La UE i el Mercosur acorden un espai de lliure comerç de 800 milions de persones - À Punt\nLa UE i el Mercosur acorden un espai de lliure comerç de 800 milions de persones\nSectors productius europeus, sobretot agraris i de la ramaderia, tenen dubtes sobre l'acord comercial.\n29 de juny 2019 - 17:00\nLa Unió Europea i el Mercosur llatinoamericà han arribat a un acord comercial que eliminarà aranzels i afavorirà l’intercanvi de béns en un mercat de vora 800 milions de persones. L’acord l'han firmat a Brussel·les i ha sigut molt celebrat a Osaka, en la cimera del G20.\nEl president de la Comissió Europea i tots els mandataris dels països implicats en l’acord comercial estaven a Osaka, on s’ha celebrat la cimera del G20. Tots junts, han celebrat que s'haja arribat a un acord que es negociava des de feia vint anys. Jean Claude Juncker ha destacat que s’envia al món un senyal potent del suport al comerç basat en normes.\nEl Mercosur el componen l’Argentina, el Brasil, l’Uruguai i el Paraguai. Un mercat de 260 milions de persones. La Unió Europea aporta més de 500 milions de consumidors i consumidores al nou espai de lliure comerç.\nLa supressió d’impostos fronterers serà progressiva. El president del Brasil, Jair Bolsonaro, que ha celebrat la firma de l’acord a Osaka, juntament amb l’argentí Mauricio Macri, ha pronosticat que hi haurà un efecte dòmino en l’ampliació de l’espai de lliure comerç. La comissària europea de Comerç diu que estem davant de l’acord de lliure comerç més important que mai s'ha firmat.\nPerò no tot són aplaudiments. A Europa, centenars d’organitzacions socials, una setantena d’eurodiputats i diverses agrupacions agràries han expressat els seus temors. Els agricultors europeus, amb els espanyols i els francesos al capdavant, han expressat la seua inquietud davant les noves condicions per a les importacions de productes com ara de bestiar boví, pollastre, arròs i cítrics.\nPer a Europa, els avantatges estaran en les exportacions dels sectors automobilístic, químic i farmacèutic. Estimen que les empreses europees estalviaran vora 4.000 milions d’euros en aranzels.\nMés enllà de l’acord, els intercanvis comercials ja eren importants. Els països del Mercosur van vendre a la Unió Europea productes per més de 42.000 milions d’euros, i Europa va exportar a l’àrea del Mercosur 45.000 milions d’euros.\nLa nova relació entre la Unió Europea i el Mercosur suposa una aposta pel multilateralisme i contrasta amb la política proteccionista i les guerres comercials dels Estats Units de Donald Trump. Un Donald Trump que ha Osaka s'ha afluixat.\n"Hem tingut una reunió excel·lent i continuarem negociant", ha afirmat Trump, que la passada matinada s’ha reunit amb el xinés Xi Jinping. Els dos han decidit donar-se un temps per a negociar. Així que, de moment, no hi haurà més imposicions mútues d’aranzels. Trump també ha acceptat cessions en la guerra particular contra Huawei. Es permetrà la venda de materials nord-americans al gegant tecnològic xinés.\nLa cimera del G20 a Osaka s’ha tancat amb una declaració de suport al lliure comerç i l’afavoriment del creixement econòmic.


L'amabilitat dels desconeguts: de juliol 2009\nEn Llullu se n'ha anat. Curiosament la mort de gent que no has conegut mai et pot afectar molt més que la de molts coneguts. En aquest cas, suposo que es tracta un cop més de la màgia de la literatura. Una màgia que omple el relat de Màrius Serra amb escreix: Serra endinsa el lector subtilment dins la vida d'en Llullu i això fa que ens quedi la sensació d'haver-lo conegut des de sempre.\nM’he emocionat estúpidament en llegir la notícia, de la mateixa manera que em vaig emocionar estúpidament en llegir el llibre. Així com hi ha gent que es va emocionar per la mort de Michael Jackson, a mi –què voleu que us digui!–, m’ha commogut infinitament molt més aquesta desaparició. I és que cadascú té els seus fans i jo, tal com indicava al final de l’escrit que vaig fer sobre Quiet al bloc, havia esdevingut un gran fan (un altre més!) del Llullu. Que en pau descansi, doncs, i només espero que allà on sigui, hagi pogut finalment materialitzar la cursa que el seu pare va imaginar per mitjà de l'enginyós foliscopi del final del llibre. Fins sempre, Llullu!\nPublicat per Jordi a 7:36 Cap comentari:\nPer bé que la versió de youtube que adjunto pot recordar visualment l'estètica una mica kitsch de Priscilla, Queen of the Desert, la força i la bellesa de la veu de la gran Jessye Norman, juntament amb el patetisme que mostra el seu rostre, fan una versió quasi perfecta d'aquesta meravellosa ària.\nPublicat per Jordi a 14:15 Cap comentari:\nLiteratura i música: William Shakespeare i Henry P...


Emília Illamola, refugi literari\nDijous, 23 abril 2015 10:51\nInquietuds expressades en un full de paper. Sentiments recopilats en llibretes. La literatura com a eina d’expressió del nostre interior. Això és just el que sent, projecta i explica Emília Illamola, qui ha trobat el seu refugi en la literatura després d’anys submergida en un munt d’històries, poemes, novel·les i contes a la llibreria Robafaves.\n“Sempre m’havia agradat llegir”, explica. “Ja era una bona lectora de petita i crec que tot va ser un procés natural”, recorda Illamola, a qui el món dels llibres va captivar i ja no va deixar marxar mai més. “Llegia llibres quan gairebé no se’n podien llegir i després em vaig endinsar en l’aventura de fer néixer un petit negoci, la llibreria Robafaves”. En va ser una de les sòcies fundadores i “hi he dedicat la meva vida sencera amb molta il·lusió i dedicació, 36 anys”.\nUn cop acabat “aquest camí”, tal com l’interpreta l’escriptora argentonina, “necessitava trobar-ne un altre”. Fins aleshores, havia bolcat tots els seus esforços a trobar les lectures que havien de captivar les persones, però de sobte va sorgir-li la inquietud d’escriure, de plasmar “el que pensava, els sentiments que jo tenia al meu interior i em vaig trobar escrivint en llibretes que mai vaig pensar que poguessin convertir-se en llibres”.\nAvui, Emília Illamola ja ha publicat dos llibres i en té un al forn, a punt per sortir a la llum al juny. ‘Fraccions’ va ser el seu primer títol, “un cúmul de circumstàncies i moments vitals únics que reflecteixen un estat anímic concret en prosa poètica”. Després va arribar ‘Joc de llunes’, “una història senzilla on tres veus de dona busquen les arrels per afermar-se i desgranen en cinc monòlegs la seva percepció d’una mateixa realitat”.\nHistòries, novel·les, llibres al cap i a la fi. “La literatura és fantàstica”, afirma rotundament. I amb un somriure als llavis defineix a la perfecció el sentit de la literatura: “Només els llibres tenen la capacitat de portar-nos fins a llocs plens de fantasia i ens permeten somiar”.\n“El procés de micromecenatge per aconseguir publicar el nou llibre ha estat molt\ndur i complicat, però molt enriquidor”\nA l’Emília Illamola encara li queden moltes històries per explicar. Durant uns quants mesos, Illamola ha tirat endavant una campanya de micromecenatge “dura i complicada, però molt enriquidora”, segons reconeix l’escriptora.\nUn cop finalitzada, Illamola ha aconseguit finançar el mínim de 165 llibres que Quorum llibres li demanava i el seu proper títol, Una certa onada, serà editat, si tot va bé, el pròxim mes de juny. A la tercera novel·la, “podrem conèixer una noia que persegueix el que ha estat el somni de la seva vida”, explica Illamola. Al juny, sabrem la resposta.\nTreballadora i entregada.\n‘Una cambra pròpia’ de Virginia Woolf.\n‘El moviment’ de la Nouvelle Vague.\nFer el camí de Sant Jaume.


Pràctica clínica Archives - Urgències i Emergències MèdiquesUrgències i Emergències Mèdiques\nArriba l’estiu, i amb aquest, la calor. Sabem que la calor excessiva i sostinguda comporta un augment de la mortalitat, entre el 12% i el 40%, i dels ingressos no programats, especialment en la gent gran i les persones amb … Continua llegint →\nLa fractura de Colles és la fractura més freqüent en adults. És estrany una guàrdia sense un Colles. Tot i això, la variabilitat en el maneig és significativa, per no parlar del dolor iatrogènic evitable. I és que tenim molts … Continua llegint →\nLa transferència de pacients d’un equip assistencial a un altre és un simple procediment, és un acte assistencial integrat a l’atenció del pacient, igual o més important que la resta d’actes assistencials, sigui l’anamnesi, l’exploració, l’orientació diagnòstica, el maneig… No és un … Continua llegint →\nLlegint les publicacions sobre les reaccions anafilàctiques que s’han detectat amb la vaccinació contra la COVID-19, Moderna i Pfizer, m’adono de dues coses que em criden l’atenció: la utilització d’uns criteris diagnòstics concrets i detallats, els criteris de la col·laboració … Continua llegint →\nEn tot pacient que requereix intubació traqueal i ventilació mecànica és important evitar els efectes indesitjables d’aquest procediment, però és especialment important en el pacient neurocrític (TCE, AVC…), pels efectes indesitjables sobre la circulació cerebral. L’objectiu d’aquest apunt és revisar … Continua llegint →\nA urgències és important identificar de forma precoç quan estem davant un pacient immunodeprimit. Aquesta immunodepressió condiciona molts aspectes de la malaltia aguda actual; la presentació clínica, el maneig, els factors de risc o els factors pronòstics probablement es veuran … Continua llegint →


RESUM MESA SECTORIAL DE DIJOUS 7 DE MARÇ | Noticia -\nI. Balears Mar 09, 2019\nLa Mesa Sectorial d’Educació es va reunir dia 7 de març per tarctar els següents punts:\n1. Planificació del traspàs de cicles formatius a distància a l’IEDIB.\n2. Creació de nous centres integrats d’FP.\n1. Amb la intenció que l’EIDIB vagi incrementant part de l’oferta d’FP a distància, sense perdre quota de professorat, a la vegada que el personal d’aquest centre pugui consolidar la seva plaça convertint-la en plantilla.\nLa proposta de la Conselleria és traspassar a l’IEDIB, el proper curs 2019-2020, quatre cicles de formació professional que actualment s’imparteixen a distància en instituts de Palma. En concret, es tracta dels cicles de grau mitjà d’Instal•lacions elèctriques i automàtiques (IES Politècnic) i d’Emergències sanitàries (IES Josep Maria Llompart), i dos de la família d’Informàtica i comunicacions que s’imparteixen a l’IES Francesc de Borja Moll: el grau mitjà de Sistemes microinformàtics i xarxes i el grau superior d’Administració de sistemes informàtics en xarxa.\nEn l’actualitat es poden cursar els ensenyaments següents:\n• Batxillerat a distància de totes les modalitats.\n• Programa Xarxa.\n• FP a distància. Cicle de grau mitjà d’Atenció a la dependència.\n• Preparació per a la PBAU i/o la prova lliure de batxillerat.\n2. La Conselleria d’Educació i Universitat proposa convertir 3 instituts actuals en CIFP, on quedaria diferenciat cada un d’ells en dos centres i, per tant, amb dos equips directius diferenciats: d’una banda, un IES amb ESO i batxillerat i, de l’altra, un centre integrat de formació professional (CIFP). Aquests centres són l’IES Francesc de Borja Moll (Palma), l’IES Juníper Serra (Palma) i l’IES Pau Casesnoves (Inca).\n3. Finalment ens varen informar del proper Congrés estatal de Formació Professional a València, de la participació als SKILLS en la fase estatal, a Madrid i del Decret estatal 28/2018, en relació a les assegurances pels alumnes que han de cusar les FCTs.\n#Formació professional #Centres #Meses de negociació\n#Adultos #Formació professional


