Una obra de nova producció de Francesc Torres i Mercedes Álvarez representarà Catalunya i les Illes Balears a la Biennal d'Art de Venècia del 2013 - Sala de premsa. Generalitat de Catalunya\nUna obra de nova producció de Francesc...\nUna obra de nova producció de Francesc Torres i Mercedes Álvarez representarà Catalunya i les Illes Balears a la Biennal d'Art de Venècia del 2013\nEl projecte, titulat “25%”, serà comissariat per Jordi Balló i ha estat seleccionat per un jurat independent\nEl projecte 25%, una obra de nova producció de l’artista visual Francesc Torres i la cineasta Mercedes Álvarez, comissariat per Jordi Balló, representarà Catalunya i les Illes Balears en la 55a edició de la Biennal d’Art de Venècia, que se celebrarà l’any vinent. Així ho va decidir divendres el jurat nomenat per l’Institut Ramon Llull en el marc d’un concurs internacional al qual s’han presentat 26 propostes, d’entre les quals se’n van seleccionar cinc de finalistes.\n25% és un projecte d’autoria diversa, fruit d’una idea original de Francesc Torres i desenvolupada per Jordi Balló. La idea parteix de 10 persones sense feina que cobreixen un espectre social el més ampli possible. Torres i Álvarez desenvoluparan el projecte artístic a través de la convivència amb cadascun d’ells.\nLa proposta s’ha presentat aquest matí en roda de premsa. El conseller de Cultura, Ferran Mascarell, ha afirmat que “és un projecte d’una importància notable. En primer lloc, per la manera com s’han de fer les coses: ens convé projectar-nos a l’exterior des de la capacitat i la llibertat dels nostres creadors. I en segon lloc, és un gran encert plantejar-se un projecte que faci una reflexió sobre el paper de l’art en el context de crisi sistèmica. Aquesta proposta ens aporta noves mirades i percepcions sobre una situació enormement complicada. L’obligació de l’art és, també, mirar què hi ha darrere aquestes realitats”.\nDe la seva part, el director de l’IRL, Vicenç Villatoro, ha destacat el fet que aquesta serà la tercera vegada consecutiva que l’IRL porta la cultura catalana a la Biennal d’Art de Venècia, fet que constata que “per a la projecció exterior de la nostra cultura, aquesta presència val la pena”. I ho ha argumentat a partir de quatre criteris: “la continuïtat, que és fonamental en projectes d’aquest tipus; l’austeritat, ja que cal ser-hi de la millor manera possible però amb una realització ajustada al context actual; la utilitat per als nostres criteris fundacionals, ja que ens ajuda a crear una imatge de marca a través d’obres i treballs individuals; i la transparència, ja que no hi ha voluntat de dirigisme i això es plasma en el nomenament d’un jurat independent que selecciona el projecte guanyador”.\nEl director adjunt, Àlex Susanna, ha afirmat que en aquesta edició es busca “consolidar la nostra presència a la Biennal” i ha afirmat que “ens interessa especialment el diàleg estètic i social que es planteja, amb un punt de partida especialment oportú”.\nIgualment, ha agraït la tasca del jurat i n’ha recollit part de l’acta: “El jurat, que ha decidit nomenar guanyador el projecte 25% després d’una extensa deliberació i per majoria absoluta, ha justificat la tria d’aquest projecte per la seva concordança amb el marc conceptual proposat, així com per l’interés artístic de la proposta en el diàleg que estableix entre l’artista Francesc Torres i la cineasta Mercedes Álvarez, el potencial del projecte per posar de manifest la contribució del debat artístic a la situació de crisi actual i la seva idoneïtat per representar l’art contemporani català i balear en el context de l’art actual. El jurat també ha tingut en compte la trajectòria, experiència i coneixement de l’art contemporani català i balear del comissari, Jordi Balló”.\nEl comissari del projecte, Jordi Balló, ha destacat dos aspectes de la proposta: “d’una banda, no acceptar prejudicis que consideren que el món de l’art contemporani no té res a veure amb aquest realitat social i de l’altre la lluita contra la idea de fer invisible una situació que afecta una quarta part de la població i fer-los emergir d’aquesta invisibilitat”.