухват селски бунтове, потушени с много човешки жертви. Те са материално свидетелство за разочарованието от свободната българската държава, да не говорим за злостната лична съдба на много от участниците в освободителните борби.\nГоляма е разликата и между идеалите на участниците в антинацистката съпротива в България през Втората световна война и реалностите в социалистическа България след 9 септември 1944-а. Така стана и с надеждите на повечето българи, събудени на 10 ноември 1989 г. със свалянето на Тодор Живков, надежди за истинска демокрация - сиреч за правото на хората да определят своето бъдеще и управлението на страната, и за пазарна икономика - при която ще запазят постигнатото при социализма, а към него ще добавят благоденствието на Запада.\nЕ, днес вече можем да кажем, че това са били по-скоро илюзии, защото, макар и болезнено, но разбрахме, че няма как да се съчетаят социалните черти на социализма с индивидуализма при капитализма. Можем да имаме само едното или другото. Затова днес имаме капитализъм, за съжаление както недоразвит, така и изживяващ всички кризи на развитие. С други думи, проблемът не е толкова в нашите грешки, колкото в това, че тръгнахме преди 30 години към бъдещето с прекалено много илюзии. Което, разбира се, съвсем не оправдава многобройните грешки, в някои случаи направо престъпления, на българските политици.\n- Кого да обвиняваме - политиците или тези, които ги избират, т.е. българските граждани?\n- Няма да бъдем докрай честни и най-вече няма да разберем какво наистина се обърка, ако не погледнем и собствените си действия. Защото, ако сложим ръка на сърцето, трябва да си признаем, че именно ние, българските граждани, избирахме и избираме политици, подмамени от обещанията им как всичко ще тръгне по мед и масло, а после се оказва, че медът и маслото ги има, но само за тях и приближените им, а не за обществото. Не са без вина и онези, които казват, че "всички са маскари" и затова няма да гласуват. Защото с отказа си да участват в политиката те всъщност подкрепят статуквото. Длъжна съм да кажа и още нещо: лъжем се, ако мислим, че всички са недоволни от положението в България. В страната има доста хора, които са доволни от промените, защото спечелиха от тях, и които искат да запазят и разширят спечеленото - те подкрепят резултатите от прехода.\n- Рухнаха ли митовете за нашето трудолюбие, за толерантността и гостоприемството ни?\n- Не, не мисля. Просто за да се приспособят към новата капиталистическа реалност, българите трябваше да се борят с нокти и зъби с конкуренцията и със съперниците. Затова на преден план излязоха егоизмът, индивидуализмът, култът към успеха. А трудолюбието, толерантността и гостоприемството започнаха да изглеждат непотребни. Но те съвсем не са изгубени, просто вече не се ценят и уважават толкова. Затова и се обръща по-малко внимание на хората, които обичат да работят заради самата работа, а не само заради печалбата, които обръщат внимание и на чуждите, вместо да мислят само за своите, които отварят домовете и сърцата си за другите, вместо да се затварят в себе си. В новите реалности и медиите търсят сензации, за да се продават, затова новините за спонтанна човещина не са на първите страници. Срещаме ги главно по празниците, изпълнени с християнско смирение, макар и често фалшиво.\n- Не избуяха ли твърде много тарикатлъкът, нахалството и повсеместната простотия?\n- Да, така е, но както вече казах, това е резултат от смяната на ценностната система, последвала смяната на обществено-политическата система. Днес най-важен е успехът, който се изразява в победа над конкуренцията, независимо как е постигната. Парите се превърнаха във всеобщ измерител на успеха в живота, а придобиването им почти винаги е свързано с изброените от вас черти, може би без повсеместната простотия. Но и простотията е стимулирана от настъпилите промени в ценностната система. Защото стремежът към печелене на пари доведе дотам, че образователните игри и предавания бяха заменени с такива, от които се изкарват пари - по-малко за участниците, повече за инициаторите. Според мен повсеместната комерсиализация доведе до повсеместна "чалгизация" на живота. И под това понятие разбирам не само известния музикален жанр с най-много почитатели.\n- Отчаян народ ли сме? Къде отидоха съпротивителните ни сили? Може ли една застаряваща нация да се разбунтува?\n- Има и отчаяни хора, но повечето не сме отчаяни, а гневни. Само че този гняв има къде да се излее - най-вече по посока на границите - немалко българи гневно заминават за чужбина, за да търсят работа, признание, по-добър живот и перспективи, защото не виждат шанс да ги постигнат тук. Затова намаляват протестните, а и съпротивителните сили в обществото. Но все още не сме стигнали до точката, от която няма връщане назад. Да, нацията намалява и застарява, а промените винаги се правят от младите недоволни. Само че не бива да забравяме и още нещо от историята: че революциите винаги са дело на малцинството, но на активното малцинство, което е готово да воюва с несправедливостите и да наложи своята воля. По-възрастните вече са се борили и са се примирили, че не могат да се изправят срещу властта, затова не можем да очакваме промяната да дойде от тях - те могат само да говорят и съветват. Младите са онези, които може би и поради липсата на житейски опит са готови да действат, защото вярват, че могат да постигнат всичко, ако пожелаят. Това е революционният потенциал, затова революциите често са толкова изненадващи. Тъй като имам контакти с млади българи, продължавам да вярвам, че шансът за промяна не е загубен. Виждам го сред новите младежки нагласи - новите млади са все по-малко склонни да приемат пропагандната теза, че "невидимата ръка" на пазара ще оправи всичко, че конкуренцията и индивидуализмът са спасението. Те са по-склонни не само да говорят за солидарност, но и да я проявяват, да говорят за необходимостта от социална справедливост.\n- Тази година ни предстоят избори за Европейски парламент и за местна власт, а може и предсрочни парламентарни да има. Кой вот е най-важен? Възможно ли е посоката на развитие на страната да се промени, или вече няма надежда?\n- Независимо че европейските избори не са популярни в България, убедена съм, че те са най-важните и за нашето бъдеще. Защото от тях зависи накъде ще тръгне съюзът, част от който сме. Вярно е, че от резултатите на основните български партии в евроизборите ще зависи дали ще има и предсрочни парламентарни. Но това ми изглежда не толкова важно, колкото съдбата на ЕС. Ще припомня една стара истина от началото на ХХ в., макар и формулирана от непопулярния днес създател на българската социалдемокрация Димитър Благоев: за голямата зависимост на българските събития от ставащото по света. Той говори за възможността у нас да избухне революция, което е другото име на радикалната промяна. И казва, че тази възможност зависи в три четвърти от процесите извън границите ни и едва една четвърт е ролята на нашата воля и действия. Не мисля, че нещо кардинално се е променило в това съотношение на външните и вътрешните фактори.\nИ да, възможно е политиката в България рязко да се промени, както вече стана през 2001-ва и 2009 г., въпросът е дали ще бъде към по-добро. Дали нещата могат да се подобрят зависи в края на краищата от всички нас, тъй като не може вечно да продължаваме да чакаме да дойде някой отвън и да оправи нещата в собствения ни дом.