L'estructura dialogada d'aquest salm sembla indicar que els pelegrins el cantaven en forma coral, durant la marxa cap a Jerusalem. Un to de serena. - ppt descargar\nPublicada por恬囿 邰 Modificado hace 2 años\nPresentación del tema: "L'estructura dialogada d'aquest salm sembla indicar que els pelegrins el cantaven en forma coral, durant la marxa cap a Jerusalem. Un to de serena."— Transcripción de la presentación:\n3 L'estructura dialogada d'aquest salm sembla indicar que els pelegrins el cantaven en forma coral, durant la marxa cap a Jerusalem. Un to de serena confiança travessa tot el poema. S’hi descriu el Senyor com un sentinella, que està alerta al seu lloc de guàrdia per protegir els seus fidels. El bellíssim vers inicial s'inspira probablement en l'actitud dels pelegrins, que avançaven amb la mirada fixa en les muntanyes, esperant albirar l'altura on s'elevava el temple de Sió.\nSalm de peregrinació, en ritme de gradual, que fa pensar en un segon cor que respon, fent eco, a les paraules del primer cor. Procediment poètic literari. Totes les imatges s'inspiren en el tema de la peregrinació: a la sortida, s'explora l'horitzó per a orientar-se en bona direcció, cap a "la muntanya de Sió", lloc alt on s’ha construït el temple... Després s'inicia la marxa, fent vots perquè ningú no rellisqui amb les pedres del camí... Finalment, no n'hi havia prou amb arribar a la meta, era necessari tornar al país d'origen, d'on ve l'al·lusió al viatge d'"anada i tornada". 2. AMB JESÚS El sentiment dominant d'aquest salm, la confiança en un Déu que té cura dels seus fidels, és una de les actituds que Jesús va tractar d'inculcar en els seus oients. "No tinguis por, petit ramat, que ha plagut al vostre Pare de donar-vos el regne" (Lc 12,32). "De vosaltres, fins els cabells són tots comptats" (Mt 10,30). Jesús va pregar al Pare perquè "guardés" els seus deixebles (Jn 17,11). 3. AMB EL NOSTRE TEMPS Déu no deixa de mantenir la seva obra. "Déu no dorm!" El salm 120 ens presenta un Déu vigilant, un Déu amant, un Déu sempre en acció, un Déu sempre disposat al servei... En aquest moment vós penseu en mi, Senyor, en aquest moment no dormiu. I quan m’uneixo a vós en un moment donat del temps, mitjançant l'oració, vós, Senyor, no heu cessat mai d'"estar" amb mi, al meu costat.\n5 L’ajuda em vindrà del Senyor, del Senyor que ha fet cel i terra.\nAlço els ulls a les muntanyes: ¿d’on em vindrà l’ajuda? L’ajuda em vindrà del Senyor, del Senyor que ha fet cel i terra.\n6 Que no deixi relliscar el teu peu, ni s’adormi el qui et guarda.\nEl guardià d’Israel mai no s’adorm, sempre vigila.\n7 És el Senyor qui et guarda, el Senyor t’empara al teu costat mateix.\nDe dia el sol no et farà mal, ni la lluna de nit.\n8 El Senyor et guarda de tota desgràcia, et guarda la vida.\nEl Senyor guarda tots els teus passos ara i per tots els segles.\n9 «És el Senyor qui et guarda, el Senyor t’empara al teu costat mateix.»\nSenyor, estic ferm amb la llança o l'espasa a la meva mà dreta, disposat a descarregar el cop, mentre el meu braç esquerre sosté el llarg escut que protegeix el meu cos. En aquesta actitud queden defensats la part frontal del meu cos i el costat esquerre, però el costat dret queda al descobert mentre tiro la llança o esgrimeixo l'espasa en un mortal cos a cos. Vós, el meu guardià, ho sabeu, i per això us col·loqueu a la meva dreta, per protegir amb el vostre escut el que jo deixo descobert amb el meu. Aquest és el meu flanc vulnerable, el punt feble de la meva defensa, i vós me'l cobriu. Gràcies, Senyor, per conèixer tan bé els perills de la guerra, els perills del món, per conèixer tan bé els meus punts flacs i prestar-vos a defensar-los amb la vostra presència. Feu que m’adoni dels meus punts flacs, de les bretxes en les meves defenses. Obriu els meus ulls perquè vegi aquests defectes que tinc i que els meus amics coneixen a la perfecció, i que jo sóc l'únic que no veig. Manteniu l'alerta constant al meu voltant, Senyor, ja que sempre em queden flancs exposats, i necessito el vostre escut que em protegeixi en els moments de perill. «El Senyor et guarda de tota desgràcia, et guarda la vida. El Senyor guarda tots els teus passos ara i per tots els segles.\n10 Guardià d'Israel, vós que no dormiu ni reposeu,\naugmenteu la nostra esperança en el vostre auxili i ajudeu-nos a viure en pau, refugiats sota les vostres ales, perquè, segurs que vós ens guardeu de tot mal, avancem en pau per les rutes d'aquest món. Us ho demanem, Pare, per Crist, Senyor nostre. Amén.\nDescargar ppt "L'estructura dialogada d'aquest salm sembla indicar que els pelegrins el cantaven en forma coral, durant la marxa cap a Jerusalem. Un to de serena."\nL'alegria dels pelegrins en emprendre la marxa cap a Jerusalem (v L'alegria dels pelegrins en emprendre la marxa cap a Jerusalem (v. 1), l'espectacle.


Llagostera Ràdio - Aena defensa que les taxes de l'aeroport de Girona són "competitives"\nAena defensa que les taxes de l'aeroport de Girona són "competitives"\nLa pista de l'aeroport de Girona. / Foto d'arxiu\nHo ha afirmat en un debat al XIX Fòrum ACAVe que s'ha celebrat aquest dijous a l'Il·lustre Col·legi d'Advocacia de Barcelona.\nEn la seva intervenció, Marín ha defensat el bon servei de l'aeròdrom i la competitivitat de les taxes, la meitat del que es paga a l'aeroport del Prat.\nA més ha assegurat que "Girona és important per Ryanair" i ha recordat que "treure la base no significa que marxin". De fet Marín ha pronosticat que la infraestructura gironina seguirà creixent, "més enllà d'aquest fet conjuntural". Alhora, ha defensat que els diners públics que reben les companyies aèries com Ryanair per la seva presència a Girona "estan molt vigilats per Europa".\naeroport de girona\taena\tryanair\tnot comarcal


Vídeo monocanal, color, so, projecció contínua i sala de projecció\n26 juny 2010 - 24 oct. 2010\nEl conjunt de l'obra artística de Jordi Colomer és un projecte inspirat conceptual i formalment en la relació de l'ésser humà amb el seu entorn. En aquest sentit, la mesura, la proporció, l'escala i l'harmonia del cos humà tenen un paper central en un treball que, precisament i fins ara, s'havia distingit per evitar qualsevol presència humana visible –real o reproduïda– en les escultures, instal·lacions o fotografies. Colomer sol recórrer a l'al·legoria per confrontar l'espectador no tant amb imatges com amb llocs. El dispositiu discursiu opera amb un hermetisme que impedeix conèixer «tot» el sentit, que l'autor ha ocultat amb deliberació, utilitzant indistintament referències arquitectòniques, literàries, escultòriques o teatrals i coreogràfiques. Són els vestigis i els requisits d'unes activitats que desconeixem i que només s'apunten mitjançant la disposició d'uns elements habitualment comuns, com plats, catifes, taules, cadires, o bé arquitectònics, com pedestals, maquetes… Ordre i desordre o moviment i estabilitat són binomis que es descobreixen sovint en aquesta obra.\nSimo marca sens dubte un punt d'inflexió important en la seva trajectòria. L'artista incorpora per primer cop la figura humana, mitjançant la projecció d'una narració protagonitzada per Simo, alter ego antiheroic concebut per l'artista a partir de l'ascètic personatge Simón del desierto, pel·lícula de Luis Buñuel.\n[…] La protagonista d'aquesta narració entra i surt, com nosaltres en l'obra de l'artista, i acumula en el seu espai íntim objectes de notable interès fetitxista: sabates, pots de confitura… Lamentablement, l'acumulació obsessiva en la seva petita arquitectura privada no li concedeix la satisfacció que, solitària, tampoc sembla trobar en la comunicació amb els altres, qui, aliens al petit drama gran drama de Simo, continuen tirant endavant les seves vides.


Barcelona"Any 2714, Catalunya lluita per ser campiona del món de robots gegants". Així comença l'anunci de la col·lecció de cromos que ha causat polèmica a les xarxes socials i que ja ha arribat al Parlament a través d'una bateria de preguntes que ha registrat Catalunya Sí que es Pot.\nEl joc se situa a l'any 2714, en un món en què ja no hi ha guerres i la lluita per dominar el planeta es fa en un campionat mundial de Robotfight. Hi participen 60 robots gegants de 16 països diferents, entre els quals Catalunya. El joc ha rebut una subvenció de 5.000 euros de la direcció general de Política Lingüística. Fonts de la conselleria de Cultura diuen que és habitual que en aquells àmbits en què el català no està normalitzat –com és el cas de les col·leccions de cromos– s'atorguin subvencions, al marge de la temàtica. "No es discrimina la temàtica mentre sigui coherent i de sentit comú", expliquen les fonts. L'única condició que va posar la Generalitat és que en els elements promocionals de la col·lecció no hi hagués "confrontacions violentes".\nLa diputada de Catalunya Sí que es Pot Gemma Lienas ha entrat al Parlament una bateria de preguntes al Govern. "Com justifica el Govern el suport institucional a aquesta col·lecció de cromos? En què es concreta el suport institucional a aquesta col·lecció de cromos? Existeix per part del Govern un suport econòmic? En cas afirmatiu, de quina quantitat es tractaria? Comparteix el Govern el vessant pedagògic que exposen els creadors que 'els nens se sentin herois protegint el seu país?'", ha interpel·lat a l'executiu. L'última pregunta diu: "Inclou aquesta col·lecció de cromos algun marxandatge, tipus espases làser, amb el suport institucional i/o econòmic?".\nsubvenció cultura cromos independentisme Catalunya Sí que es pot Gemma Lienas El Periódico Parlament de Catalunya


Inici6: La increïble diversitat dels organismes planctò ...\nLa varietat de formes que trobem en aquests diminuts organismes és espectacular.\nEl fitoplàncton marí agrupa diferents grups de microalgues, entre els quals podem destacar els cianobacteris, les diatomees, les dinoflagel·•lades i les coccolitoforals. Es tracta d’organismes unicel·lulars que poden mesurar des de 0,2 a 200 micres. Una micra -o micró- és una mil·lèsima part d’un mil·límetre, o sigui que són organismes molt petits que només podem veure gràcies al microscopi.\nLa majoria d’espècies fan vida solitària, però algunes poden formar cadenes o colònies. La varietat de formes que trobem en els organismes fitoplanctònics és espectacular.\nLa increïble diversitat de formes de les algues diatomees\nLa manera de distingir una espècie d’una altra (allò que els experts diuen la identificació taxonòmica) encara es basa principalment en les característiques morfològiques: la forma, la mida, els detalls i els ornaments de la seva coberta, etc. La majoria d’aquests organismes posseeixen una coberta exterior que, en el cas de les diatomees, està formada per dues valves silíciques que encaixen l’una dins l’altra i que s’anomena frústul. En el cas de les algues coccolitoforals, la coberta és calcària i està conformada per petites estructures anomenades coccòlits. I en les dinoflagel·lades tecades, la coberta anomenada teca està conformada per plaques que contenen cel·lulosa.\nPer identificar les cèl·lules del fitoplàncton ens hem de fixar en diferents caràcters taxonòmics segons la precisió a la qual es vulgui arribar (per exemple a gènere o a espècie) i segons el grup d’algues de què es tracti. Sovint utilitzarem diferents tècniques microscòpiques per a fer-ho (microscòpia de camp clar, d’epifluorescència, electrònica de rastreig…).\nAixí, per exemple, per identificar espècies de dinoflagel·lades tecades podem tenyir les cèl·lules amb un tint (calcofluor) que tenyeix la cel·lulosa de les plaques i ens permet veure-les de color blau sota un microscopi d’epifluorescència. D’aquesta manera podem observar tant el nombre i la posició de les plaques com petits detalls de cada placa, com per exemple la presència o absència de porus. Aquests petits detalls ens permeten distingir una espècie d’una altra.\nFotografies de microscòpia òptica del mateix organisme: (A) amb camp clar, i (B) amb les plaques de cel·lulosa tenyides amb calcofluor observades amb microscòpia d’epifluorescència\nAlguns dels grans grups de fitoplàncton (diatomees, cianobacteris i dinoflagel·lades) tenen un cicle de vida que consisteix en l’alternança d’una fase planctònica (cèl·lula) i una fase bentònica de resistència (espores, acinets o cists). Aquest cicle de vida té un paper molt important en l’ecologia del fitoplàncton, com veurem en el següent missatge. Un dels grups que presenta major diversitat de cists són les dinoflagel·lades. Dins d’aquest grup trobem infinitat de formes, colors i ornamentacions.\nCom les cèl·lules, els cists es poden classificar a nivell d’espècie o de gènere. Característiques morfològiques com ara la forma, mida, tipus d’ornamentació i contingut cel·lular s’utilitzen com a criteri taxonòmic per a la seva classificació. Les parets dels cists de resistència poden ser llises o presentar una gran varietat d’ornaments, com ara espines, protuberàncies, banyes o estructures calcàries. La forma del cist pot ser esfèrica, el·lipsoïdal, ovoide, o pot assemblar-se a la de la cèl·lula vegetativa de la qual prové.\nMoltes vegades ens trobem espècies noves, i fins hi tot tenim l’oportunitat de posar-les el nom! Com en el cas d’una dinoflagel·lada de la costa Brava, que vam anomenar Barrufeta bravensis.\nTot i l’important utilització de les característiques morfològiques per a la identificació taxonòmica s’ha de tenir en compte que avui dia la genètica és cada vegada més utilitzada per a la classificació de les espècies, com ja s’explicarà en posteriors missatges.\nSílvia Anglès i Nagore Sampedro\nLa increible diversitat de formes de les algues diatomees\nCadenes de cèl•lules de la dinoflagel•lada Alexandrium catenella.\nFotografies de microscòpia òptica del mateix organisme: (A) amb camp clar, i (B) amb les plaques de cel•lulosa tenyides amb calcofluor observades amb microscòpia d’epifluorescència.