\nFinalment, Francesc Torres ha explicat que “per a mi era més important establir una narrativa i trobar la manera de plasmar-ho”. Torres ha afegit també que “aquesta invisibilitat de l’atur es dóna també, a la seva manera, dins el món de l’art”.\nEl jurat independent estava format per:\nGlòria Picazo, directora del Centre d’Art La Panera.\nGerard Vilar, doctor en filosofia i catedràtic d'estètica per la UAB i director del Màster Pensar l’Art d’Avui de la UAB.\nXavier Antich, president del Patronat de la Fundació Antoni Tàpies, professor d'Estètica de la Universitat de Girona i director del Màster en Comunicació i Crítica d'Art de la UdG.\nMarta Gili, directora del Jeu de Paume.\nPiedad Solans, Doctora en història de l'art i crítica d'art.\nÀlex Susanna, director adjunt de l’IRL.\nEl concurs s’ha dividit en tres fases. En primer lloc, la de Participació, oberta a la presentació de propostes per part de tots els professionals i empreses interessats En segon lloc, una fase d’Idees en què el jurat convidà a cinc dels participants a fer un desenvolupament del projecte inicial. I finalment, la contractació del projecte guanyador.\nComissari i artistes\nJordi Balló (Figueres, 1954)\nDoctor en Comunicació Audiovisual per la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona, on exerceix com a professor. Ha estat també "Visiting Professor" al Department of Iberian and Latin American Cultures de la Universitat de Stanford (Califòrnia) l'any 2008.\nHa comissariat exposicions com El segle del cinema, Món TV, La ciutat dels cineastes, Erice/Kiarostami: correspondències, Hammershoi i Dreyer o Totes les cartes. Correspondències fílmiques, on ha explorat els límits entre la sala de cinema i l’espai del museu.\nHa estat director d’exposicions del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) des de l’any 1998 fins a finals de l’any 2011.\nL’any 2005 li va ser atorgat el Premi Nacional de Cultura de la Generalitat de Catalunya per la tasca realitzada en el Màster de Documental de Creació. També ha rebut el Premi Ciutat de Barcelona d’Audiovisuals de l’any 2011 per la seva tasca com a comissari de l’exposició Totes les Cartes. Correspondències fílmiques.\nFrancesc Torres (Barcelona, 1948)\nArtista visual, comissari i assagista en diverses publicacions i diaris. Ha desenvolupat la major part de la seva carrera fora d’Espanya. A finals dels anys seixanta es traslladà a París, on treballà amb l’escultor polonès Piotr Kowalski. Durant aquest període va engegar la seva obra de línia industrial. A inicis dels setanta es traslladà a Chicago i després a Nova York, on va viure fins a l’any 2002. A finals dels vuitanta treballa durant dos anys a Berlín.\nObté diversos encàrrecs d’exposicions en institucions com ara l‘International Center of Photography (Nova York), Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía (Madrid), Institut Valencià d'Art Modern (València), Massachusetts Institute of Technology, List Visual Arts Center (Massachusetts, Estats Units), Sala Rekalde (Bilbao), Arizona State University Art Museum (Estats Units), Queens Museum of Art (Nova York) i Herbert F. Johnson Museum of Art (Nova York).\nPremi Nacional d’Arts Visuals, va ser president de l’Associació d’Artistes Visuals de Catalunya i també Premi Nacional d’Arts Plàstiques de la Generalitat de Catalunya.\nMercedes Álvarez (Aldealseñor, 1966)\nEl 1997 va dirigir un curtmetratge de ficció El viento africano. Des de 1998 es va centrar en el documental. Va treballar com a muntadora en la pel·lícula de José Luis Guerin En construcció. El 2004 va dirigir la seva opera prima, el llargmetratge documental El Cielo Gira, guanyadora de nombrosos i prestigiosos festivals i que es va poder veure a moltes sales de cinema de tot el món. Ja instal·lada a Catalunya, l’any 2007 començà la realització del llargmetratge Mercado de Futuros, co-produït per TVE i TV3, que s’estrenà l’any 2011 i que ha esta seleccionat en els festivals més importants de cinema del món.