\n- Какво липсва на българската политика - нови лица, нови идеи, разум, воля?\n- Липсва истинска алтернатива. През последните три и повече десетилетия българите очакваха добрата промяна да дойде от смяната на лицата. Стана ясно, че това не е достатъчно, че е нужна и обществено-политическа алтернатива. И се надявам, че тя няма да бъде алтернатива на демокрацията изобщо (защото има и такава възможност), а на фасадния характер на нашата демокрация, зад която се крият олигархични интереси.\n- Лява ли е левицата и дясна ли е десницата? Доколко са патриоти тези, които се наричат така?\n- Май повечето неща в българската политика се оказаха неавтентични. В началото БКП беше консервативна сила, а СДС - революционна, но всички изповядваха необходимостта от приемане на западния модел на демокрация и икономически ред. Ако приемем, че сме осъществили тази промяна, присъединявайки се към Европейския съюз, тази ориентация вече не е достатъчна. Партиите трябва да потърсят истинския си облик, и то не само в програмите и лозунгите си, а в действията си. А действията на всички партии, които се изредиха в управлението - не мога да се сетя някоя да не е участвала (нали не броим "Воля"), показват смущаващо подобие в посоката. Отличават се само по действащите лица. Затова е толкова трудно да се каже кои са леви, кои - десни, кои - патриоти и кои - не. Подобието между основните политически сили е голямата опасност за демокрацията. Тя продължава да бъде все пак най-добрата система за управление, стига да осигурява алтернативи, в които хората да виждат своите интереси. Засега това не се вижда - и то не само у нас.\nПроф. д-р Искра Баева е родена на 12 януари 1951 г. в София. Завършила е история в СУ "Св. Климент Охридски". Преподава съвременна история в Историческия факултет на СУ "Св. Кл. Охридски". Занимава се с изследвания на историята на Източна Европа през ХХ и ХХІ в., специализирала е във Варшавския университет, в Центъра "Удроу Уилсън" във Вашингтон, участвала е в международни и национални проекти, свързани със Студената война, Историята на следвоенна Европа, преходните процеси в Източна Европа в края на ХХ и началото на ХХІ век.\nИнтервю на Елизабет Дафинова, Banker.bg


Написали сме общи правила за всички турнири, които се провеждат в ESPORTS.BG мрежата. Може да ги откриете на тази страница. В допълнение на тях следват правила, касаещи само дисциплината League of Legends по-надолу в тази страница.\nКомуникацията преминава през #lol_season1 в Discord сървъра на ESPORTS.BG.\nТурнира се провежда в сървър Europe Nordic & East (EUNE). Максималния брой участници за квалификацията е 64-ри отбора, за груповата фаза - 8 отбора и за плейофната фаза - 4 отбора. Формата на квалификацията е Best of 1 - директна елиминация. Формата на груповата фаза е Round Robin, всеки играе с всеки, като 8 отбора са разпределени в 2 групи по 4 отбора. Плейофите се провеждат във формат на директна елиминация, като полуфиналите и финалите са във формат BO3.\nКвалификацията за сезон първи на Game Ninja League се провежда чрез системата на battlefy.com.\nЗа участие е задължително да имате минимум 20 героя в своя акаунт. В противен случай няма как да участвате в Tournament Draft лоби в играта.\nПобеда в игра се постига чрез унищожаване на Nexus-а на противниковия отбор или когато противниковия отбор се предаде. Напускане на 5 играча от един отбор от играта без обяснение се смята за причина отборът да се сметне за предал се, в който случай се дава победа на опонента.\nPlaceholders могат да бъдат използвани, когато е ред на играч да избере герой и иска да го запази за свой съотборник, но го няма наличен в неговия акаунт.\nВ такъв случай може да бъде направен избор на произволен герой, който да се смята все едно е героя, който в действителност искате да запазите. За да можете да извършите избор на герой като Placeholder, преди да го направите е задължително да сте добавили противниковия капитан в приятели, да обявите намерението си на лично съобщение към него и да обявите героя, който ще изберете и героя, за който този герой замества. Само след като сте изпълнили тези условия, е възможно да направите избор на Placeholder. При избор на Placeholder и приключване на драфт фазата е наложително играта да бъде изоставена и да бъде направена нова игра, в която е задължително играчите да заемат същите страни Blue и Purple и да изберат героите, които предварително са договорени.\nПравила за лоби\nОтборът, който е в горната част на мача в схемата е Blue отбора. Отборът, който е в долната част на мача в схемата е Purple отбора.\nBlue Side отборът - този, който е от горната страна на схемата, започва първи с банове и избиране на герой.\nВъв всеки нечетен рунд започващ с първи рунд отборът, който е от горната страна на схемата е този, който има правото на първи ban.\nВъв всеки четен рунд започващ с втори рунд отборът, който е от долната страна на схемата е този, който има правото на първи ban.\nЗа да се регистрирате за първата отворена квалификация по League of Legends, отворете тази страница;\nСлед започване на квалификацията, за да започнете играта си, е нужно да влезете в страницата, показваща схемата на квалификацията и да натиснете върху мача, в който отбора Ви е отбелязан, че играе. В страницата на мача ще откриете турнирен код, който ще Ви позволи да се присъедините към лобито от турнира в League of Legends Launcher-а;\nЗа присъединяване в лобито отворете Launcher-а на играта, натиснете на PLAY бутона в горния ляв ъгъл, след което вдясно на малък бутон с иконка на купа и в появилия се прозорец въведете турнирния код, който Battlefy Ви предоставя (демонстрация);\nРазпределете се в двете страни (Blue side и Purple side) на мача според условията описани по-горе в правилата;\nСлед като е ясен резултата от мач, е нужно да го обявите в #lol_season1 канала на Discord сървъра ни (влезте в канала от този линк);\nСвържете се с нашите администратори в #lol_season1 канала на Discord сървъра, за да се подготвите за следващата фаза.\n30 минути преди всеки мач на лично съобщение към администратор в Discord трябва да потвърдите своята готовност за провеждане на предстоящия Ви мач;\nАдминистратор ще подготви турнирен код за Вас, който да използвате за влизане в лоби в Launcher-а на играта;\nВ лобито е нужно да се допуснат коментаторите, които ще гледат Вашата игра и ще я предават на живо. Задължително да не възпрепятствате присъединяването им като Spectator в лобито;\nВ 2 Game Series формата в първата игра единия отбор е Blue Side и има право на първи ban, а във втората игра - другия отбор е Blue Side и има право на първи ban;\nПри провеждане на всички мачове в групата 2 (двата) отбора, заемащи първите две места във всяка група, биват класирани в следващия етап - затворени онлайн плейофи;\nОтборът, завършил на първо място в група А, ще играе с отборът, завършил на второ място в група Б. Отборът, завършил на първо място в група Б, ще играе с отборът, завършил на второ място в група А;\nВ BO3 серия отборът, който е от горната страна на схемата, получава Blue Side в първата игра и правото на първи ban. В следващата игра от мача, Blue Side и право на първи ban получава другия отбор. В 3-та игра от BO3 серията администраторите на произволен принцип обявяват кой от двата отбора ще бъде Blue Side, съответно той ще получи също и първи ban.\nПобедителят в този етап получава 500 лева и автоматично бива класиран на сезонният финал.