Un Nàstic ja descendit juga contra el Múrcia al Nou Estadi (18h)\nLes opcions dels tarragonins de salvar la categoria van quedar descartades ahir amb les victòries del Girona i del Guadalajara, després d'haver sumat només 2 punts dels últims 9 possibles\nEFE Tarragona Actualitzada el 20/05/2012 09:00\nEl Nàstic rebrà el Múrcia aquest diumenge a les 18h, sabent ja que és equip de Segona B després de les victòries del Girona contra el Còrdova (3-1) i el Guadalajara amb l'Elx (2-3). Els murcians afronten el xoc amb la tranquil·litat d'haver aconseguit l'objectiu de la permanència quan falten quatre jornades per acabar el campionat. Els tarragonins, en canvi, tenen molt poques opcions de salvar la categoria.\nL'equip de Jorge d'Alessandro treballa amb els pocs efectius que queden a la plantilla i amb l'única baixa segura de Sergi Juste, que continua amb una pubàlgia. El descans per als més veterans, com Tuni i Morán, pot donar entrada a joves com Álvaro Rey i Dani Abalo, que en els últims partits estan participant irregularment en els partits del Nàstic.\nLa línia defensiva sembla l'únic que no es mou a l'onze de l'equip català. Ruz, Xisco Campos, Mairata i Raúl Fuster s'han fet amb la titularitat en detriment d'Álex Ortiz i Carles Mingo. Seoane i Rodri, d'altra banda, protegiran a la línia de quatre. Recuperar l'orgull i acabar una temporada per oblidar amb els màxims punts possibles és l'últim objectiu dels homes de D'Alessandro.


Un servei a Espanya\nForcadell: "La violència s'ha de condemnar enèrgicament, sense pal·liatius i ràpid" El Nacional\nConsells per controlar els mals de cap de forma eficaç El Nacional\nLa ministra portaveu del govern en funcions, Isabel Celaá, ha demanat al Partit Popular i a Ciutadans que votin el candidat socialista Pedro Sánchez i en facilitin la investidura a les Corts com a president com un servei a Espanya. Una manera de dir-los als conservadors que la governança no és un tema de dretes o d'esquerres sinó d'impedir que tant Podemos com sobretot els independentistes tinguin marge de negociació política.\nEl constitucionalisme sempre ha tingut clar quines són les línies vermelles, més enllà del soroll insuportable que la política té en aquests últims temps i que arriba a tamisar la veritat en moltes ocasions. El 155 no s'hauria pogut materialitzar sense aquesta premissa de "todo por España", ni la violència de l'1-O, ni el judici del Suprem i la seva singular evolució, ni l'actuació de la Junta Electoral Central, ni el comportament del jutjat 13 de Barcelona, ni...\nAquesta idea d'Estat, que uneix a tots els partits de dreta i esquerra a l'hora de fer el que Celaá defineix com un servei a Espanya, és darrere de molts dels errors que s'han comès a Madrid des de l'inici del procés. L'actuació de la força davant la negociació i el diàleg. Per això l'independentisme necessita, més que cap altre espai polític, que els electors ratifiquin a les urnes i amb el vot el seu suport. Ha succeït en les eleccions de l'abril passat on al mapa vermell d'Espanya destacava Catalunya amb un altre color i ERC s'ha enfilat a la primera posició en escons i en vots.\nAra amb les municipals i europees per davant diumenge vinent, l'independentisme ha de sortir novament en massa perquè la lectura dels resultats sigui inequívoca. Hi ha en joc un enorme poder municipal i que la capital de Catalunya deixi de donar l'esquena al Govern i els dos costats de la plaça de Sant Jaume puguin anar de la mà.\nPerò també hi ha en joc el 26-M que l'independentisme assoleixi una fita que fins ara no ha aconseguit en cap cita electoral i és que aconsegueixi el 50% en unes eleccions. L'enquesta de Feedback per a El Nacional que vam publicar dimecres passat sobre Barcelona deia que aquesta fita era factible ja que la suma de la candidatura de Puigdemont i la de Junqueras se situava lleugerament per sobre. Una foto així trencaria molts clixés i tindria, de cara al futur, un poder polític enorme.\nEditorial Sánchez busca bloquejar l'independentisme José Antich\nEditorial La causa catalana, al Bundestag José Antich


Curs de Auxiliar de Rehabilitació a Barcelona per Implika Barcelona - educaweb.cat\nAprendràs els coneixements necessaris per treballar en la rehabilitació de pacients, una de les àrees de major desenvolupament de la sanitat. Podràs donar suport a fisioterapeutes i altres professionals del sector assessorant i atenent a pacients. Per a això comptaràs amb l'ajuda d'un equip docent qualificat i uns materials didàctics adequats i elaborats per editorials especialistes en la matèria.\nEn acabar aquest curs seràs capaç de ... Tenir les nocions bàsiques de fisioteràpia. Desenvolupar tècniques de rehabilitació. Conèixer l'anatomia i fisiologia dels aparells locomotor, cardiorespiratori, inmulológico i vascular. Estudiar la patologia traumatològica i les tècniques principals de rehabilitació. Conèixer la farmacologia de l'aparell locomotor.\nEl curs és adequat per a persones que els agradi el tracte directe amb la gent i vulguin contribuir al seu benestar.\nEn acabar la formació teoricopràctica rebràs el títol propi de Implika que certificarà tots els coneixements i aptituds adquirides i et capacitarà per desenvolupar el teu futur professional com a Auxiliar de Rehabilitació.\nClíniques, hospitals, centres sanitaris que ofereixin aquest servei. Consultes privades. Residències i centres de la tercera edat. Consultes privades de fisioteràpia. Serveis de rehabilitació de mútues.\nAuxiliar de Rehabilitació encara no ha rebut opinions


Endesa calcula que el límit de 50 euros al gas tindrà un cost de 6.000 milions\nEl seu conseller delegat, José Bogas, defensa que no hi ha «ni monopoli, ni beneficis extraordinaris»\n29 de d’abril del 2022. 20:52\nEl conseller delegat d’Endesa, José Bogas, ha avançat que el límit mitjà de 50 euros per megawatt-hora durant un any que van acordar aquesta setmana Espanya i Portugal tindrà un cost anual de 6.000 milions d’euros, segons «estimacions preliminars».\nEn la junta general d’accionistes de la companyia, en la qual es proposa la seva reelecció i la de Francesco Starace, president d’Enel (propietària del 70% de l’elèctrica ‘espanyola’) com a vicepresident, Bogas ha insistit que el gas és «el veritable causant de l’escalada de preus» i tot i que entén que es busquin «mesures particulars» i comparteix que «la situació necessita mesures», considera que aquestes haurien de ser «a nivell europeu, acotades en el temps i sobre el mercat del gas».\nBogas, que va dedicar bona part del seu discurs a l’actual crisi del mercat elèctric, ha criticat que en els últims mesos ha assistit a «moments d’enorme soroll crític» amb el sector elèctric «immerescuts, moltes vegades, i d’altres, sustentat en premisses errònies».\nEspanya i Portugal aconsegueixen un acord amb Brussel·les per limitar el preu del gas\nEn aquest sentit, el dirigent ha defensat que la pujada del preu de la llum en el mercat majorista no els beneficia ni els enforteix perquè tota l’energia que produeix la companyia la ven a termini. «Tota l’energia que generarem aquest any ja està venuda a un preu que no té res a veure amb els preus del mercat majorista», ha reiterat.\nMalgrat tot, el conseller delegat ha demanat, davant els accionistes de l’empresa, que no han de deixar «que un conjunt de narratives enterboleixin la feina d’una empresa com Endesa». «Som líders d’un sector en el qual convergeixen centenars de comercialitzadores i empreses generadores d’energia, el nostre negoci de distribució està regulat, comptem amb un consell d’administració amb un marcatge caràcter professional i que compleix amb escreix les recomanacions del Bon Govern Corporatiu; tenim una rendibilitat raonable d’acord amb la central de balanços del Banc d’Espanya; i creiem que la sostenibilitat és el marc per desenvolupar la nostra activitat», ha dit Bogas, i ha afegit: «Per tant, ni oligopoli, ni beneficis extraordinaris. Tot i que algunes d’aquestes consignes es repeteixin insistentment, no faran descarrilar una actuació corporativa honesta, professional i amb objectius sostenibles molt clars».


Club de lectura Tardes de Book'n'roll - Sant Antoni de Vilamajor. Biblioteca\nClub de lectura per a famílies amb infants de 7 a 9 anys. L’activitat vol ser un espai de trobada per compartir lectures entre membres de la mateixa família i amb altres persones. D’aquesta manera primer es promourà la lectura conjunta en veu alta a casa entre adults i infants com un moment de joc i de descoberta. Després, cada segon divendres de mes a les sis de la tarda ens trobarem a la biblioteca totes les famílies participants per posar en comú aquelles emocions, sentiments i tot allò que hem après de l’àlbum il·lustrat.\nLes trobades estaran dinamitzades per la contacontes i il·lustradora Gemma Garcia Vilardell. Veurem i parlarem d’àlbums il·lustrats d’autors d’àmbit internacional com Anthony Brown, Eric Carle, Suzy Lee, Maurice Sendaz o Beatriz Alemagna. Els llibres es facilitaran gratuïtament des de la biblioteca. Per participar-hi només cal tenir ganes de passar una bona estona en família i inscriure’s a la biblioteca. Les inscripcions estaran obertes durant el mes de març i la primera trobada es farà el 9 d’abril. L’aforament serà limitat i el format de la trobada estarà subjecte a la normativa del moment.\nCal inscripció prèvia.