\n· 1997 El viento africano\n· 2004 El Cielo Gira. Tiger Award, Rotterdam Film Festival 2004 Winner ‘Grand Prix’, Festival du Cinéma du Reel, Paris, 2005 Premio Unosguardo a la Mejor Película, Infinity Festival Mejor Película al Buenos Aires Festival Internacional de Cinema Independent (BAFICI).\n· 2011 Mercado de Futuros. Premi Mirades Noves, Visions du réel de Nyon (Suïssa). Menció especial al Buenos Aires Festival Internacional de Cinema Independent (BAFICI). Premi Navaja de Buñuel de Versión Española de RTVE\n· 2012 Cinco elementos para cualquier universo\nAquesta serà la tercera vegada que l’IRL impulsa la presència a la Biennal d’Art dins dels eventi colateralli, i arribarà després de la primera participació a la Biennal d’Arquitectura que tindrà lloc el proper mes d’agost.\nPrèviament, l’IRL ha estat present a la Biennal d’Art del 2009, amb el projecte La Comunitat inconfessable, comissariat per Valentín Roma, i el 2011 amb 180º, de Mabel Palacín i comissariat per David G. Torres.\nFotografia: Acte de presentació de l'obra que representarà Catalunya i les Illes Balears a la Biennal d'Art de Venècia del 2013\nJPG - 4,638 MB\nFotografia: Roda de premsa de presentació de l'obra que representarà Catalunya i les Illes Balears a la Biennal d'Art de Venècia del 2013\nJPG - 4,896 MB


Demodé Produccions i Xavier Fernández Marin guanyadors dels primers premis Manuel Arroyo - Grup Clade\nDemodé Produccions i Xavier Fernández Marin guanyadors dels primers premis Manuel Arroyo\nEls premis que impulsa l’Escola Sant Gervasi es van lliurar el passat dimarts 30 de novembre.\nEls premis,convocats amb la voluntat de donar suport i impulsar projectes empresarials cooperatius de joves emprenedors, i per a reconèixer i significar trajectòries personals i professionals d’excel·lència d’exalumnes de l’Escola volen ser un estímul i un reconeixement a la voluntat de transformació, a la cooperació i a la innovació.\nEn aquesta primera edició els guardons, lliurats pel Director General del grup cooperatiu Clade i d’Abacus Cooperativa, el Sr Miquel Àngel Oliva; el President de la Federació de Cooperatives de Treball, el Sr. Perfecto Alonso; i la Directora General d’Economia Cooperativa, la Sra. Mireia Franch, van recaure en l’empresa DÉMODÉ PRODUCCIONS, SCCL, una cooperativa de l’àmbit de l’hosteleria i de la producció cultural i musical, que gestiona dos locals d’oci a Barcelona els quals incorporen una important oferta musical i cultural. Alhora, Démodé Produccions, SCCL també disposa de segell discogràfic propi, editorial, ofereix serveis d’arxivística i documentació, realitza documentals i porta a terme interessants projectes per al Tercer Sector.\nEl guanyador en la categoria d’exalumnes va recaure en Xavier Fernández i Marín, exalumne d’Escola Sant Gervasi de la promoció del 1978, doctor en Ciències Polítiques per la Universitat Pompeu Fabra i investigador de l’ Institut Barcelona d’Estudis Internacionals, ha donat classes a diverses universitats europees, a la Universitat Pompeu Fabra i a ESADE. Ha estat vinculat de forma continuada a tasques de voluntariat, ha participat en els programes Viure i conviure ha estat membre de la Coral Sant Vicenç de Mollet i de la Coral Santiga i ha participat en projectes de diàlegs interreligiosos i de foment de la pau.\nEn aquesta primera edició es va reconèixer amb un accèssit a l’exalumne Jordi Cabana Jiménez, exalumne de la promoció del 1978. Doctor en química, Premi Antoni de Martí i Franquès de Ciències Químiques 2004 per a tesis doctorals, concedit per l’ Institut d’Estudis Catalans, actualment està contractat com a científic titular al Lawrence Berkeley National Laboratory, a Berkeley (EUA).\nL’acte de lliurament dels premis va comptar amb la presència de Josep Ma. Ferrer Arpí, impulsor d’empreses cooperatives i educatives, divulgador científic i responsable d’innovació en la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió, que inaugurà l’acte amb la conferència Abecedari per a Innovadors, i amb les autoritats polítiques del municipi de Mollet i de la Direcció General de Cooperativisme, així com dels responsables de les principals cooperatives catalanes.