Руснакът, който създаде "World of Tanks", излиза на политическата сцена - Webcafe.bg\nРуснакът, който създаде "World of Tanks", излиза на политическата сцена\nWebcafe 11.03.2020, 09:31\nИма ли потенциала "Пряка демокрация" да изиграе сериозна роля\nПрез януари Вячеслав Макаров оповести, че напуска бизнеса с игри, но тогава никой не очакваше човекът, помогнал за създаването на мегахита "World of Tanks" да започне кариера в руската политика.\nИ все пак, зад кулисите на конференцията по дигитални технологии в Москва 40-годишната легенда на онлайн гейминга представи най-новото си творение - партията "Пряка демокрация".\nСпоред Макаров най-големият проблем в руската политика е механизмът, по който се изгражда властта. Той настоява за създаването на система, в която членовете на партията да използват технологиите така, че да имат пряко участие в политиката.\nОт гледна точка на Макаров системата просто е технологично остаряла.\nНовата партия, която той финансира със собствени средства, по думите му нито ще е "За", нито "Против" Кремъл под управлението на президента Владимир Путин.\nТози ход провокира учудване сред политическите анализатори, които възприемат изказванията на Макаров като част от мащабна игра, зад която стои именно Кремъл.\nСпоред тях "Пряка демокрация" е креатура на Путин, която цели да размие понятието за опозиция и да отклонява вниманието на противниците на режима. Още повече, че заради предстоящите местни избори през септември и парламентарните избори догодина се нароиха куп нови партии.\n"За правдата" е основана в началото на февруари от 44-годишния писател и националист Захар Прилепин, за който се твърди, че се е сражавал през 2017 г. наравно с проруски сепаратисти в източна Украйна.\nТой казва, че неговата партия има подкрепата на американския актьор и фен на Кремъл Стивън Сегал, но категорично отрича да я е създавал по искане на властите.\nЕкологичната зелена алтернативна партия "Достоен живот", която е създадена от бившия депутат-националист Роман Худяков, за да спечели младежкия вот, и ориентираната към бизнеса партия "Нови хора" са сред тези, появили се от януари насам.\nМинистерството на правосъдието е регистрирало 39 нови партии през 2019 г., като почти половината от тях в последните четири месеца на годината.\nФактът, че антикорупционният активист и висша фигура в опозиционните среди Алексей Навални все още няма право да регистрира партията си, поражда спекулации за заговор от страна на Кремъл.\nСъюзниците на Навални напразно се опитаха да регистрират политическа партия в продължение на 7 години, а неговият антикорупционен фонд се разследва от властите за пране на пари - обвинения, за които поддръжниците на Навални казват, че са политически мотивирани.\nАнализатори казват, че е твърде малко вероятно която и да е от тези новорегистрирани партии да запълни празнотата, останала след Навални, който иска да промени политическия пейзаж на Русия и редовно призовава за улични протести срещу управлението на Путин.\nЦелта на появата на тези нови партии е създаване на илюзия за политическа конкуренция, привличане на нови гласоподаватели и неутрализиране на по-опасна опозиция, смята политическият анализатор Екатерина Шулман.\nНаблюдатели казват, че е също толкова малко вероятно някоя от новите партии да достигне 5-процентния праг, необходим за влизане в парламента. Основната цел всъщност е да се сведе до минимум рискът от спад на популярността а управляващата партия "Единна Русия", казва Татяна Становая от мозъчния тръст R.Politik.\n"Единна Русия" изживява спад на подкрепата заради икономическата криза, като само 33% от гласоподавателите казват, че ще дадат гласа си за някога доминиращата политическия пейзаж партия, според държавната социологическа агенция ВЦИОМ.\nТези числа бележат дълбок спад спрямо 2016 г., когато "Единна Русия" спечели 54% от гласовете в изборите за парламент.\nДруго скорошно включване в политиката дойде от страна на Сергей Шнуров, фронтмен на хитовата рокгрупа "Ленинград". Шнуров миналия месец се присъедини към "Партията на растежа" - основана през 2016 от съюзник на Путин, като преди това се погрижи да изтрие стари коментари в социалните медии, изразяващи критики към президента.\nТози внезапен изблик на активност, казва Становая, е замислен от Кремъл с цел да отклони вниманието от трудностите на Русия.\n"Тези маневри не са опит да се говори за бъдещето на страната," заявява тя, като вместо това описва случващото се като стратегия за "избягване на реалните проблеми."\nТова е план, който може да даде обратен резултат, казва Шулман. Дори и тези партии да не се борят за реални политики, те могат да подкопаят статуквото. "Със спадането на доверието в съществуващите партии, тези, които са считани за откланящи вниманието, може да станат по-успешни, отколкото се е очаквало," коментира тя.\nЗа един от изненадващите гости на старта на партията на Макаров, "Пряка демокрация" има потенциала да изиграе сериозна роля.\nМария Бутина, която беше експулсирана от САЩ миналата година заради дейност като чужд агент под прикритие, заяви на участниците в учреждяването на партията, че желае много успехи на новата формация.\nТя отправи комплименти към техническите им умения и призова руснаците да "овладеят изкуството на хакването, за да могат да бранят страната от външни заплахи."\nТагове: webcafe, русия, политика, единна русия, кремъл, коментари, алексей навални, анализи, пряка демокрация, мария бутина, вячеслав макаров


Голямата маняна: Потоси, Сукре и дим да ни няма\nПотоси, Сукре и дим да ни няма\nИзвинявайте наши мили измъчени читатели за дългата пауза. Оказва се все по-трудно да пишем за тези все по-далечни спомени. Но ето, дойде и новия напън за довършване на историята.\nБяхме стигнали до солената пустиня на Уюни и нашето отпътуване от там. Чудехме се за следващата ни спирка по маршрута, дали да оставаме малко в Потоси или направо да продължаваме към Сукре, което на едва 2800 м н.в. обещаваше мек приятен климат.\nПотоси лежи на 4090 м н.в., което го прави един от най-високо разположените градове в света и уви, едно от най-студените места в Боливия. Пътувахме сред суровата пустош и девствени простори, тук-таме подминавахме по някое селце, картофена нива или рудна мина и както бате Райчо беше безпощадно напекъл, можехме лесно да забравим, че се движим на 4000 м над моретата.