Joan Porqueras i Mas - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nJoan Porqueras i Mas (Barcelona, 1889 - Barcelona, 13 de juny de 1969) fou un fotògraf català. Fou un dels responsables de la fundació de l'Agrupació Fotogràfica de Catalunya, juntament amb altres fotògrafs com Joaquim Pla Janini, Claudi Carbonell, Pere Català i Pic, Otto Lloyd o Agustí Centelles.\n13 juny 1969 (79/80 anys)\nVa néixer al carrer de l'Hospital de Barcelona, fill de Jaume Porqueras i Biosca i de Dolors Mas i Puigdengolas, ambdós naturals de Barcelona. Va tenir altres germans, com ara els bessons Manuel i Martí (16 de juliol de 1887), els bessons Jaume i Martí (8 de desembre de 1888), Dolors (10 de setembre de 1890) i Maria Anna (15 d'agost 1892). La repetició del nom Martí (inclosos els segon i tercer nom) fa pensar que Joan Porqueras és un dels bessons nascuts el 8 de desembre de 1888.\nPlàsticament la seva obra es diferencia de la dels seus contemporanis, ja que Porqueres trià la ciutat com a temàtica, allunyant-se dels cànons pictorialistes de l'època. Són famoses les seves fotografies amb plans experimentals, com les presses zenitals, els picats i els contrapicats.\n↑ «Necrològiques». La Vanguardia, 14-06-1969, pàg. 34.\n↑ Joan Porqueras, al web del MACBA\n↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1888, número de registre 6367.\n↑ Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. pàgina 347. Editat pel MNAC, 2004. ISBN 84-8043-136-9\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Joan_Porqueras_i_Mas&oldid=22991425»\nDarrera modificació: 22 març 2020 a les 20:56


Presidència dels Consells Insulars\nEstàs a www.felib.es\nPresidenta del Parlament, consellera, consellers, diputats, batles i baltesses, regidors, amics, companys tots de tants d’anys i companys que començau aquesta aventura que és la política municipal, que sou nous, primer de tot moltes gràcies per ser aquí, moltes gràcies pel vostre suport, després de dotze anys dedicats a la política municipal i ocupant diferents àrees, primer a l’oposició després amb equips de govern de pacte i d’entesa, me sent molt honorat i la veritat és per jo un orgull poder tenir l’ocasió de contribuir un poc entre tots a millorar la vida dels postres ciutadans per aquesta via que hem triat, que jo crec que és la més gratificant que un pot tenir quan està en política, que és la política municipal.\nDir-vos que assumeisc aquest càrrec sense oblidar que he tengut uns antecessors, amb qui he tengut el gust de compartir els darrers vuit anys, en el consell executiu i a la presidència, persones exemplars, persones que han sabut dur la FELIB a una via lluny dels enfrontaments partidistes, una via de consens, una via de defensa estricta dels interessos dels ajuntaments. Crec que en aquest sentit he tengut un bon exemple en els anteriors presidents, que m’han deixat un llistó ben alt i mos han deixat a la nova executiva i a la nova direcció de la FELIB un llistó molt alt.\nHem de recollir el testimoni d’aquesta gent i ho hem de recollir mirant cap el futur, mirant cap els reptes que mos esperen als nostres ajuntaments. Estam en aquesta legislatura, tots ho sabeu perquè vivim la política de ben aprop, a més la vivim a primera línea del carrer, estam com deia, davant uns reptes molt importants.\nAquests dies a Catalunya mateix sabeu que es plantegen un reptes importants a lo que és l’estructura de l’estat espanyol, dia vint de desembre hi haurà unes eleccions, possiblement els propers quatre anys els ajuntaments estarem immersos en uns canvis importantíssims a lo que és el plantejament, a lo que és la distribució de competències, a lo que és la distribució de responsabilitats i de recursos de cara a poder administrar els interessos de la ciutadania. En aquest sentit crec que a la FELIB tenim un repte importantíssim, de ser-hi, i de defensar els interessos de tots els ajuntaments, més enllà de les sigles partidistes. La FELIB no ha de ser, com no ha estat fins ara, una corretja de transmissió dels interessos dels partits, sinó que hem de tenir molt clar els motius que en aquell moment, en el seu dia, mos impulsaren, crec que a tots, a presentar-nos, que és defensar el benestar immediat d’aquell veïnat, d’aquell ciutadà que tenim a la vora. Si ho feim amb aquesta perspectiva crec que podrem fer una molt bona feina.\nTenim, com vos dic, un repte molt important, que és que els ajuntaments siguem presents i facem valdre la nostra importància institucional. No podem seguir essent tractats com una administració de segona o de tercera, subsidiària dels desitjos de les administracions tant del Govern, com del Consell com del Govern central. No podem estar pendents de si mos lleven competències o si mon n’enfloquen sense recursos. Els ajuntaments som una institució tan digne com pugui ésser qualsevol altra i exercim una representació que jo entenc amb aquest vents nous que corren, de democràcia directe i participativa, gairebé més entonada del que són els signes dels temps.\nLa gent exigeix transparència, participació, proximitat. Cap altre institució representa aquests valors, com puguin ser els ajuntaments i això ho hem de ver valdre. Amb aquest sentit crec que hem d’assumir aquest repte i l’hem d’assumir tots junts, posant per davant els interessos de les nostres institucions. En aquest sentit, crec que la FELIB ha estat molt ben duita aquests darrers anys, però també crec que té unes potencialitats enormes. Hem d’afrontar aquest futur que mos espera essent reivindicatius, però també formant, perquè la gent exigeix que els gestors dels ajuntaments, els treballadors, s’adaptin als nous temps. Des de la FELIB hem de donar un impuls importantíssim a la formació, fins i tot i sobretot la formació dels qui som regidors, dels qui som gestors. També al personal, evidentment, perquè la renovació tecnològica , l’adaptació dels ajuntaments a les noves tecnologies és fonamental. En aquest tema esperam comptar amb la col·laboració tant dels departaments de Cooperació Local del Consell de Mallorca, com des d’Administració Pública del Govern.\nAquests pròxims quatre anys seran segurament els de l’administració no propera, l’administració dins ca nostra. Llavors els ajuntaments hem de tenir aquesta capacitat de donar resposta a aquesta demanda.\nTornant al tema de la formació, tenim equips nous, tenim regidors nous, gent que en tota la seva bona voluntat es presenta i dona la cara davant els seus veïnats per vetllar pels seus interessos, Aquest gent necessita que des de la FELIB lis donem les eines per estar ben formats, per estar ben preparats per gestionar les diferents àrees que els hi corresponguin. Des d’aquest punt de vista crec que mos hem de marcar aquesta legislatura com la legislatura de preparar als gestors per estar a l’alçada de les circumstàncies del que la societat ens demana. Es un objectiu que el compartirem des de tota l’executiva.\nMe pos a la vostra disposició, mos posam a la vostra disposició, crec que tenim un instrument boníssim i que l’hem d’aprofitar al màxim des dels ajuntaments. Per això cont també amb el personal de la casa que estic convençut que ens ajudaran a tots a assolir aquests objectius.\nMoltes gràcies i manau feines\nPresident de la FELIB\nFitxa tècnica de les entitats locals\nPàgina web de la Federació d'Entitats Locals de les Illes Balears (FELIB)\nC/ del General Riera, 111 07010 Palma - Telèfon 971 760911 - Fax 971 763102 - felib@felib.es


Metrovalencia ofereix prop de 200 tramvies diaris a les platges de València\nMetrovalencia ofereix prop de 200 tramvies diaris en direcció a les platges de la ciutat de València\n14/07/2018 - València Extra\nFerrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) facilita durant el període estival l’accés a les platges de la ciutat de València, a través de les Línies 4, 5, 6, 7 i 8 de Metrovalencia, pertanyents als serveis de metro i tramvia.\nLes tres línies de tramvia en servei (4, 6 i 8) compten amb parades properes a la façana marítima de la ciutat, que permeten que prop de 200 serveis diaris faciliten l’accés des de primera hora del dia fins a la nit. Marina Reial Joan Carles I, Mediterrani, Las Arenas i Eugenia Viñes permeten accedir de manera directa a les platges de la ciutat.\nEl servei que ofereix Metrovalencia amb direcció a les platges compta amb freqüències de pas que oscil·len entre els 5 i els 10 minuts, en els principals trams de la xarxa tramviària i hores de major afluència.\nA més, les línies de metro enllacen amb aquests serveis en l’estació de Marítim Serreria, que connecta les Línies 5 i 7 de metre amb les Línies 6 i 8 de tramvia, cada 10 minuts. Els usuaris també poden accedir al tramvia des de les estacions d’Empalme, a la qual arriben les Línies 1 i 2 de metre, i Benimaclet que uneix les Línies 3 i 9 amb els tramvies en direcció a la platja.\nMés tramvies a les platges de València\nEnguany l’empresa pública de la Generalitat ha llançat una campanya per a promocionar l’ús d’aquests serveis de Metrovalencia en trens, estacions web i xarxes socials. “A la platja, amb metro i tramvia” té com a objectiu incentivar sobre les possibilitats que ofereix FGV per a accedir de manera còmoda a la platja.\nCoincidint amb la promoció dels serveis amb destinació a la platja, Metrovalencia ha començat a emetre els missatges d’informació de servei a través dels teleindicadors també en anglés, que se sumen als habituals en valencià i castellà.\nLa xarxa de Metrovalencia connecta la ciutat de València amb 36 municipis de l’àrea metropolitana i de la resta de la província que tenen un mitjà de transport que diàriament facilita la mobilitat fins a la platja sense necessitat d’utilitzar el cotxe.\nValència compta amb 19 zones de socialització canina des de 2015\nL'EMT impulsa un pla d'acció per a buscar l'excel·lència en l'àrea tècnica\nEs reforça la recollida de residus en les zones amb més activitat comercial de Ciutat Vella\nValència exposa la seua candidatura com a Capital Mundial del Disseny en 2022\nEl servei nocturn de Metrovalencia facilita el dissabte dia 24 l'accés a Paterna per a gaudir de la cordà\nLa Mostra pren el pols al nou cinema egipci fet per dones\nDetingut un home després d'atracar un banc i mostrar una pistola simulada a València\nSegon mort per listeriosi, un home de 62 anys a Cantàbria\nEl PP obri les portes a Vox per a integrar la coalició de 'España Suma' i fer front a la fragmentació de vot


2013 1221. Espanya, el bon estat veí - Gironès per la independència\n2013 1221. Espanya, el bon estat veí\nfutur El CATN sosté que Catalunya tindria una relació més constructiva amb Madrid amb la independència cooperació Proposa la creació d'un consell ibèric\n21/12/13 02:00\t- BARCELONA - ODEI A.-ETXEARTE\nLa hisenda catalana podria ingressar 70.000 milions\nUna millor relació\nD'igual a igual, més i millor. El Consell Assessor per a la Transició Nacional (CATN) argumenta que Catalunya i Espanya podrien tenir unes relacions més estretes que les actuals amb la independència. Aquesta és una de les conclusions incloses en els quatre informes que el grup d'experts que presideix Carles Viver i Pi-Sunyer va entregar ahir al govern. Les relacions de cooperació entre els estats català i espanyol, la internacionalització de la consulta, la construcció de la hisenda pròpia i la gestió de les tecnologies de la informació i de la comunicació, avui en mans de l'Estat, són l'objecte dels quatre nous estudis que passen a engrossir l'intangible llibre blanc català i que s'afegeixen al primer informe, presentat al juliol, sobre la consulta.\nEl Consell Assessor es va comprometre a elaborar un total de 19 estudis fins al març del 2014. El seu propòsit és aconsellar el govern i informar la ciutadania sobre les grans incògnites de la independència abans que es produeixi el referèndum. El cert és que Artur Mas i els líders dels partits no van seguir les recomanacions del consell de savis sobre la data i la pregunta de la consulta. Però Viver i Pi-Sunyer no va voler valorar l'incompliment del primer informe en l'acord polític perquè, segons va assenyalar, el consell no té una funció fiscalitzadora.\nEls quatre últims dossiers detallen des de l'estratègia internacional per a l'exercici de l'autodeterminació –el CATN aconsella que es fonamenti en la idea que és l'últim recurs per garantir l'autogovern català– fins als recursos que necessitaria l'Agència Tributària de Catalunya per recaptar i gestionar tots els impostos: un pressupost d'uns 400 milions d'euros i fins a 8.000 treballadors.\nEn l'informe Les relacions de cooperació entre Catalunya i l'Estat espanyol, el CATN planteja la independència com una “oportunitat” perquè el nou estat català i Espanya construeixin un “nou marc de relacions de cooperació estretes i constructives” que parteixi del reconeixement mutu i de la igualtat. Segons Viver i Pi-Sunyer, la secessió no implica la ruptura de relacions en un món eminentment interconnectat. Fins i tot en el supòsit que Catalunya arribés a ser independent per la via unilateral, amb una forta oposició espanyola, l'experiència històrica demostra que amb el temps es restableixen les relacions de cooperació, per molt traumàtic que hagi estat el divorci. El grup d'experts al·lega que les relacions amb Espanya no han d'empitjorar forçosament, tot el contrari. I també seria així en l'hipotètic cas que Catalunya quedés temporalment fora de la Unió Europea.\nEn aquest supòsit, el CATN recorda que l'estat català es podria adherir al tractat de Schengen, a l'Associació Europea de Lliure Comerç o a altres organitzacions internacionals, de manera que els intercanvis humans i econòmics que es produeixen entre Catalunya i Espanya avui es podrien mantenir.\nEns de cooperació\nÉs en aquest escenari de bon veïnatge que el CATN proposa diversos àmbits possibles de cooperació entre Catalunya i Espanya. Un d'ells és la creació del consell ibèric, integrat per Espanya, Portugal, Catalunya i Andorra. Aquest ens inspirat en The Nordic Council podria incrementar la capacitat d'influència dels estats de la Península dins de la UE i treballar les polítiques ambientals, de seguretat, d'infraestructures o d'educació. Tindria un consell de parlamentaris, un altre de ministres i una secretaria general permanent. Una altra proposta és la constitució d'un consell catalanoespanyol, seguint l'exemple del Benelux, per a la cooperació monetària, industrial, duanera, en salut o cultura, entre altres àmbits. Hi afegeix la necessitat d'impulsar l'euroregió de l'Arc Mediterrani i la formació de l'entesa de la llengua catalana per garantir la cooperació lingüística i cultural entre els territoris de parla catalana, així com la consolidació de l'Institut Ramon Llull. El CATN intenta desmuntar un altre mite de l'estratègia de la por: el FC Barcelona i el RCD Espanyol podrien continuar jugant en la lliga espanyola (més informació, a El 9 Esportiu). També assenyala que es podria garantir la reciprocitat de les televisions.\n[Sense l'acord de l'Estat] el procés es complica en alguns àmbits, com el de la informació tributària\nDisposar d'un estat propi és viable, democràtic, tècnicament\nCaldrà que l'administració de Catalunya dediqui més temps i esforços a l'àmbit exterior, que ja s'està fent, i es reforcin aquestes institucions\nCatalunya i Espanya serien dos estats diferents però amb unes relacions intenses. [...] Tenim relacions afectives, culturals i històriques que no es trenquen\n[Sobre la pregunta i la data] El que no pot fer el consell és després fiscalitzar si el govern ha complert amb el que proposem\nRajoy: “Mas no m'ha trucat”\nEl president del govern espanyol, Mariano Rajoy, va haver de tornar a parlar ahir del procés català després de la cimera de caps d'estat i de govern dels 28. Rajoy va assegurar que encara no ha mantingut cap contacte amb el president de la Generalitat. Tot i que Artur Mas va anunciar dilluns que demanarà al president espanyol una altra reunió discreta per intentar acostar posicions sobre la convocatòria de la consulta, aquest cop després de l'acord tancat pel govern i els partits sobre la data, la pregunta i la via legal en què s'empararà, Rajoy va insistir que encara no han parlat. “No m'ha trucat, ni abans ni després, i no he pogut parlar amb ell, però ell i tothom sabia quina és la meva posició perquè és evident que no pot ser cap altra”, va insistir el president espanyol, enrocat en el rebuig al referèndum.