Júlia Sánchez: “La intimitat és l’últim espai que queda per conquerir des del feminisme” | elCugatenc\nÉs sociòloga i veïna de la Floresta però, sobretot, una gran entesa en gènere i sexualitat, el que l’ha portada a fer experiències com teatre de l’oprimit per reflexionar sobre violència de gènere i sexualitat. Fa tallers a les escoles i reivindica una sexualitat que empoderi les dones en una intimitat que superi l’imaginari creat per la pornografia mainstream i es posicioni en l’àmbit de la nuesa tranquil·la, lluny de la hipersexualització generalitzada. El taller que va fer el dimarts passat al Casal de Mira-sol de la mà de l’entitat de supervivents a la violència masclista Noestàsola ha estat l’excusa per fer una entrevista que, potser, hauríem d’haver fet abans.\n– Vas ser becada per l’Institut Català de les Dones per tractar la violència de gènere a través del teatre-fòrum. Com es fa això?\n– A finals dels estudis vaig començar a fer teatre de l’oprimit, ens van donar una ajuda de l’Institut de Cultura de Pau de l’Autònoma i vam crear un grup que va fer teatre durant 7 anys. Portàvem situacions personals a l’escenari. Va sortir una peça sobre l’abús i la violència en les relacions de parella que vam poder representar en diferents llocs del món. Després d’això, fent la tesina del màster de participació, vaig decidir treballar també el teatre de l’oprimit. Va ser així com vaig aconseguir la beca de l’Institut Català de les Dones.\nVaig agafar la peça que havíem fet al grup i la vaig adaptar per a adolescents. La vam portar a dos instituts amb sessions només per a noies, només per a nois i després tots junts. D’aquí vaig poder fer una anàlisi de les reaccions i de les sessions que fèiem després de les representacions.\n– Què en vas extreure?\n– No recordo el detall perquè va ser al voltant del 2010 però a grans trets es veia que molts nois se n’adonaven de les seves actituds masclistes: control, desconfiança, aïllament si hi havia incertesa amb la parella... Les noies van trobar més força per posar límits en posar en comú les seves preocupacions.\n– Després has seguit treballant a escoles i instituts.\n– Vam poder portar teatre als centres educatius durant dos o tres anys. Fèiem un teatre-fòrum i després ho dinamitzàvem amb quatre temàtiques: sexualitat, relacions de parella, trastorns de l’alimentació i discriminació. Ara faig un taller de relació afectiva i sexual a les escoles de Sant Cugat.\n– Què es pot fer en aquestes edats?\n– Tot! És molt bonic. A P5 estan molt connectats amb néixer i morir. Si des d’aquí entres a la sexualitat explicant-los que la sexualitat és néixer, crees un imaginari en paral·lel a la pornografia com a únic referent. Vinculem la sexualitat a l’estima, l’amor, les abraçades, la tendresa...\n– És trencador. Amb els infants generalment no es parla de sexualitat.\n– Però néixer ja és un acte sexual perquè ho és la concepció. Durant el creixement hormonal també hi és: la menstruació, la pubertat... Als instituts estan en alerta sempre.\n– Per què? Manca de bons referents?\n– Sí i perquè la informació arriba tard als alumnes. Jo avui he acabat una sessió en què alguns nois d’11 anys m’han dit que miren pornografia. Això pot crear un imaginari de sexualitat basat en la ficció i potser en la violència i l’abús.\n– És més habitual del que ens pensem.\n– Ens sembla que sí tot i que tampoc és majoritari. Un d’aquests nois m’ha explicat que té unes cosines més grans que intercanvien pornografia per Whatsapp. Però clar, elles tenen 16 anys, és totalment diferent. Als 11 anys estan exaltats, demanen veure un preservatiu com si fons una gran cosa. Cal explicar-los com és un penis i una vulva i què cal fer per cuidar-los. Ho hem de normalitzar des de petits i anomenar els genitals pel seu nom. Hi ha molta gent que no li diu vulva a la vulva. És a dir, molts nanos no tenen ni els noms i quan s’hi troben tenen una imatge molt distorsionada no només per la pornografia ja que el cinema i la publicitat també estan hipersexualitats.\n– Reivindiques la sexualitat des d’una perspectiva d’empoderament femení. Com es vincula?\n– Les noies hem guanyat espai als estudis i a la feina. Encara hi ha coses a fer però s’ha avançat molt malgrat la precarietat i les desigualtats. Mentre a l’esfera pública em puc sentir còmoda perquè se’m respecten els drets, en la intimitat d’una parella heterosexual no tant.\n– Perquè no hi ha un entorn social que ho controli?\n– Clar, en la intimitat no hi ha suport. Estàs sola, a fosques, amb els cossos nus... La intimitat és l’últim espai que queda per conquerir des del feminisme. La sexualitat femenina s’ha vinculat al dolor: menstruar, parir, la menopausa... Si et reapropies del cicle mentrual, guanyes molt autoconeixement.