\nЗа пореден път изпаднахме в нашата вечна автобусна дилема - дали когато Яна каже "пиш пиш" да спираме автобуса или да вадим гърнето да се облекчава в движение. Ели предпочиташе да не губим време и да вадим гърнето начаса, докато аз в дън душа се страхувах какъв ужас ще настане ако се случи голяма нужда. В крайна сметка отново извадихме гърнето, Яната беше милостива с малката си нужда, но се оказа че нашето прозорче не се отваря достатъчно, за да подадем и излеем гърнето навън. Мургавият господин с очите като цепки от отсрещната страна, каквито са всички боливийци, любезно ни подкани да изхвърлим отпадъка през неговото прозорче и не щеш ли докато внимателно поднасях гърнето навън, рейса друсна и човекът беше олян. Потънах в земята от срам и ме обхвана гняв че Ели и Яна ми натрапват такива приключения, ала чичкото ми реагира със заговорническа усмивка сякаш това му се случва ежедневно. Така, в приятни случки и емоции премина сутрешната ни возия до Потоси, на която много се израдвахме, тъй като рядко ни се случваше да пътуваме денем и да зяпаме пейзажите. Бъдещите боливийски скиталци да се чувстват посъветвани да пътуват денем, защото макар и с нощните превози да се пести време и нощувки, се пропуска най-интересното на тази страна и на тази част от света въобще - гледките.\nСтигнахме в Потоси и решихме да му дадем няколко часа, преди да продължим за Сукре. Градът е бил легендарен със своя сребродобив в миналото. Според легендата, някъде през 16 век един овчар замръкнал тук и хванал да си запали огънче. Когато пламъците лумнали под тях потекла вадичка от разтопено сребро. Друга версия пък гласи, че единадесетият велик Инка Уайна Капак, посетил местността и като видял върха рекъл "Трябва да има много сребро под този връх!" и пратил хора да ги проучат. След като го проучили и хванали да копаят мирозданието се разтресло и могъщ глас казал "Тези богатства са предназначени за други господари!" и Инките изоставили върха. Явно тези господари ще да са били испанците, които скоро след като завоювали района основали града Потоси и впили алчни зъби във върха, който кръстили Cerro Rico (Богатата планина). В течение на два века от там са изкопани главозамайващи количества сребро - около 41 000 тона чисто сребро според Уикипедията, да е жива и здрава. В някакъв момент Потоси достига 200 000 жители, превръщайки се в един от най-големите и богати градове в света. Използвайки Мита - системата за повсеместна трудова повинност на Инките - испанците подлагат местното население на жестока експлоатация, невиждана по времето на Инките. Работата в мините била изключително тежка и смъртоносна и средната продължителност на живота там била около 2-3 години. В повечето случаи веднъж влезли, робите не излизали живи изпод земята. След като намаляла работната сила на местните, започнали да внасят чернокожи роби, които впрягали и в работата на мулета, понеже мулетата умирали твърде бързо. За да укротят робите и увеличат техния стаж, колониалната власт разрешава дъвченето на кока, което до тогава е било привилегия само на аристокрацията. В края на XVIII век (малко римски цифри за раздвижване на мозъците) среброто е изчерпано, започват да копаят калай и Потоси запада. До тогава Богатата планина е изгубила 200 метра от височината си и е погълнала над два милиона роби.\nКато се изключи приятната колониална атмосфера на центъра на Потоси, основната атракция тук е посещение в мина, където условията не са се значително подобрили от онези зловещи стари времена. Долу е горещо и токсично и днешните работници доживяват средно до 40 г и неизменно заболяват от силикоза.\nНо заради Яна и високата цена на тези минни екскурзии се задоволихме само с разходка из града, който даже ни домързя да заснемем.\nКато приключихме с обхода, се занесохме на автогарата и зачакахме автобуса за Сукре. Яната изкара цялото време яхайки едно от онези механизирани, клатещи се, светкащи и пеещи кончета, а боливийците ни гледаха недоверчиво и ни питаха защо не пускаме монетка. Как да им обясниш сложните си родителски похвати.\nВ Сукре пристигнахме късно вечерта, когато града вече спеше.\nПървата ни работа беше да идем на квадратния главен площад и от там да обиколим околните квадратни улички за евтино хотелче. Този пък по-трудничко го открихме, преобладаваха добре лъснатите скъпи такива - личи си че Сукре е столица, макар и само по конституция. В крайна сметка се настанихме точно срещу пазара, та в следващите дни се отдадохме на ядене на всевъзножни закуски, манджи, плодове, зеленчуци и наливане с екзотични фрешчета. Пазара беше двуетажен, като целия горен етаж беше с манджарници. Отваряха по обяд и затваряха малко след вечеря. Единия ден като окъсняхме хапнахме нелегална чорбъ от нeлeгална лелка с нелегална тенджера на бордюра срещу пазара. Знаем че повечето хора смятат за табу храненето от съмнителни улични източници в чужбина, но да си кажем правичката, за месеците на нашето пътуване не си спомняме случай да сме се натровили или някой друг пътешественик да ни се е оплакал, за сметка на това драматични тоалетни истории от собствената ни татковина и най-вече черноморските ни курорти хич не липсват. Не отричаме рисковете, а по-скоро пресилените стереотипи. Край тенджерата се запознахме с един колумбиец. Пътуваше от години, припечелваше с жонглиране и разказвачество. Колко е хубaвo да си на своя територия по отношение на езика. Този беше поредния индивид от Колумбия, който ни очарова. Ех, Колумбия! Може би, следващия път.\nнаправо от тенджерата\nманджарниците на пазара\nИзкарахме няколко дни в Сукре без никакви отчетливи туристически подвизи. Изследвахме пазарните изкушения; за стотен път си лепих сандалите, заради което се наложи да навлезна и в обущарския испански; купих си чорапи; писахме блог; тук направихме и страницата за дарения (която най-накрая махнахме), понеже се отчаяхме от състоянието на финансите си; Яната игра на главния площад; скайпвахме с родители и всякакви подобни нещица наслаждавайки се на относително топлото време.\nЖивяхме в едно прилично пансионче, а прозорчето ни точно над откритото стълбище. Когато си бяхме в стаята Яна кибичеше на прозорчето и посрещаше всеки с "Ола!" и го изпращаше с "Чао!".\nИначе центъра на Сукре беше приятен, макар и квадратен разбира се, с бели колониални фасади и сравнително спокойно движение. Даже единия ден бяха затворили централните улици и провеждаха детско състезание за самоделни колички, каручки, колелца и изобщо таралясници от общо естество.