Regne? Per què? - Diari La Veu\nEscriba el número 346860\nRegne? Per què?\nPer què Regne de València? Jaume I, quan conquerí la ciutat de la desembocadura del Túria, s'atorgà el títol que ell li suposava al "sayyid" almohade Abū Zayd ‘Abd ar-Rahmān. Nasqué, doncs, el Regne de València, amb uns límits precisos, com veiem al mapa de la imatge, de 1640, quan encara no havien estat violats pel trinxament de les divisions provincials espanyoles decimonòniques.\nRegne? Per què? El poble valencià no sorgí per generació espontània el 9 d’octubre de 1238, ni tampoc el territori que posteriorment s’identificà com a tal, Si de cas, valencians eren els altres, els àrabs andalusins de València vençuts, que Jaume I, òbviament, era el cabdill dels catalans i aragonesos vencedors.\nEn octubre de 1238 València, la València andalusí, visqué el capítol més dramàtic, el més amarg, de la seua història. La feliç efemèride, que hui dia encara commemorem, es correspon a una data atziaga per a uns altres, que el temps ha fet quasi oblidar. Del nord vingué la destrucció d’una València que deixà de ser, quan gent armada i bel·licosa, sense pietat, sense escrúpols, acabà amb aquella societat secular, arabòfona, assentada des del segle VIII a les terres que, malgrat els nous senyors, continuaren dient-se valencianes. Cert és, però, que abans d’ells València existia, que la ciutat de la desembocadura del Túria, amb eixe nom, sorgí quan el cònsol romà Marc Juni Brut decidí, en el 138 aC, instal·lar-hi els lusitans rebels de les guerres de Viriat. Havia nascut Valentia, un oppidum —vila fortificada— romà de nom no gens original (n’hi multitud a tota la Romània), que assolí el rang de colònia romana en temps de l’emperador August.\nDes del segle VIII València era una ciutat àrab andalusí. Pels seus carrers i atzucacs se sentia l'algaravia i els muetzins cridaven diàriament els fidels musulmans a l'oració. Aquesta València andalusí es col·lapsà, definitivament, en 1238, quan Jaume I hi entrà victoriós. Amb la conquesta de València sorgí el Regne homònim, cristià, unit a la Corona de catalans i aragonesos.\nI València formà part de l’imperi dels cèsars, i del regne dels gots d’Hispània, fins que aquest s’exhaurí quan arribaren les gents que parlaven algaravia i proclamaven el nom del profeta Mahoma. València s’integrà en Alandalús, el país dels àrabs d’Ibèria i formà part del Califat cordovès fins que aquest es col·lapsà l’any 1009. Quan Jaume I arribà davant les portes de València, l’Alandalús dels califes de Còrdova feia segles que havia sucumbit; tanmateix, en restava el record, com també els valencians recordaven amb orgull aquell príncep del segle XI, nét del cèlebre Almansor, que bastí les magnífiques muralles que trobà Jaume I i que al Real edificà la bellíssima al-munya, un verger exuberant i únic, del qual els poetes autòctons mai no es cansaren de cantar les excel·lències.\nA la fi del segle XI València patí el drama del Cid, un personatge ressuscitat per l’espanyolisme que plorava la pèrdua de Cuba en 1898 i reivindicat, a València, per aquells que ens pretenen units per sempre a la Carpetovetònia mesetària, la mateixa que dilapida els nostres recursos hui dia para ofrendar nuevas glorias. El pas del Cid castellà per la capital del Túria és ple de crueltat, vilesa i desolació, però València sobrevisqué. Després vingué l’integrisme almoràvit, la recuperació autòctona de la mà d’un rei potser massa oblidat, Muhammad ibn Sa‘d ibn Mardanīx, la invasió almohade i la revolta final i entronització de Zayyān (o Zaén en àrab dialectal valencià), el darrer sobirà andalusí que regnà a València. No pensava Zayyān, d’antuvi, que aquella gent del nord, quasi bàrbara, s’atrevís a eliminar un regne, territori, que bé havia pagat els seus serveis mercenaris durant segles. Però ara, «el Barceloní», com era anomenat pels àrabs valencians Jaume I, ho pretenia tot, la conquesta i submissió de València, de la qual ja s’intitulava rei; però, per què?\nAbū Zayd ‘Abd ar-Rahmān era el "sayyid" almohade que governava València ans que un colp d'estat, encapçalat per Zayyān ibn Mardanīx el destronara. Abū Zayd ‘Abd ar-Rahmān cercà l'ajut del Barceloní, de Jaume I. Aquest ajut derivà en la cessió del soldanat al rei català.\nEls almohades s’imposaren a València una vegada mort Muhammad ibn Sa‘d ibn Mardanīx, el «Rei Llop», l’emir de tot el Xarq —Orient— d’Alandalús, que traspassà en març del 1172. Els fills i germans del rei de València, que també ho era de Múrcia, abraçaren el tawhĭd o dogma de fe almohade (una heterodòxia islàmica sorgida al Magrib) i el califa almohade Abū Ya‘qūb Yūsuf els mantingué en càrrecs de confiança. Fins i tot, una filla d’Ibn Mardanīx, Zayda, es casà amb el cabdill suprem almohade. Això els permeté mantenir la influència política i, arribat el cas, liderar qualsevol moviment contra els nord-africans.\nEfectivament, l’Imperi almohade entrà en crisi, d’antuvi dinàstica, que generà una guerra civil que acabaria per foragitar-los d’Alandalús i del Magrib. València era aleshores una província d’aquell imperi, governada per un besnét del califa ‘Abd al-Mu’min, el sayyid —sit— Abū Zayd ‘Abd ar-Rahmān. La guerra entre els gran senyors —sits— almohades, esperonà la rebel·lió dels autòctons, primer a Múrcia, en 1228, després a València, un any després, quan un nebot de Ibn Mardanīx, Abū-l-Jumayl Zayyān, foragità Abû Zayd de València el 24 de gener de 1229.\nEl 24 de gener de 1229 Abū-l-Jumayl Zayyān entrà a València. Abū Zayd ‘Abd ar-Rahmān havia fugit i s'havia refugiat a Sogorb, lloc des d'on s'adreçà al rei de catalans i aragonesos. Zayyān (o Zaén, en àrab andalusí) fou el darrer sobirà andalusí de València.\nEl governador destronat és el personatge clau de la història que us explique hui. Havia donat suport al governador de Sevilla, al-Ma’mûn, fill de la mardanixī Zayda i autoproclamat califa, però la impossibilitat del sevillà per a auxiliar el valencià, forçaren Abū Zayd, en 1226, a cercar una entesa amb «el Barceloní» a canvi d’un elevat tribut, ni més ni menys que la cinquena part de totes les rendes públiques de València i territori adscrit. Jaume I encara no tenia una idea precisa sobre què fer, però el descabdellament dels esdeveniments, l’obligaren a prendre la iniciativa.\nValència s’havia independitzat formalment de l’imperi nord-africà aquell jorn de gener de 1229, quan Zayyān hi entrà victoriós. Abū Zayd, que gaudia de gran autonomia, sempre s’havia mantingut fidel als almohades, ell n’era un, però l’entrada en escena de Zayyān l’obligaren a exiliar-se, a cercar l’aixopluc del rei de Barcelona i pactar l’ajut per a una hipotètica reconquesta. Siga com vulga, per al rei cristià del nord, Abū Zayd era «rei» i, a Calataiud estant, concertà un tractat amb el «monarca valencià» exiliat, el mateix any en què aquest perdé València: l’almohade cedí al català la quarta part del seu «regne» i tot allò que, a més a més, se li sotmetés o pogués conquerir.\nDestronat de València, Abū Zayd ‘Abd ar-Rahmān pactà amb Jaume I a Calataiud. A canvi d'ajut contra Zayyān, el capitost almohade cedí al rei catalanoaragonès la quarta part del seu «regne» i tot allò que, a més a més, se li sotmetés o pogués conquerir.\nJaume I, ocupat aleshores en la conquesta de Mallorca, poc pogué fer pel seu aliat sarraí, tot just la conquesta d’algunes localitats frontereres amb l’Aragó, protagonitzades per les milícies de Terol o cavallers que feien la guerra pel seu compte. Abū Zayd, desesperat, el 30 de gener de 1232, a canvi d’esdevenir feudatari formal del rei catalanoaragonès, li cedí a Jaume I tots els drets sobre les terres valencianes, és a dir el seu «regne». Fins i tot arribà a abjurar de l’islam i convertir-se al cristianisme amb el nom de Vicent en 1236, cosa que no li impedí signar els documents amb la fórmula, ara llatina, rex Valencie, i portar amb orgull la condició de besnét del primer califa almohade, ‘Abd al-Mu’min. Així, des del 1232, Jaume I es convertí en dipositari dels drets del «rei» destronat de València. No ens estranye, doncs, que aviat el fes servir com a títol propi, tot i que això no es produí fins a la definitiva conquesta de la ciutat de València en 1238. Vegeu: havia nascut el «Regne», si més no, el concepte sobre el qual bastir-lo. Ep!: Regne que no «el territori de la Comunitat Autònoma és el dels municipis integrats dins les províncies d’Alacant, Castelló i València» (article 3r de l’Estatutet que hui regeix la minsa autonomia valenciana).\nLa cessió d'Abū Zayd ‘Abd ar-Rahmān esperonà l'interès de Jaume I per València. Primer però, tocà conquerir Mallorca (1229). La conquesta de les terres valencianes no fou cosa d'un dia ni tampoc finalitzà amb l'entrada del rei conqueridor a València en octubre de 1238.\nLa cessió d’Abū Zayd sembla que esperonà l’interès de Jaume I per les terres valencianes. Però quines eren aquestes? València, sí, és clar! Però les comarques del Xúquer estaven sotmeses, almenys en la teoria, als Banū Hūd de Múrcia, un altre soldanat —regne— autòcton eixit de la descomposició almohade. Així, no li mancava raó a l’infant Alfons de Castella en reclamar Xàtiva en 1244, que les fronteres encara no estaven traçades i els pactes sobre el repartiment d’Espanya —Alandalús— anteriors, subscrits per castellans i catalanoaragonesos, necessitaven de matisacions. D’això el tractat d’Almisrà de 1244.\nCertament, la valencianitat com l’entenem hui, en sentit de país, regió o Comunitat imbecil·litzada, encara havia de bastir-se. Jaume I, convençut de la possibilitat de tenir èxit en l’empresa, es decidí en 1232 a conquerir València i entronitzar-s’hi. Per fer-ho efectiu, s’acollí a la cessió d’Abū Zayd i, així, s’empescà un «regne» de nova planta, hereu d’aquell del capitost almohade, al qual, en la forma primigènia l’uní només un dret comú que anava elaborant-se, que convisqué durant dècades amb els respectius drets tradicionals dels conqueridors, usatges catalans i furs aragonesos.\nDesprés de la conquesta de València, calgué matisar fins a on s'estenien el límits del seu Regne. A Almisrà (actual el Camp de Mirra, a la imatge), Jaume I arribà a un acord amb l'infant castellanolleonès Alfons, que establí la primera frontera meridional valenciana, el 26 de març de 1244.\nEls valencians existien, és clar!, que Abû Zayd ho era, tot i la seua condició de noble almohade, que el seu pare l’havia precedit com a governador de València, on arrelà la família. També Zayyān ho era, del poderós clan dels Banû Mardanîx. Però valencià no era pas Jaume I ni cap ni un dels capitans i soldats de la seva host, catalans en gran part, i aragonesos. Altrament, l’Aragó sempre havia cobejat València com la seua eixida a la mar; de fet, a Montsó, foren cavallers aragonesos qui convenceren Jaume I a iniciar la campanya de conquesta, però aquest desig xocava forçosament amb la realitat, que el capital humà l’aportà majoritàriament Catalunya i per això la llengua catalana s’imposà a la nova València, a tota!, que la regressió lingüística és cosa de temps posteriors. Jo ho digué Muntaner, tot i que parlant dels territoris conquerits en 1265-66 i de Múrcia, «són vers catalans i parlen de bell catalanesc del món». Això, hi ha qui no ho sabé pair, però no en el llunyà segle XIII, que hem d’esperar al segle XVI, en els albors de l’espanyolització, per a llegir els planys dels qui hagueren desitjat una València diferent. Aquest és el cas de Bernardino Gómez Miedes, una aragonès natural d’Alcanyís que fou canonge de la catedral valenciana, autor d’una De vita et rebus gesti Iacobi Primi, regis Aragonum (1582) que traduí després al castellà, on diu: «se tuvieron [els aragonesos] por muy agraviados de que los fueros y leyes de Valencia se escriviessen en lengua catalana, o limosina, tan obscura y grossera»; o quan diu més endavant: «También eran del mesmo parecer y conformavan en la pretensión por su propia lengua los castellanos y los demás mercaderes españoles, que allí se hallavan, que hablavan casi en la misma lengua de los aragoneses, aborresciendo en grande manera la catalana, o lemosina, porque no se podían hazer a ella, ni hablarla, mas que la caldea». I ell com ho sap, que eren de tal opinió els aragonesos del segle XIII? Gómez Miedes trasllada les manies d’un «espanyol» del XVI a la societat del XIII. Bé, les mateixes manies de l’advocacia de l’Estat (de l’espanyol), que pretén prohibir que els catalanòfons dels distints territoris ens comuniquem en la nostra llengua. Gómez Miedes, però, no és tan ruc com els advocats carpetovetònics espanyols, i no nega la identitat lingüística catalana dels valencians. Això si, revela la resistència dels castellans, quasi endèmica com hui, a parlar català, i que els valencians sofrim dia sí i dia també a les nostres carns, com al còmic Xavi Castillo li succeí el proppassat divendres a la cafeteria de l’Hotel Turia (sic) a València. Xe, Trenzano, el de política lingüística, posa’t les piles! Molt de plurilingüisme —de boqueta—, però la casa sense agranar. Ah! I una cosa: recordar-li a la Sra. Marco que la Sra. Eva Ortiz, senyora d’Oriola ella i destacada PePera, no parla valencià perquè no li ix del pimentó, així de clar. El valencià —Sapristi!— no separa, però el que sí que separa és l’obcecació a no parlar-lo i pretendre fer-lo desaparèixer, al sud, al nord, a l’est i a l’oest.\nA Espanya sempre hi hagué qui no li agrada el català. Ara tampoc. Un d'eixos espanyols establerts a València al segle XVI, Bernardino Gómez Miedes, escrigué la 'Historia del muy alto e invencible rey don Jaime de Aragón'. Tot i viure a València, l'escrigué en llatí i castellà. Ara bé, mai no negà la catalanitat de la llengua i el Regne dels valencians.\nGòmez Miedes expressava les dèries d’un aragonès castellanòfon a la València catalanòfona del segle XVI; uns altres ho feren en segles posteriors, ja no diguem en el segle XX o en l’actualitat, on la valenciania es confon amb el culte a la paella i a bramar contra els compatriotes del nord de la Sénia. I quan no bramen —ostres!— esdevenen equidistants, o, directament, muelles, com deia l’Olivares, que de finançament just res de res i el Ximo i l’Oltra ben apoltronats continuen. Valencians? Òbviament, quan Jaume I visqué ho eren en realitat els altres, els àrabs derrotats, els que, foragitats de la pàtria, hagueren de fugir corrents d’una ciutat que de sobte deixà de parlar algaravia. Després vingueren Alzira, Xàtiva, Biar, Alacant, Elx, Múrcia... La capital del Segura tenia la suficient entitat per a caminar tota sola i el nét del Conqueridor, Jaume II, en 1296, intentà repetir l’experiència del seu avi i constituir un altre regne autònom, a la catalana, però fou debades; tot i que aconseguí d’imposar-se als territoris entre la vall del Vinalopó i el riu Segura, que durant molts anys després foren tinguts per murcians malgrat l’annexió formal al regne valencià.\nEl nexe, com hui, la llengua comuna, «valenciana» perquè era la pròpia del Regne de València, «murciana» si hagués arrelat en un Regne de Múrcia catalanòfon, oportunitat que es frustrà quan Jaume II acceptà desprendre’s de la meitat meridional, inclosa la capital, per arribar a un acord de pau amb el seu homòleg castellà Ferran IV en 1304. En definitiva, la llengua catalana que els Borja de Xàtiva exportaren a Roma al segle XV.\nValencians? Òbviament, quan Jaume I visqué ho eren en realitat els altres, els àrabs derrotats, els que, foragitats de la pàtria, hagueren de fugir corrents d’una ciutat que de sobte deixà de parlar l'algaravia.\nPotser l’origen de tot l’enrenou del «regne» rau en un mot, aràbic com no podia ser d’una altra manera. Abū Zayd ‘Abd ar-Rahmān era sayyid de València. Sayyid, o sia, sit o zeit, transcrit a la catalana (el cid castellà), que traduït seria «senyor». Un senyor, val a dir-ho, molt especial, que les actes del segle XIII traduïren com a rex. I un rex necessita d’un regnum, en el cas d’Abū Zayd, malgrat Zayyān, el de València. Ja tenim, doncs, l’origen de la corona valenciana reclamada per Jaume I, que aprofità l’avinentesa, aquella circumstància política especial, per a evitar —no li convenia— que Aragó s’annexionàs València. Ah! I no ho oblidem: sense regnum valencià com a subjecte legal i històric, no hagués existit pas mai la lingua valentina. Un Regne amb uns límits precisos que definiren la valencianitat, que incloïen Cabdet, però que mai no inclogueren la comarca de Requena-Utiel i que a la segona meitat del segle XIV, perquè Castellà se les annexionà, hagué de renunciar primer a Jumella i després a Villena-Saix. Un Regne, un País, i nacionalitat històrica, sí, que les divisions provincials de l’Espanya decimonònica s’encarregaren de trinxar i que hui dia —Estatutet en mà— encara dirimeixen qui és i qui no és valencià en la imbecil·litat —Emilio Attard dixit— de la Comunitat.\nEscriba el número 349124