\n– Et coneixes, enregistres els teus cicles i t’ho fas venir a favor. Acabes descobrint patrons que es repeteixen durant els 30 o 40 anys en què les dones menstruem. Jo mateixa em planifico l’agenda personal en funció d’això en la mesura que puc.\n– Què es pot fer en aquest darrer espai a abordar pel feminisme?\n– Ens hem conèixer. Les nenes no es miren les vulves fins que tenen 15 anys o fins que tenen una parella. És difícil conèixer el plaer si et bases en què sabrà una altra persona. Si em conec bé, sé què necessito i què m’agrada, t’ho puc explicar. Però el primer pas és conèixer-me i el segon saber-ho explicar. Se’ns ven la sexualitat com una cosa espontània i ràpida i no necessàriament és així.\n– I es marquen unes normes no escrites que se segueixen acríticament.\n– Clar. La part grossa es diu preliminar i el final és l’orgasme amb ejaculació del noi en el cas de les parelles heterosexuals. Potser podríem fer un altre relat. Als cercles de dona recullo receptes de plaer que s’allunyen moltíssim de la imatge generalitzada que tenim de la sexualitat. Es nodreixen de coses més sensitives i sentimentals sense que això signifiqui que no hi hagi penetració.\n– Tot i això, hem millorat molt.\n– Hi ha el dret a la nuesa però sembla que segueix vinculada a l’oci i al consum. La meva mare no es podia despullar a les platges i ara sí ho podem fer, per exemple. O si vull estar amb una dona, no hi ha problema. A l’igual que cada vegada hi ha més respecte per la transsexualitat. Però no sé fins a quin punt la nuesa tranquil·la està aconseguida. Hem de mirar en quins llocs estem amagats i amagades i la sexualitat amaga molts riscos i molt poder.


Hi haurà un cançoner amb un repertori de nadales que es podrà descarregar aquí. Dins aquest repertori de nadales populars catalanes hi haurà també l’adaptació de la cançó “Quan somrius”, de Josep Thió, "L'estaca" i "El cant dels ocells".\nL’acte de Barcelona es farà davant la porta principal de la presó de la Model (carrer d'Entença entre carrer de Rosselló i carrer de Provença).\nAquesta cantada serà protagonitzada pels músics que hauran gravat l’adaptació de la cançó de Josep Thió “Quan somrius” i Músics per la Llibertat.\nA territori, convé contactar amb les corals, músics i escoles de música per replicar la mateixa acció a les places dels ajuntaments. La cantada deixarà ben clar que el poble de Catalunya no oblida els presos, encara menys per Nadal.


Arxiu de Actualitat | Pàgina 4 de 23 | Lacol\nA partir de febrer de 2020 entrem en un procés de reflexió estratègica de la nostra cooperativa, amb l’acompanyament d’Hobest. Després de deu anys com a grups i sis com a […] .\nAquest febrer de 2020 comencem un procés de participació ciutadana per definir els usos de tres edificis patrimonials de Sitges: el Patronat, l’Escorxador i el Mercat Vell. L’objectiu és aconseguir una […] .\nLa gran afluència de persones que arriba al municipi de Collsuspina (Moianès) els caps de setmana i durant les vacances comporta l’ocupació del carrer Major per vehicles que genera conflicte […] .\nAquest 2019 han passat tantes coses que encara no ens creiem que només hagi passat un any! Aquest any ha estat el nostre 10è aniversari com a projecte. I just […] .\nSeguim avançant amb l’obra de la cooperativa d’habitatges La Balma, que vàrem començar a finals de setembre. La promoció de Sostre Cívic al Poblenou tancarà l’any amb els fonaments acabats i […] .\nLa Borda ha estat guardonada amb un premi de bronze dels World Habitat Awards. El jurat ha destacat: “és molt difícil separar-se del camí històric de l’habitatge, però La Borda ho […] .\nAquest final de 2019 estem duent a terme un procés participatiu per a decidir com ha de ser el nou casal de joves de Corbera. Es vol definir l’ús i el […] .\nDes de La Dinamo i Lacol, hem treballat en un projecte per a la definició i impuls de polítiques públiques que permetin fomentar i impulsar l’habitatge cooperatiu d’usuàries, gràcies a […] .\nRealitzem un procés de millora dels nostres espais relacionals\nLacol estem duent a terme un procés centrat en la millora dels espais relacionals de les persones en el projecte. Per això hem comptat amb l’acompanyament de la cooperativa COS. […] .\nLacol estarà present del 18 al 27 d’octubre de 2019 a l’exposició ‘La vivienda transgeneracional‘, dins de la segona edició de la Biennal Internacional d’Arquitectura d’Euskadi. La mostra vol sensibilitzar […] .\nLacol ha estat reconeguda com a Entitat Responsable amb la Sostenibilitat Forestal, pel nostre treball de construcció amb fusta certificada. PEFC és el sistema de certificació forestal més implementat a […] .\nLacol és finalista al premi Début Award de la Triennal de Lisboa, juntament amb: Bast (France) Bonell+Dòriga (Spain) COMUNAL: Taller de Arquitectura (Mexico) gru.a (Brazil) LANZA Atelier (Mexico) Lluís Alexandre […] .