\nОказа се че не може просто така да продължим по пътя си за Санта Круз, защото бяха някакви празнични отпускарски дни, та се наложи да чакаме няколко дни и да ходим до автогарата всяка сутрин в шест за бой за билети. Никоя фирма не предлагаше билети предварително, освен една, която продаваше само за един ден напред и там някак успяхме да се вредим. Добре че бяха те, че иначе знаеш ли, можеше и още да сме си там.\nМеждувременно успяхме да си направим едно небрежно двудневно трипче до Кратера Марагуа, дето всъщност не е никакъв кратер, но пък за сметка на това го запомнихме навеки.\nВъв всяко такова свободно пътуване има по някой незабравим момент, културен сблъсък, който те слива с мястото и културата на която гостуваш, като бавния претъпкан автобус за Каджурахо в Индия с хора по покрива и под седалките; корабчето по Яндзъ в Китай, когато младите китайчета благоговееха пред нашия бирен капацитет и без да искаме разиграхме смешката "Who's the new leader of China"; автостопът в Армения, когато от всяка кола слизахме пияни и заклети във вечна дружба с нови приятели; един автостоп в Италия когато хората, които ни качиха нито знаеха къде са нито накъде пътуват, нито ги интересуваше ние къде отиваме, а след това полицаите ни почерпиха с пастички на магистралата. Прави ли ви впечатление, че всичко което изброих е някъде на път? Ето защо обичаме да пътуваме и избягваме самолетите.\nПодобно преживяване беше камионът за Марагуа.\nСутринта отидохме на уреченото място, от където тръгват камионите. Заварихме съвсем обикновен камион с съвсем обикновена празна каросерия. Нахвърляхме вътре раниците и заразпитвахме кога тръгваме, "В десет часа" - увери ни шофьорът. Зачакахме и камионът започна бавно бавно да се пълни. Започна да ни се изяснява че няма да тръгнем докато не достигнем максималната технически допустима маса на ос. Започна да става тясно и се притеснихме за местата си в камиона, та сбутахме раниците в единия край и поседханме на тях. В процеса на пълнене, се сбутвахме все повече и повече и смирено отстъпвахме пространството, което първоначално бяхме алчно завоювали. Запознахме с един готин бразилец, който пътуваше в нашата посока, но лека полека той беше избутан в недосегаем за нас ъгъл на камиона. В момента на тръгване вече бях отстъпил половината си раница за седалка на съседа и една маратонка заплашително се люлееше пред перчема ми.\nАлилуя, най-накрая потеглихме, но веднага спряхме за пазаруване на сокчета, вафли, бонбони и други джънкове. Децата, със застрашително надвиснали сополи, бяха накацали по парапета на каросерията и на двете напречни греди поставени отгоре, постоянно набиваха боклуци и пускаха опаковките долу. Мъжете се возеха прави в близост до семействата си и се държаха кой за каквато се докопа, жените и най-малките деца седяха по чувалите и чантите на земята. И те ядяха и те хвърляха опаковките. Като на някой му падне боклуче в скута, просто го хвърля през рамо, колкото да не му се пречка, потърпевшия отзад го подава нататък или го избутва настрани. Така, докато боклука падне върху някой спящ. Направихме си експеримент. Една жена хвърли върху нас една опаковка от вафла и ние и я подхвърлихме обратно, тя ни я върна и така няколко пъти сякаш вятъра си играе с боклучето, докато капитулирахме и го пуснахме на съседа, да се оправя. Дивихме се колко многодетни са боливийските семейства и винаги си пътуват с децата. Почти няма жена, която да не води и носи по няколко деца и бебета и за да стоят мирно без спир ги тъпчат със сладко. Една от нашите съседки по чувал раздаваше бонбони на децата си по целия път. Не случайно на всички боливийци, включително и на най-малките деца са им ужасяващо изгнили зъбите.\nбалкона на камиона\nПрез ония дни разсъждавахме над порядките на местните хора по отношение на децата. Както вече споменахме, децата и бебетата са много и се водят навсякъде, детски колички няма, а ги носят в шалове. Много ни интригуваше това, че децата никога не плачат и не се тръшкат, вероятно защото устите им са вечено запушени със захаросани гадости. Майките си носят бебетата на работа - проходилки и кошари навсякъде по пазарите, магазини, фризьори и т.н. По-големите деца често работят, продават туй онуй, хелоустват. Не сме виждали и някой да си прегръща и целува децата на публични места. Сурово детство карат в Андите.\nДа се върнем на камиона. Подрусахме си се така няколко часа, а аз единствения мъж седнал, беше ме страх че ако стана веднага ще ми накацат раницата и ще счупят компютъра в нея. До края вече имах коляно в гърба и едва ли не крак през рамото, тъй като момчето, което висеше над мен се беше нещо свлякло надолу. Краката ми бяха изтръпнали и лявата долна буза - схваната. Иначе Яната малко поспа, малко порева, беше й тесничко та беше неспокойна, но поне не каза "Пиш, пиш!".\nРазтовариха ни от камиона с много увещания: това не било Марагуа, ама от тук е пътя за Марагуа, пък камиона продължава за Марагуа. Думаме им "Ми карайте за Марагуа, и ние сме натам", "Не, туристите тука слизат". Брех тая работа, пак ще ни баламосват нещо, но бразилецът извади някаква карта и се оказа, че камионът отива към някаква друга Марагуа, пък за нашата Марагуа спирката наистина е от тук, защото до там няма шосе.\nСлязохме, пък на прашното разклонче една барака-магазинче с топли бири и една бабичка. Мило ми стана, някак за татковината ми напомни, та поседнахме да пийнем бира с бразилеца. Пък той нито английски, нито, испански, нито руски говори. Наченахме някакъв испано-бразилски и взе че ни потръгна приказката. По едно време минава джип с туристи и водач, понечихме да попитаме за пътя, оня ни вика "Няма да ви кажа". Колко ниско може да падне едни човек, една цяла прослойка - тази на туристическия бранш в Боливия, където третират независимите пътешественици като грабители на тяхното бъдеще.\nГолямо ходене се оказа до пустата Марагуа, ама арно поне: Долините дълбоки, планините остри. Като гледам назад по какви серпентини е дошъл камионът яд ме хваща, че съм седял долу та нищо не съм видял. В пътеводителя пише "извънземни пейзажи, разноцветни нюанси по скали и долини" и наистина беше много странна окраската, още повече когато слънцето тръгна да се спуска. Иначе този ден си беше жега, с много пот и почивки взехме нанагорнището. Яна отново, както винаги, когато искаш да я носиш, настоя да ходи. Разстоянието беше твърде голямо и пекът твърде безмилостен, че да изтърпим пешеходните и напъни дълго. Най-страшно ставаше като хване да се захласва по всяко камъче по чакълената настилка. В тези моменти просто пренебрегвах протестите и я мятах на рамене.