Repatriats els cadàvers de les dues turistes degollades al Marroc\nLes dues joves van ser assassinades dilluns passat a prop de la localitat d'Imlil, a l'alt Atles, quan dormien a la seva tenda de campanya\nRabat - Divendres, 21/12/2018 - 20:39\nL’avió que transporta les restes mortals de les dues joves escandinaves assassinades al sud del Marroc s’ha enlairat de l’aeroport de Casablanca a les 12.15 hores amb destinació a Copenhaguen.\nLa danesa Louisa Vesterager Jespersen i la noruega Maren Ueland van ser assassinades dilluns passat a prop de la localitat d’Imlil, a l’alt Atles, a uns 70 quilòmetres de Marràqueix, quan dormien a la seva tenda de campanya. Les autoritats marroquines confirmen que les joves van morir en mans de terroristes gihadistes.\nDegollades mentre dormien\nEls agressors van entrar a la tenda mentre dormien les turistes i les van degollar amb un ganivet de grans dimensions. Uns muntanyencs francesos van trobar els cossos dins de la tenda i van alertar la policia.\nLa societat marroquina va quedar consternada i commocionada després de la difusió poc després del crim d’un vídeo –d’una violència extrema– que mostrava imatges gravades dels presumptes assassins en el moment en què van degollar una de les víctimes.\nQuatre primers sospitosos van ser detinguts poc temps després de l’assassinat, pertanyents segons la Fiscalia General a "un grup extremista" que fins al moment no s’esmenta oficialment.\nLes autoritats marroquines segueixen la pista terrorista, que s’ha reforçat després de la publicació a les xarxes socials d’un altre vídeo en el qual apareixen els primers quatre sospitosos, amb la bandera negra del grup gihadista Estat Islàmic (EI), mentre juren lleialtat al seu líder, Abu Bakr al Bagdadi.\nL’autenticitat del vídeo va ser confirmada per la Fiscalia marroquina, que va afegir que va ser gravat la setmana abans de l’assassinat de les dues turistes.\nEl ministre portaveu del Govern, Mustafa Jalfi, va dir ahir que es "prendran les mesures necessàries perquè aquest crim no es repeteixi una altra vegada", i va remarcar que el Marroc disposa d’una estratègia multidimensional per erradicar tot comportament extremista.\nEl Marroc qualifica d'"atemptat terrorista" l'assassinat de les dues turistes escandinaves


Assessorament hipoteca | Habitatge | Ajuntament de Barcelona\nOfideute: servei d'informació i assessorament\nVols que t'ajudem a parlar amb el banc sobre els deutes de la hipoteca? Vols que t'ajudem a mantenir l'habitatge?\nAtenció a persones en risc de perdre l'habitatge\nL’Ajuntament de Barcelona i la Generalitat de Catalunya, mitjançant el Consorci de l’Habitatge de Barcelona, ofereixen a la ciutadania el servei de mediació i assessorament.\nL’Ofideute és un servei gratuït d’informació i assessorament per a persones amb dificultats econòmiques que estiguin en risc de perdre l'habitatge. Des de qualsevol oficina de l’habitatge s’elaborarà una proposta de solució que es derivarà a l’Agència de l’Habitatge de Catalunya, la qual es posarà en contacte amb les entitats financeres.\nEn aquests desplegables podràs trobar referències complementàries, però recorda que la millora manera d’informar-te és demanar cita a les oficines de l’habitatge.\nA les famílies hipotecades propietàries d’un únic habitatge que utilitzen com a habitatge principal.\nA les persones avaladores de préstecs amb garantia hipotecària que, per motiu d’impagament, estiguin en risc de perdre l’habitatge principal.\nA les persones consumidores, els avaladors i els tercers hipotecants, en els casos següents:\nA les persones en risc de perdre l'habitatge habitual de lloguer.\nAixí, l’Ofideute esdevé una eina de comunicació més eficient entre les entitats financeres i els inquilins, ja que amb la mediació de l’Ajuntament de Barcelona, es propicia la resolució amb èxit del problema i s’evita l’ús d’altres vies de recuperació de deute més agressives.