¿Què hi cap, en un mapa?, per Núria Iceta\n¿Què hi cap, en un mapa?\nDimarts, 06/08/2019 | Actualitzada 07/08/2019 - 14:20\nHe vist al Festival Grec l'obra "El cartógrafo", de Juan Mayorga, estrenada a Madrid el 2016. La fascinació pels mapes i el lligam amb la història del gueto de Varsòvia, trenada amb un fil de memòria que porta la història fins al present és enormement suggeridor. L'obra explica la història d'un vell cartògraf que davant el perill de desaparició del seu món i la seva pròpia davallada física s'apressa a intentar retenir-lo, a destriar allò que és definitori d'allò accessori per fixar-lo en una mapa i en la memòria i, al mateix temps, per protegir-lo del perill d'aniquilació que el nazisme pretén. A partir d'aquest argument, s'entrecreuen d'altres que seguint amb els mapes com a fil conductor, porten al setge de Sarajevo, i de retorn a la Varsòvia actual, on no hi ha mapa físic que orienti els protagonistes que no sigui el de les seves ànimes.\nLa cartografia de la memòria, també del moment, de la representació, se'm fa present cada cop que revisito el mapa topogràfic de Menorca, de Josep Mascaró Pasarius, de 1982, que hem tingut a casa.... no ho sé, tota la vida. En aquest mapa hi ha la Menorca que he anat descobrint poc a poc, la Menorca perduda, que no ho serà mai del tot mentre els menorquins no la deixem morir sepultada per la nostra deixadesa i inconsciència. És un mapa on cada replec de la costa, dels barrancs, dels puigs, hi estan consignats, on es reflecteix l'orografia que dibuixen els vents, la geografia dels llocs, dels camins que hi ha traçat l'home.\nUna feliç coincidència d'aquest estiu, amb la publicació del tom vint-i-unè de l'Enciclopèdia de Menorca --una vasta obra que també seguim fidelment al llarg de tants anys-- que està dedicat a la cartografia històrica. Veure com s'ha representat el teu món al llarg de la història té un punt de voyeurisme retroactiu, i les il·lustracions precioses que s'hi apleguen mostren uns mapes que bevien més de percepcions que de tecnologies.\nPenso en els mapes, i en un amic, que en demana un, perquè no se li oblidi l'illa.\n*Editora de L'Avenç.\n'Best sellers' per a tothom\nTemps de treva, no de solució\nTemes: Grec Teatre


Núria Parlon: un gran PSC útil a les persones. “ un canvi que es noti “ | Xavier Sabaté Ibarz\n← El meu amic ecologista Óscar\nFa cent anys que volem votar →\nNúria Parlon: un gran PSC útil a les persones. “ un canvi que es noti “\nPublicat el 09/09/2016 per XAVIER SABATE IBARZ\nDefensar les primàries només per quedar bé no va amb els socialistes. Les impulsem com un mecanisme d’igualtat d’oportunitats de cada persona afiliada, com una forma de fomentar la regeneració i, molt important, com a eina per obligar-nos a respondre a la pluralitat i diversitat de sensibilitats ciutadanes que volem representar.\nEnvejo els companys i companyes del PSF que en les darreres primàries presidencials del 2011 van poder gaudir d’amplis debats i propostes al voltant dels cinc candidats i candidates que van ser votats en primera volta i dels dos que quinze dies més tard ( François Hollande i Martine Aubry ) ho van ser en segona. Tal va ser l’interès de la ciutadania francesa que més de dos milions sis-centes mil persones van acudir a votar en la primera volta i aquesta xifra encara es va incrementar en dues-centes mil persones en la segona.\nEl PSF va oferir així als francesos i les franceses la possibilitat d’atansar-se als debats i veure propostes diverses sobre els problemes que els afecten. I estic convençut que si no s’hagués donat aquesta diversitat de candidats i candidates ni s’hauria aconseguit aquesta xifra de participació ni el PSF hauria pogut presentar-se com representatiu de tants francesos i franceses.