\nОт известно време в Андите започвахме да се убеждаваме, че за Яна би било най-добре да се прибираме в България. Непрестанното разнасяне и возене започна да и дотяга, киселееше и най-вече я влечеше към другите деца и местата за игра. Явно, доближавайки втората си годинка навлизаше във възраст, в която мама и тате вече не са и достатъчни.\nТъй наречения кратер Марагуа, всъщност не е никакъв кратер. Представлява висока котловина оградена от равномерни заоблени баирчета с причудливи вълнообразни шарки и форми. Произходът на местността е ерозионен. Вътре има няколко села, но обстановката е доста призрачна и при нашето пристигане не срещнахме почти никакви хора.\nНастанихме се в едно комплексче от самостоятелни къщички, които бяха изненадващо приятни и удобни на фона на почти всичко друго, което сме срещали из Андите. Бяха някак дизайнерски и изборът беше лесен - друго място за отсядане в кратера нямаше. Комбинирахме се с бразилеца, та като заседнахме в кухничката на къщичката всеки започна да вади каквото има: ромове, коли, чайове, матета, плодове, домати, даже извадихме някакъв шоколад за готвене и ни се стори адски вкусен. Той всъщност представлява чисто какао с много захар, какво повече ти трябва.\nРазрази се страшна дискусия, колкото повече ромче пийваше бразилеца, толкова повече отпущаше португеша. Вълнуваше го наближаващият край на света, чак извади някаква дебела книга (на португалски) да ни сочи пасажи за четене. От всичко разбрах, че ще се отворят едни ми ти измерения и ще се започнат едни ми ти епохи и ще има благодат. На моменти изобщо не можехме да схванем какво ни говори и се унасяхме в слушане на мелодията на езика - сякаш някой от Ямбол се опитва да говори испански. Пък ако се зарееш повечко и оставиш бразилския да си върви като фон, започва да избива и на руски и на немски, макар че последното бих го отдал повече на рома. По някое време изпълзяхме навън, а там какъв млечен път се опнал - от край до край, тлъст, ярък, шарен. Най-накрая, а колко чаках за това зрелище. Такова нещо от нашите ширини няма. Разбира се, снимах много и със всякакви настройки, но нищо достатъчно добро не се получи.\nИзнесохме си столчета и одеала и изкарахме до късно през нощта в звездно съзерцание и приказки на испано-португалски от източна България.\nЖалък опит за заснемане (и обработка) на звездното небе\nНа сутринта нашият бразилец реши да остане та си заминахме без него. Странно как само за един ден и нощ познанство си го приехме като един от групата и ни беше тъжно да се сбогуваме. Пък явно и ние сме му дали нещо, от което се е нуждаел, защото ни изпрати с безброй прегръдки и благодарности.\nспане в бяло\nс бразилеца Норберто\nВръщайки се на пътя при бараката с бабичката и бирите открихме тълпа испанци. Снощи били в съседната на нашата къщичка. Техният испански ни се стори направо екзотичен с характерното им картечене и фъфлене, но пък се стараеха, помагаха и успяхме да поговорим на теми различни от деловите, в които винаги влизаме с местните. Автобуса, който чакахме така и не дойде, накачулихме се на някакъв пикап до някъде, с който испанците се спазариха доста по-добре отколкото бихме могли ние сами. А следващото возене, с което се добрахме до Сукре, Яна ни го издейства на аванта. Като предложихме пари на шофьора, той махна с ръка и каза "Да купите на детето банани". Така и направихме.\nСлед Сукре и вечерта в кратера вече нищо не ни задържаше в Боливия. Хем искахме да се понасяме за Бразилия колкото се може по-скоро, хем се опасявахме, че няма да издържим на тамошния стандарт ако стигнем твърде скоро. Решихме все пак да поразтеглим Боливия още малко като отседнем в Санта Круз и Чикитос, които така и така ни бяха на пътя.\nНощния автобус от Сукре за Санта Круз беше едно от най-ужасните пътувания в живота ми. Пътят не е асфалтиран и вероятно пред нас е имало някакъв друг автобус или камион, така че изкарахме цяла нощ в някакъв гъст облак прах. Отвориш ли очи виждаш как прахолякът се стеле под лунната светлина и само мисълта, че всичко това ми влиза в дроба ме съсипваше. А почти не можеше да се диша, спахме с блузи увити около лицата, но за да предпазим крехките дробчета на Яна нямаше какво да направим. Тъй като планините свършват пред Санта Круз, а от там нататък имахме намерение да хванем влак кръстих този курс "Последното канцерогенно пътуване".\nПристигнахме в Санта Круз сутринта. Градът е доста голям и оживен и атмосферата около автогарата напълно отговаря на това - широки улици, хора, коли, много шум. Справката в Лонли Планета - джобния ни пътеводител не откри хотелче, към което да се насочим, нито част от града, където би било най-добре да идем. Затова се заехме да обикаляме конгломерата от хотели до гарата и не след дълго открихме добър, т.е. достатъчно евтин за нашите опоскани портфейли. Веднага след като се настанихме се понесохме към центъра, хванахме някаква маршрутка, чийто викач потвърди че е за центъра, слязохме напосоки и започнахме да навигираме из до гуша омръзналата ни квадратна решетка на градските улици. Нищо не ни очарова особено, стигнахме и главния площад, с нищо не отличаващ се от кой да е главен площад из Перу и Боливия освен може би с малко по-големия си размер и по-лъскавото обкръжение. В пътеводителя пишеше че до неотдавна в из дърветата на главния площад са живеели истински ленивци, но уви, при нашата визита вече ги нямаше.\nСанта Круз е втория по големина град в Боливия и най-богатият. В колониални времена е бил малко градче, но от този район са хранили целите централни Анди. След освобождението на Боливия, районът остава изолиран и тук се оформя една друга Боливия. Народът който живее тук, в плодородните равнини на източна Боливия се чувства нещо повече от народа в Ла Пас и Алтипланото, като че ли и европейските черти започват да надделяват тук. Градът израства, когато през средата на ХХ век е извършена земеделска реформа и обширният район най-накрая бива свързан със западна Боливия посредством модерен път. Тогава. Тук се развихря и пословичното свръх производство на кока, с което щатите толкова упорито се опитвали да се преборят, че чак се стигнало до заплащане на фермерите, които си унищожават посевите с кока. Наистина в Санта Круз има нещо по-модерно и напредничаво отколкото в цялата останала Боливия, твърди се че тук е и най-лудия нощен живот в страната, но нищо от това не успя да ни задържи в града. Още същата вечер проучихме влаковете на изток, намерихме си Каучсърфинг домакин в Рио Де Жанейро и на следващата сутрин се изнесохме без дори да хвърлим поглед през рамо.