Carxofes farcides de carn amb salsa de tomàquet - La Cuina de la Magda i el Alfredo\nCARXOFES FARCIDES DE CARN AMB SALSA DE TOMÀQUET\n8 carxofes molt fresques\n400 gr. de carn picada\nUna mica de Xile sec\n2-3 llaunes de tomàquets sencers pelats\nSal, sucre, pebre.\nTreure la part de les fulles dures de les carxofes, però conservar les carxofes amb la tija.\nAmb una punta, fer-ne quatre talls a la part de les fulles de les carxofes, cap amunt, com un tall oriental. Ha de quedar com una punta de llança.\nPelar les tiges de les carxofes. Untar amb llimona perquè no s'oxidin, i posar en aigua amb llimona. Tallar les carxofes longitudinalment de dalt a baix en 4 parts iguals. Treure els pèls. Reservar a aigua amb llimona.\nEn un bol, posar la carn amb l'ou, el julivert i l'alfàbrega i l'all picats. Afegir el bitxo, sal i pebre. Barrejar bé. Fer una bola de carn, i ajuntar 2 trossos de carxofa, posar la bola de carn a la meitat, i posar un tercer tros i estrènyer amb les mans. Ha de quedar una altra vegada com si fos una carxofa sencera.\nPassar per farina les carxofes, i després per ou batut i fregir en abundant oli a temperatura mitjana alta uns 10-12 minuts. Reservar en paper de cuina.\nPosar una mica d'oli en una cocotte, tirar els tomàquets sencers sense pell, afegir l'api i la ceba tendra picats, l'all picat, julivert picat, una mica de Xile, amanir amb sal i sucre i una mica de pebre . Deixar coure 5 minuts, afegir les carxofes suaument, que no es trenquin, i donar-los la volta perquè s'impregnin. Tapar i deixar coure 10 minuts a foc suau. Serveix les carxofes amb abundant salsa.


Jo | nonaina\nNonaina i jo\nSoc la Lina Costa, soc graduada en Comunicació i m’he especialitzat en creació de contingut, redacció i periodisme. Escric sobre temes relacionats amb l’educació, la criança, l’ecologia i el consum responsable. La maternitat ha fet que canviï la meva mirada sobre el món i crec que canviant com criem podem canviar com vivim.\nSi no es pot jugar no és la nostra revolució!\nSoc graduada en Comunicació, amb un post-grau en Comunicació Digital per la Transformació Social i un màster en Periodisme Digital i Noves Narratives. He seguit diversos cursos d’escriptura, entre ells Redacció i Estil a l’Ateneu d’Escriptura Barcelonès. He publicat articles i treballs periodístics a El Setembre i a l’És l’Ou Butlletí, entre altres.\nHe fet xerrades a diverses escoles, grups de criança i a la Fira d’Economia Social de Catalunya 2018, a Biocultura 2019; he estat participant a la Taula d’experiències en consum responsable de joguines a la IV Fira de Consum Responsable i Economia Social i Solidària de Barcelona, així com he participat a l’Alterna’t de Manlleu en les seves primeres edicions.\nEscric per compartir tot allò que crec que pot ajudar a canviar les coses, a millorar, a fer una societat més justa i donar veu a aquells que no sempre la tenen. Crec fermamanent que les xarxes socials i els mitjans digitals tenen la clau de futur tant en la comunicació com en la transformació social, i m’agradaria poder aportar-hi el meu granet de sorra.\nSi voleu contactar amb mi, podeu enviar-me un correu a hola@nonaina.cat.


Notícies anarquistes de més de 50 col·lectius catalans 🏴 Anarquia.cat La IAEDEN-Salvem l’Empordà ens manifestem contraris a l’eliminació de l’estació del centre de Figueres – Anarquia Catalunya 🏴\nNO SUPRIMEIXEN ELS PASSOS A NIVELL I ENS DEIXEN SENSE ESTACIÓ FERROVIÀRIA\nTRAMUNTANA VERMELLA MAIL Figueres (la Garriga, Alt Empordà, comtat de Besalú) 03/12/2021.- Amb les recents manifestacions de l’Ajuntament de Figueres (la Garriga, Alt Empordà, comtat de Besalú) de suprimir els passos a nivell, el que volen dir és que deixen sense estació de trens al centre de la ciutat.\nL’alternativa de soterrament de la estació del centre de Figueres, i la necessitat de preservar la línia de Portbou, és el que la IAEDEN-Salvem l’Empordà ha estat defensant des de fa més de 15 anys amb al·legacions, mobilitzacions…\nAra, des de l’Ajuntament i des del Ministerio de Fomento del Govern espanyol, volen eliminar la estació, tot i que a l’avanç del Pla d’Urbanització Urbanística (POUM) en tramitació s’establia que el soterrament en trinxera de la línia i el manteniment de l’estació al centre de la ciutat, eren la millor opció. En canvi al POUM que va sortir a exposició pública ja es contemplava la opció de traslladar la estació a Vilafant, encara que deixava clar que no havien arguments de pes pel trasllat. Ara l’Ajuntament dona un pas més i vol descartar l’opció del soterrament.\nPodeu llegir la notícia sencera amb els arguments detallats de les al·legacions al POUM que es van presentar fa unes setmanes:\nFa més de 15 anys que, des de la IAEDEN-Salvem l’Empordà, amb al·legacions i mobilitzacions, hem estat defensant l’alternativa del soterrament i la necessitat de preservar i potenciar la línia de Portbou. Una vegada més, des de l’ajuntament i des del Ministerio de Fomento, ens volen deixar sense estació.\nA l’Avanç del Pla d’Ordenació Urbanística Municipal (POUM) en tramitació, s’establia que el soterrament en trinxera de la línia i el manteniment de l’estació al centre de la ciutat, eren la millor opció des de tots els punts de vista. En canvi, al POUM que va sortir a informació pública ja es contemplava també l’opció del trasllat a Vilafant; tot i que, una lectura acurada del text, deixava clar que no hi havia arguments de pes que justifiquin aquesta segona opció. Ara l’Ajuntament fa un pas més enllà i vol descartar l’opció del soterrament.\nVam presentar al·legacions al POUM amb uns arguments que podem resumir a continuació:\nArguments referits a la mobilitat:\nPrimer.- Malgrat els esforços fets per atreure viatgers cap a la línia d’alta velocitat, malgrat els preus abusius i el servei deficient, els usuaris de l’estació del centre han continuat augmentant. Així, l’any 2007 eren 3.200 viatgers diaris de mitjana i el 2014, amb l’alta velocitat ja funcionant, eren 4.100; davant els 1.500 de l’estació de Vilafant. A més, cal saber que els usuaris reals no es corresponen amb els bitllets venuts. Efectivament, en moltes estacions de la línia no es venen bitllets i en molts trens no hi ha interventors.\nSegon.- Actualment la gran majoria dels figuerencs viuen a menys de 15′ caminant de l’estació i un gran part dels habitants de la comarca, viuen a llevant de Figueres. El trasllat de l’estació a Vilafant, l’allunyaria de la majoria dels empordanesos. Molts figuerencs recorrerien al cotxe privat o als busos per accedir a Vilafant i molts usuaris de la comarca simplement continuarien el viatge amb cotxe perquè seria més fàcil que travessar la ciutat. Tot plegat provocaria un augment de la mobilitat motoritzada a la comarca i en una ciutat que viu instal·lada en el caos circulatori i una pèrdua de viatgers pel ferrocarril. Aquests desplaçaments comportarien un augment de la contaminació, de les emissions i de la possibilitat d’accidents en el casc urbà.\nEl trasllat a Vilafant, penalitza al 60% dels usuaris que accedeixen a peu a l’estació, als que ni contaminen ni congestionen les vies urbanes. Amb el trasllat, no només es perjudica la salut i el benestar dels habitants, sinó que s’actua en contra del que l’interès general i l’emergència climàtica reclamen.\nTercer.- S’implantaria un model de discriminació social. El trasllat de l’estació perjudicaria les persones que no tenen accés al vehicle privat. Cal tenir present que la majoria de la població i sovint els més vulnerables, no té ni cotxe ni carnet de conduir.\nQuart.- Figueres és l’excepció. Mentre els alcaldes de Figueres feien volar coloms, moltes ciutats catalanes han resolt el problema amb soterraments en els darrers anys; fins i tot les que tenien menys població i recursos: Pallejà (11000 habitants), Montmeló (8000 hab.), Sant Andreu de la Barca (27000 hab.). També ciutats similars com Vic (45000 hab) i Vilafranca del Penedès (40000 hab) o molt més grans com Sabadell i Terrassa, han aconseguit mantenir la centralitat de les seves estacions, fet que ha suposat un element dinamitzador social i econòmic. Properament, també es faran els soterraments a les ciutats de Montcada i Reixach (35.000 habitants) i Sant Feliu de Llobregat (45.000 habitants). La metodologia de soterrament “en trinxera” que s’ha aplicat en casos com Vic o Terrassa Est, en el qual es rebaixa la cota del terreny i s’habiliten multitud de creuaments, suposa un mètode de soterrament amb un cost econòmic raonable i, per tant, un projecte factible.\nCinquè.- Quan som a les portes d’una crisi energètica i quan ja patim una emergència climàtica, no deixa de sorprendre la poca rellevància que es dona a la línia de Portbou, que serà vital per a una mobilitat sostenible i pel futur del turisme. El corredor mediterrani que avança a pas de tortuga, estacions abandonades, connexions internacionals inexistents, negativa a crear un tren turístic transfronterer entre Perpinyà i Girona. Un exemple per veure el que hem perdut i caldria recuperar és el baixador de Garbet (considerada la platja de Figueres). L’historiador de la ciutat Josep M. Bernils, explica que l’any 1956 es despatxaren, només per a banyistes, 17.000 bitllets durant el mes de juny, 18.000 el juliol i 21.000 l’agost.\nArguments referits als costos del trasllat\nPrimer.- Elevat cost econòmic del trasllat de l’estació, molt per damunt del cost del soterrament. Efectivament, pel soterrament en trinxera del traçat actual, hi ha diferents opcions que impliquen costos d’implantació diferents. En qualsevol cas, el seu cost és menor que el de la variant ferroviària del nord, que és més llarga i que consta d’un túnel, al nord del Castell de Sant Ferran, seguit d’un viaducte enorme. Viaducte necessari per salvar el sobtat desnivell respecte de la plana, per superar les diverses carreteres i per travessar zones inundables. Tot això per portar les vies des de la muntanyeta fins al terme municipal de Vilabertran on tornarien a enllaçar amb el traçat actual.\nSegon.- Tal com reconeixen els redactors del POUM, en les pàgines 123 i 124 de l’Estudi Ambiental Estratègic, el pendent de la variant nord fa impossible que hi puguin circulat trens de mercaderies. Per això és obligatòria la construcció d’un by-pass de mercaderies, a l’est de la ciutat. La construcció d’aquesta variant hauria de precedir al trasllat de l’estació perquè, en cas contrari, s’hauria de renunciar al pas de trens de mercaderies per la línia de Portbou.\nTercer.- Fomento va bastir uns talussos i un viaducte per construir la variant sud, entre la línia convencional, a l’alçada de Vilamalla i l’estació de Vilafant, però només hi van instal·lar una via d’ample ibèric amb el tercer rail.. No creiem que pogués funcionar correctament la línia convencional de passatgers i mercaderies amb un accés per un tram de via única. Per tant, al cost de fer la caríssima variant nord cal afegir-hi el de completar la variant sud (via, catenària, etc.). Aquesta segona via ha de confluir amb la línia convencional i això vol dir fer les obres necessàries a l’alçada de Vilamalla.\nQuart.- Falta d’espai a l’estació de Vilafant per acollir els trens de rodalies. L’estació de l’AVE de Vilafant, no era una estació sinó un PAET (Puesto de Adelantamiento y Estacionamiento de Trenes), que es va construir sobretot perquè els trens de càrrega, que havien de circular per la línia d’alta velocitat, es poguessin apartar per deixar passar els de viatgers molt més ràpids. Aquest PAET va ser reconvertit en estació. Malgrat això, encara fa aquesta funció, sobretot pel que fa a estacionar trens.\nDesprés del fracàs de les connexions internacionals, són els serveis AVANT (1.000 passatgers/dia) i AVE (500 passatgers/dia) els principals de l’estació de Vilafant. Aquests serveis tenen allà l’origen i el final i això vol dir que hi ha combois a la platja de vies, tant de nit com en algunes franges horàries diürnes.\nA l’estació convencional passa exactament el mateix. S’utilitza l’andana simple, més propera a l’estació, i una part d’una andana doble de manera permanent pels trens que van i venen de Portbou. Mentre, els MD, amb origen i final a Figueres, s’estacionen i surten des de la via 3 de l’andana doble, que està permanentment ocupada, tan de dia com de nit, per aquests combois. Per aquesta estació circulen, en dies feiners, 60 trens (30 en cada sentit) de les línies RG1 i R11.\nConsiderant que a l’estació de Vilafant només hi ha dues andanes dobles i set vies, tenim molts dubtes de que pugui donar resposta a tota aquesta activitat derivada del transport de viatgers i, a més, fer la funció de PAET pel que fa al transport de mercaderies. Ampliar la platja de vies (o el nombre d’andanes) és complicat perquè està enclosa entre l’AP7 i la pròpia estació i el barri del Colobret. A més, com que el terreny fa pendent, hi ha un desnivell considerable entre la platja de vies amb les andanes i l’edifici de l’estació. Aquest problema no és fàcil de resoldre i comporta unes despeses molt elevades que no s’havien comptabilitzat en els estudis fets fins ara.\nCinquè.- Poc espai a l’actual estació de Vilafant, que no pot acollir els milers de viatgers del tren convencional. Quan es va començar a parlar de traslladar l’estació a Vilafant, l’ajuntament volia que es construís una estació molt més gran i tres vegades més cara que la que va acabar fent Fomento.\nSisè.- Tant la crisis ambiental com l’energètica, faran que el transport de mercaderies per tren augmenti, tant en aquesta línia com en la de l’AVE, on ara circulen només dos d’aquests combois al dia i això complicaria encara més la gestió dels moviments a la hipotètica estació única de Vilafant.\nNo ens consta que ni a l’Ajuntament ni a Fomento s’hagi tingut en compte res del que acabem d’esmentar; tot i que es evident que tot plegat multiplica de molt el cost d’aquesta operació i la complica enormement.\nAltres costos que algú haurà d’assumir (i no serà Fomento)\nPrimer.- No hi ha espai per fer funcionar la suposada estació intermodal. Cal ampliar de molt les places de pàrquing existents. Cal també trobar un emplaçament per una nova estació d’autobusos, que hauria de ser més gran que l’actual.\nN’hi ha prou amb mirar un mapa per veure que l’espai disponible a tocar l’estació és molt escadusser.\nSegon.- Cal també espai per resoldre els accessos a una estació que està situada en un cul de sac. S’ha parlat de perllongar la futura Ronda Nord fins a l’estació mitjançant un túnel per sota la muntanya del Castell. No cal dir que això val una fortuna.\nSi nosaltres, en plena bombolla immobiliària, ja dubtàvem seriosament que fos possible pagar totes les obres amb els aprofitaments urbanístics que poguessin sortir dels terrenys de l’estació del centre, ara mateix refiar-se d’aquests ingressos ens sembla una imprudència temerària.\nUna vegada feta la variant per a mercaderies de l’est, el risc que la circumval·lació ferroviària del nord, per canvis en el govern de Madrid o per problemes econòmics, es retardi o no es faci pel seu elevat cost i pel poc pes polític i electoral de la ciutat, és evident. Per tant, es ben clar que aquesta operació comporta un risc evident pel manteniment del servei de viatgers entre Figueres, Portbou i la Catalunya Nord. La possibilitat d’acabar fent el préssec i que la ciutat resti empantanegada i endeutada per molts anys, és ben real.\nL’impacte sobre el medi ambient i el paisatge\nLes obres vinculades al trasllat tindrien un impacte paisatgístic molt gran sobre una zona que, com destaquen els redactors del POUM, és visible des de bona part del terme municipal i de la plana. La zona del Castell de Sant Ferran i de la Garriga, és la única de Figueres que té un paisatge diferent de l’agrari, és el pulmó verd de la ciutat i la gran zona d’esbarjo de la ciutadania. A més, és l’habitat d’una planta endèmica (Seleni Senneni), en greu perill d’extinció perquè només es troba a la muntanya del Castell i a Siurana d’Empordà. Curiosament, els redactors del POUM reconeixen el gran valor d’aquesta zona i de la plana agrícola del nord i proposen protegir-les al màxim. L’Ajuntament i el Ministerio de Fomento estan disposats a trinxar-les.\nEls arguments favorables al trasllat\nParlar de la supressió dels passos a nivell, no és cap argument perquè amb el soterrament també desapareixerien i més ràpidament.\nEntre els inconvenients de tenir dues estacions s’hi fa constar el de la pèrdua d’intermodalitat. Una pèrdua relativa perquè la intermodalitat AVE-Tren de rodalies està assegurada a l’estació de Girona i la intermodalitat tren-bus està plenament vigent al centre de la ciutat. Per tant, el problema queda restringit al pas de l’AVE a l’estació d’autobusos; assegurat ara mitjançant 1 bus (que mai va ple) i taxis. Per contra, si que caldrien molts busos per desplaçar els 4.100 usuaris que té l’estació de rodalies de Figueres fins a Vilafant. Si comparem el nombre d’usuaris de les dues estacions, només podem concloure que els “perjudicats” pel manteniment del model actual, a efectes de la intermodalitat, són una ínfima minoria.\nDos alcaldes de diferents colors polítics, però partidaris de traslladar l’estació, han conviscut durant anys amb diversos ministres de Fomento, tant del PSOE com del PP. Dos alcaldes que han hagut de veure com Fomento, no movia un dit, un cop resolta la seva primera prioritat. El Ministerio volia construir la variant ferroviària sud per poder desviar trens cap al túnel del Pertús i estalviar-se així les quantioses indemnitzacions que havia de pagar a l’empresa TpFerro per no tenir acabades en temps les obres de l’AVE. Tant és així que, l’any 2012, el ple de l’ajuntament va rectificar tot aprovant una moció que suposava tornar a l’opció del soterrament en trinxera. Haurem de concloure que l’Ajuntament de Figueres es va equivocar, fa 14 anys, fent una opció radicalment diferent de la de moltes altres ciutats catalanes i que Figueres no ha tingut prou pes polític com per alterar la immobilitat de Fomento.\nEncara que als alcaldes d’aquesta vila els costi d’entendre, el tema de l’estació de Figueres és un tema de país que va molt lligat al futur de la línia de Portbou i, per tant, ambdós temes s’havien d’haver treballat a nivell comarcal.\nEl soterrament en trinxera elimina els passos a nivell i és més barat i més ràpid de fer que tota aquesta complicadíssima operació. Ens hauríem de preguntar per què s’opta per una “solució” molt més cara i arriscada, que té un impacte medi ambiental i paisatgístic molt gran i que ens fa perdre una estació inaugurada el 1877.\nDes de l’Associació Defensem el Tren de l’Empordà considerem que l’aplicació del nou POUM de Figueres podria significar, a mig termini, una gran desgràcia social: la supressió de l’estació del ferrocarril del centre de Figueres La IAEDEN – Salvem l’Empordà vol una taula de treball a l’Alt Empordà sobre les energies renovables Tretze Ajuntaments de l’Alt Empordà convoquen un acte reivindicatiu contra les eòliques, amb el lema «Renovables sí, però no així!» La jornada unitària es fa a Campmany amb el suport d’Albera Lliure de Molins i la Iaeden-Salvem l’Empordà Iaeden-Salvem l’Empordà presenta al·legacions a l’ordenança de mobilitat de Figueres per tal de fomentar la bicicleta IAEDEN-Salvem l’Empordà i SOS Costa Brava convoquem una concentració de protesta en contra del Pla de Millora Urbana de La Farella La CUP Figueres vol el soterrament de les vies del tren convencional i que es mantingui l’estació al centre Veïnes i IAEDEN-Salvem l’Empordà no volen l’ampliació d’una granja amb 1.386 porcs més a Vilanova de la Muga Comunicat de la IAEDEN-Salvem l’Empordà sobre la urbanització de la pineda de La Farella, a Llançà La IAEDEN-Salvem l’Empordà es reuneix amb la consellera Jordà IAEDEN-Salvem l’Empordà assisteix a la jornada El Turisme i l’Aposta per les Energies Renovables IAEDEN-Salvem l’Empordà i gent de Peralada presenten al·legacions contra un futur aeròdrom al municipi El Col·legi d’Arquitectes de Catalunya reclama no perdre l’estació de tren de centre de Figueres