\nEl PSC ha estat ja des dels seus inicis una amalgama i unió de sensibilitats diverses des de l’esquerra. El vàrem fundar gent que proveníem del PSC-R, FCPSOE, PSC-C, PSP, PPC, ERC, POUM i encara col•lectius llibertaris, altres provinents del cristianisme progressista o de la Renovació Pedagògica. El PSC ha d’aspirar a tornar a ser representatiu d’amplis col.lectius ciutadans que lluiten per l’emancipació social, per la igualtat d’oportunitats i per preservar un Planeta en procés d’autodestrucció. Núria Parlon així ho ha expressat en la seva valenta decisió de presentar-se a dirigir un PSC on ha de tornar gent i incorporar-se gent nova.I això no s’aconsegueix avui dia si el propi Partit no es manifesta divers i plural a l’hora d’escollir els seus principals representants interns i públics.\nPer això no només no ens fan por les primàries sinó que les considerem imprescindibles i en donem exemple.Les persones afiliades i simpatitzants expressen les seves preferències votant i a mi no em passa pel cap cap risc de divisió ni de confrontació. Ni ha existit en el passat ni existirà en el futur a no ser que hi hagi qui s’hi entesti i no ho veig.\nUn PSC, doncs, que torni a ser gran desprès que ens hem empetitit tant. La Núria diu amb raó que només podrà ser gran si és divers i plural i el vol així, com estic segur que el volem la immensa majoria de persones que ens sentim socialistes, amb carnet o no, per ser útil a les persones fent aliança amb elles considerades individualment i també i sobretot quan s’organitzen en moviments socials.\nÉs a dir, anar més enllà de la representació de les persones per esdevenir aliats permanents superant la distància que perceben els ciutadans i les ciutadanes de la política.Vaig sentir això de la Núria dijous dia vuit de setembre als jardins Ernest Lluch de Santa Coloma quan ho explicava a la premsa i em va sonar i semblar molt bé. I vaig pensar que, de fet, ella ja ho practica a Santa Coloma fent d’alcaldessa. I ho porta fins al punt que el seu compte de twitter es titula Parlon#apeudecarrer i el més important, que en la seva pràctica quotidiana, consulta amb els ciutadans i les ciutadanes no només les grans qüestions sinó totes aquelles que afecten la quotidianitat de les veïnes i veïns.\nUn PSC, doncs, al costat de la gent, no al davant. I on line, sense interrupcions. Un PSC que lluita colze a colze amb les persones , exigent amb els poderosos, compromés amb les necessitats que al llarg de la vida tenen la immensa majoria de persones.Un PSC que la ciuitadaia ha de tornar a percebre útil perquè pren les seves decisions amb coherència i valentia i amb la màxima ambició per Catalunya que vol dir el millor per la seva gent, és a dir, una Catalunya que té en les seves polítiques econòmiques i socials la mirada posada en les persones.\nAquest és el PSC gran que espera la gent. I per assolir-lo cal un canvi que no pot ser només de paraula sinó real. Un canvi que com em deia un restaurador del Delta de l’Ebre aquest estiu ha de ser “ un canvi que es noti “


A PEU » 2011 » març » 03\nArxivar per 3, març de 2011\nLes queixes d’un i altre\nés superb, mal educat, altiu, cregut, egoista, amb complex de superioritat mal curat, arrogant, amb constants sortides de to. Darrerament –quan les coses no li acaben de sortir prou bé- ha fet de la queixa i del llagrimall el seu recurs. I a fe de Déu que l’aprofita! No hi ha roda de premsa o entrevista que no faci servir aquest fàcil recurs de la queixa, justificada o no. Jo crec que més aviat són queixes injustificades, queixes inventades per a tapar errors o jugar a despistar.