\nв очакване на влака или следващата проверка\nРешихме да продължим с влак, тъй като след всичките тези автобуси през последните месеци, очаквахме влакът да бъде някакво страшно блажено преживяване. Но сме се били заблудили. На фона на лесните и бързи автобуси лишени от формалности, на ж.п. гарата ни посрещна сложна схема на разписанията и ценообразуването, наложи се да си платим и за Яна, огромна опашка на хора с багажи, които чакаха да излязат на перона. Последваха всички бози, които човек може да очаква от дълга опашка в зачукана държава - побутване, предреждане, една проверка, втора проверка... На третата проверка, полицайката нещо се заинтригува от нас и нашите паспорти и започна едно безкрайно разглеждане и прелистване. А милите официални лица никога не могат да се оправят с паспорта на Ели, който освен че е целия нашарен с печати и визи, има и някаква американска виза, която винаги всички вземат за главната страница. Нещо се усъмни бдителната полицайка, та заразпитва какво е това дете, от де сме го взели, а ние едвам се сдържаме да не се спукаме да се хилим - ще хванем да крадем руси, бледи и кръглооки дечица точно от Боливия. Та в един момент вече става ясно, че полицайката хич няма идея какво иска от нас и какво да ни прави и само нещо симулира преглеждане на паспортите, та започваме да си мислим че някакъв рекет ни замислят. Е, пусна ни, а на перона митинг като след някое ново назначение в кабинета Орешарски. Дойде още един униформен, този път Интерпол, и той без идея какво иска от нас.\nА и във влака не ни беше лесно. През цялото време шетаха стада продавачки на храни и напитки, сякаш бяха повече от пътниците. Таман се успокоиш, че всеки си е напазарувал близалка и минават със сокчетата, последваха сандвичи, малко по-късно топли манджи, след това десертите - явно има някакъв изискан кулинарен сценарии това търговско безумие - и накрая даже и с кафенца минаха. Кафенцата вече успяха да изкушат и Ели. Така деня попремина и докато след кафенцата се чудехме дали всичко няма да започне отначало, дойде време да слизаме в Сан Хосе де Чикитос.\nСан Хосе де Чикитос се намира по средата на плоския простор на източна Боливия. Той е един от градовете по така усърдно рекламирания "Йезуитски кръг". Навремето Йезуитите дошли в тази обрасла тепсия и основали редица мисии и градове, които по географското си разположение наподобяват кръг. Без да претендираме да сме запознати със значението на тази постъпка ние не открихме много смисъл да посещаваме тези места, а Сан Хосе, който избрахме по-скоро с цел да разчупим дългия път до границата беше просто едно село с голям заграден от висока стена католически комплекс баш посред центъра. Изкарахме две нощувки тук, без да има какво да разкажем, освен че тук нямаше нищо друго за ядене освен бял ориз с препържено пиле и че срещнахме първата и последна за нас детска площадка в Боливия.\nДаже не беше топло както се надявахме, духаха студени ветрове и се чудехме дали проблемът вече не е в нас.\nиз източна Боливия\nПовече не посмяхме да хванем влака, току виж са ни изловили че сме отмъкнали Яна от една пазарджишка болница, та с поредица от маршрутки и автобуси стигнахме до граничното Пуерто Суарез.\nТук беше, още по-ветровито и студено, а пансионите - най-долните от цяла Боливия.\nНа следващия ден преминахме границата и слънцето пекна, тревата стана по-зелена, бирата по-студена и животът потече по бразилски.\nПубликувано от Яна Маняна в 16:24 ч.\nМясто: Sucre, Bolivia


Детска дървена люлка Iso Trade 6308\nКатегория: Градински играчки Производител: Iso Trade SKU:\nСпестяваш: 10,47 лв.\nЛюлките, ах тези люлки! Те са място за мечти! С тях децата усещат красотата на движението, прекарват време на чист въздух, упражняват баланса и координацията си.\nДетската дървена люлка на Iso Trade има гладко полирана седалка, която й придава завършен естетичен вид. Сглобяването на люлката е лесно и бързо- двата пръстена в края на въжетата трябва да бъдат окачени на двете обозначени куки. Въжетата са регулируеми по височина и се адаптират към височината на вашето дете.\nЛюлката е изработена от висококачествени, безвредни материали. Тя има нужда само от дете, което да люлее.\nМаксимална дължина на въжетата: 170 см


Най-големият полицейски съюз в Ню Йорк поиска да бойкотира филмите на Куентин Тарантино, след като носителят на Оскар протестира срещу полицейското насилие.\n„Не е изненада за някой, който си изкарва прехраната, като слави престъпността и насилието и мрази ченгетата”, заявиха полицаите. „Време е за бойкот на филмите на Тарантино”, казаха те.\nПоследният филм на режисьора „The Hateful Eight” ще има премиера в САЩ на Коледа. Полицаите настояха, че не живеят като във фантазиите на Тарантино и неговите истории на големия екран, и рискуват понякога и живота си, за да защитят общността от реалната престъпност и хаоса.\nСтотици хора се включиха в събота в Ню Йорк в масов протест срещу жестокостите на американската полиция. Демонстрантите преминаха по една от главните улици - Шесто авеню, скандирайки лозунги срещу беззаконието от страна на пазителите на реда, което често води до жертви сред американците.\nПротестиращите разказваха по високоговорители за случаите на прекомерна употреба на сила от страна на полицията през последните години. Мнозина държаха снимки и плакати с изображения на хора, предимно чернокожи, загинали от ръцете на полицаи.\nВ демонстрацията се включи и известният американски режисьор Куентин Тарантино. Той специално долетя от Калифорния, за да се противопостави на безпричинно жестоките действия от страна на представителите на закона.\n"Аз съм съвестен човек. Ако видиш как се извършва убийство, трябва да се изправиш и да се противопоставиш на това. Тук съм, за да кажа, че съм на страната на жертвите", каза двукратният носител на "Оскар", пише БГНЕС.\nПочина Риц Ортолани - композитор на музика за филми на Тарантино\nКомпозиции на Ортолани бяха включени във филмите на Тарантино "Гадни копилета", "Джанго без окови" и "Убий Бил"\nТой обясни, че е повече от разочарован, след като неотдавна научил за изтичането на копие от сценария на лентата\nШофьор на такси ухапа Куентин Тарантино\nУма Търман награждава Тарантино\nУма Търман ще връчи тази вечер на Куентин Тарантино наградата "Люмиер" за 2013 г., съобщиха организаторите на едноименния кинофестивал в Лион\nТарантино не иска да свършва като стар боксьор\nКултовият американски режисьор, познат и от екрана, Куентин Тарантино сподели във вторник, че има "четири идеи" за филми, които може да му отнемат десет години, но все пак той си е забранил да завърши