EROSKI CONSUMER fa una enquesta a més de 4.500 consumidors de 19 províncies espanyoles per conèixer, entre altres coses, quants diners es gastaran aquest Nadal i si la crisi els condicionarà les compres nadalenques: Un de cada quatre consumidors es gastarà menys diners aquest Nadal que el passat [Pàg. 3 de 4] | Revista | EROSKI CONSUMER\nLa reducció del poder adquisitiu, la taxa d'atur i la sensació general d'incertesa inciten els ciutadans a contenir la despesa nadalenca, i més encara en aquestes dates en què una gran proporció de les compres es fan de forma impulsiva. En vista d'aquest panorama, amb quin criteri faran les compres els consumidors aquest Nadal? Gairebé la meitat dels ciutadans entrevistats per EROSKI CONSUMER es proposa adquirir regals útils i pràctics. Un 37% assegura, a més, que no canviarà d'hàbits enguany i que comprarà el mateix que pel Nadal de 2009 i un 21% dels enquestats tractaran de comprar productes amb descomptes i marca blanca, i fer menys regals cars.\nUn 43% dels enquestats assegura que sempre adquireix els productes amb anterioritat, especialment els barcelonins i els de La Rioja (gairebé la meitat d'ells assegura fer-ho). I per què compren amb antelació? Majoritàriament (en tres de cada cinc casos) ho fan per evitar les aglomeracions als comerços. A més, dos de cada cinc enquestats ho fan perquè consideren que els preus són més baixos que en ple Nadal.\nAmb quant de temps d'antelació fan les compres? El 54% dels enquestats adquireix els productes de Nadal amb 2 o 3 setmanes d'anticipació, el 35% amb un mes o més i el 10% amb una setmana o menys. Els més previsores són els ciutadans de Las Palmas de Gran Canària (un 54% compra amb un mes o més d'anticipació), mentre que els navarresos i guipuscoans són els més mandrosos, ja que deixen per a l'última setmana totes les compres (més d'un 15% dels enquestats en les dues províncies).\nEROSKI CONSUMER també ha volgut saber si en el moment de fer les enquestes (entre la segona i la tercera setmana de novembre) ja s'havia fet alguna compra de Nadal: tres de cada deu entrevistats no havia adquirit cap producte encara. Tot i això, hi havia un article que sí que s'havia comprat: no eren regals ni productes d'alimentació, el que s'havia adquirit de forma majoritària era loteria. De fet, un 46% ja tenia alguna participació (prop d'un 10% deia que no en compraria), una xifra que contrasta amb l'escàs 7% que deia haver comprat els regals nadalencs i el 10% que ja havia adquirit productes d'alimentació per als dinars i sopars familiars. Per bé que, en tots dos capítols, la majoria dels enquestats considerava que encara era d'hora per comprar.\nElaborar un pressupost específic per a les compres de Nadal és un dels consells que més es repeteix per controlar la despesa. Tanmateix, el 81% dels més de 4.500 consumidors enquestats no sol fer-ho: solament un 17% l'elabora i un 2% s'ho proposarà aquest any, encara que tampoc sol fer-ho. Sevilla és la província on més persones elaboren pressupostos (un 28% dels entrevistats), mentre que a Àlaba ocorre el contrari: gairebé un 90% dels alabesos enquestats admet no fer-ho mai. Per sexes, les dones són més organitzades que els homes: una de cada cinc elabora un pressupost, mentre que solament un 15% dels homes admet fer-ho per norma. Per edats, no hi ha grans diferències: són majoria entre els menors de 45 (un 79%) i els més grans de 46 (un 83%) els qui asseguren no fer mai un pressupost per ajustar el desemborsament de Nadal.\n<< Anar a l'anterior pàgina: Pressupost: entre 200 i 600 euros\nAnar a la següent pàgina: Roba i calçat, els regals estrella, i taulas comparativas >>