август 9, 2021 август 9, 2021 Sofia\nКак да изберем смесител\nСъвременният пазар предлага на потребителя огромно разнообразие от високотехнологични решения, които позволяват не само да се разшири функционалността на обичайното водопроводно оборудване, но и значително да се повишат техните естетически характеристики. Когато избирате смесител, не забравяйте да вземете предвид тази възможност. Широка гама от такива устройства ще ви помогне да намерите точно опцията, която осигурява най -удобното използване на системи за захранване с топла и студена вода.\nИзбор на дизайн на смесител\nПървият важен критерий, на който определено трябва да обърнете внимание, е дизайнът на смеситела. По -долу описваме подробно всяка от опциите на пазара и ви помагаме да направите правилния избор.\nТрадиционни смесители с два клапана\nОсновният елемент на този дизайн е кран -кутията, която или преминава през себе си поток от топла или студена вода, или затваря една от тях. Системата е много надеждна, но в нея има едно слабо място – уплътнението, чието износване причинява течове.\nНедостатъците включват не много удобно регулиране на необходимата температура, което трябва да се извършва всеки път, когато отваряте крановете.\nСмесители с един лост\nТе могат да се нарекат най -популярният избор, тъй като продуктите улесняват регулирането на температурата и са много лесни за използване. Настройките се извършват чрез завъртане на лоста на една или друга страна и се запазват за следваща употреба.\nСъщо така, такъв водопровод прави възможно отварянето и затварянето на водата с едно просто движение – за това трябва да преместите лоста съответно нагоре или надолу. Днес можете да избирате от три основни типа такива продукти:\nтопка, в която се използва специална метална топка за регулиране на потока;\nпатрон. Те са евтини, имат дълъг експлоатационен живот и поради това са в голямо търсене;\nджойстик. Те се различават от изброените по -горе модели само по местоположение и дизайн.\nИнфрачервен сензор, който е вграден в такива устройства и получава захранване от електрическата мрежа или специално инсталирани батерии, дава възможност за включване и изключване на водата, без да се налага да завъртате клапаните или да управлявате лостовете. Достатъчно е да поставите ръцете си до крана, за да отворите потока вода.\nВ тази категория ще включим структури с управление с докосване. На специален панел на тези устройства се показват параметри като налягане и температура на водата. Те се управляват чрез леко докосване на дисплея.\nТе използват два лоста, първият от които ви позволява да регулирате налягането на водата в системата, а вторият – температурните индикатори. Въпреки всички предимства на такива устройства, те не са много популярни, тъй като са много скъпи. Освен това, ако е невъзможно да се осигури зададената температура на водата, смесителят просто спира потока, което не е много удобно.\nКак да изберем правилния смесител?\nТрайността на смесителя зависи пряко от материалите, използвани при неговото производство. Освен това този критерий влияе върху цената. Най -често срещаните продукти на пазара са:\nсмесители от легирана стомана. Те са евтини, но се провалят бързо и могат да създадат сериозни проблеми. Ето защо, ако искате да закупите надежден продукт, незабавно изхвърлете тази опция;\nустройства от хромиран или никелиран месинг. Едно от най -надеждните и трайни решения. Месингът не се страхува от вода, не корозира, добре се справя с агресивни химически влияния. Освен това продуктите от него служат много дълго време и не изискват сложна поддръжка;\nпродукти, изработени от полимерни материали, които са оборудвани с хром или друго покритие. Тяхната надеждност остава голям въпрос, но ако имате нужда от добра бюджетна опция, тогава такива устройства са доста подходящи.\nКерамиката може да се използва и за отделните компоненти на смесителя. Тя понася добре високи температури, но за да се изключат всякакви извънредни ситуации, е необходимо да се закупят скъпи, висококачествени конструкции.\nИзбор на смесител за баня и кухня\nКогато избирате смесител, трябва да вземете предвид и неговото предназначение. Например, както вградените, така и монтираните на стена продукти, които се различават по начина на монтаж, са подходящи за кухненската мивка. Височината се избира в зависимост от целта, за която ще се използва конструкцията.\nИзборът на смесител за баня има много повече тънкости. По време на процеса на покупка трябва да обърнете внимание на критерии като:\nчучур, който може да е нисък, дълъг или да не съществува. Последният вариант е подходящ само ако възнамерявате да използвате само душ;\nначина на инсталиране на продукта. Според този критерий се прави разграничение между вградени и монтирани на стена конструкции, както и продукти, монтирани на специален багажник. Изборът зависи от характеристиките на банята, както и от вашите вкусови предпочитания;\nформа и размер на душовата глава. Също така обърнете внимание на неговата функционалност. Днес продуктите се произвеждат с голямо разнообразие от дюзи, които ви позволяват да правите хидромасаж, да превключвате обикновен душ в режим „тропически душ“.\nДруги критерии за избор на смесител\nВ процеса на избор на смесител е важно да се вземат предвид редица допълнителни критерии, които включват:\nцената на продукта. Съвременният пазар предлага както бюджетни, така и премиум модели за всеки вкус и бюджет. Но когато избирате продукти от икономична класа, не забравяйте да вземете предвид факта, че те могат значително да отстъпят на скъпите конструкции по отношение на надеждността и издръжливостта;\nпроизводител на смесител. Тези продукти се произвеждат от много местни компании, но най -популярни са продуктите на финландски, немски, италиански и френски фирми. Не трябва да избирате китайски, тъй като те не издържат дълго и често причиняват сериозни инциденти;\nвъншен вид. Смесителят е не само функционален, но и елемент от дизайна на интериора на банята и кухнята. Следователно този критерий трябва да се вземе предвид.\nИскате ли да получите квалифицирана помощ при избора на висококачествен и естетичен смесител? Използвайте услугите на нашата компания, която предоставя ВиК услуги. Ние не само ще изберем продукт, който напълно отговаря на вашите изисквания, но и ще извършим висококачествен монтаж. В същото време ще получите гаранция за всички видове работа и ще бъдете напълно уверени в надеждността на инсталираното оборудване.