\nNo sé si és un tipus valent o no, però té tot el perfil d’un covard. Té el perfil d’aquell que es creix, es fa el fatxenda i es fica contra el petit i l’indefens, però es caga contra el potent. Diuen que és un tipus llest, però jo ho dubto. Se li ha vist de seguida el llautó. Se li han acabat massa d’hora els arguments -si és que en té algun, perquè jo no n’hi he vist cap- i ara apel.la al seu gloriós passat fet de títols en equips importants que li donaven tot el que volia i més. M’agradaria veure’l en equips modestos, d’aquells que han de patir per mantenir la categoria. Però, és massa prepotent i massa altiu per entrenar equips com aquests, segons acaba de dir avui mateix.\nPerò que no es preocupi que també li arribarà el dia i potser més aviat del que li pot semblar, sobretot si aquest anys es queda sense guanyar cap títol…\nés tot el contrari. Ja n’he parlat altres vegades i només tindria el recurs d’afegir adjectius positius a tot el que ja he dit d’ell i a tot el que penso d’ell, per tant, no cal.\nEn qualsevol cas, només un detall: L’un no para de queixar-se com una nen malcriat i l’altre no obre mai la boca. Ahir vam veure tots com es recargolava de dolor i no va dir res. S’ho va quedar per ell i pels metges. Resulta que és una hèrnia discal, que com se sap és molt dolorosa, però ell va voler anar a València de totes passades. Una lliçó per a tots, però sobretot per als seus jugadors, que estic segur que miraran de tornar-li amb escreix tot el que ell els dóna. Ell és una persona implicada i fa que els altres s’impliquin tant. No cal que el nomenin el millor entrenador del món: tots sabem que ho és.\nI, per acabar, deixar-vos un article de DAVID TRUEBA que segur que us agradarà i que us animo a llegir. Hi ha un paràgraf que resumeix com és:\n“Nadie valoró el hecho fundamental de que Guardiola es hijo de un paleta. Su padre, Valentí, representa para él un ejemplo de integridad y esfuerzo. La familia en la que ha crecido, en el pueblo de Santpedor, le ha inculcado valores antiguos, de cuando los padres no tenían ni dinero ni propiedades que transmitirles a los hijos, sino solo principios y dignidad. A la hora de juzgar o estudiar a Guardiola hay que tener en cuenta que debajo del traje elegante, el jersey de cachemir y la corbata elegida está el hijo de un paleta. Que dentro de los caros zapatos italianos hay un corazón en alpargatas”\nTags: Futbol, Guardiola, Mourinho


Sayaka Murata - L'independent de Gràcia\nDissabte, 17 d'abril de 2021 a les 08:10h\nPortada de 'La noia de la botiga 24 hores' | Empúries\nLa Sayaka Murata (1979) debuta com novel·lista el 2003. És l’autora de La noia de la botiga 24 hores, (Duomo/Empúries), que ha rebut el prestigiós premi Akutagawa; ha venut un milió d’exemplars al Japó i 31 països han comprat els drets de traducció. La seva protagonista és Keiko Fukurawa. Té 36 anys i treballa a temps parcial en una konbini, una botiga oberta 24 hores. Viu en un petit apartament a Tòquio i és soltera. La seva família, les seves amigues i els seus companys de feina s’entesten a recordar-li que ha de buscar un home respectable, un treball digne i tenir fills, abans “que se li passi l’arròs”.\nL'autora fa una crítica ferotge a la pressió que exerceix la societat nipona sobre les solteres\nEl text és una crítica ferotge a la pressió que exerceix la societat nipona sobre les dones solteres, perquè encaixin en els estereotips de “bona mare” i “bona esposa”. L’autora ha comentat que moltes dones li han donat les gràcies pel fet d’haver verbalitzat la pressió social que pateixen i li han confessat que han sentit la necessitat de casar-se i tenir fills, per convertir-se en allò que s’espera d’elles. Fins fa poc Murata alternava l’escriptura amb un treball per hores en una konbini i va decidir viure sola. El seu cercle proper no ho entenia. Murata diu que les dones del seu país “estan vivint un moment de presa de consciència col·lectiva”.


La defensa del gendre dels Tous s'oposa a indemnitzar la família del lladre mort per un tret\nEls lletrats de Lluís Corominas consideren que no es pot derivar cap indemnització per responsabilitat civil per la mort d'un presumpte lladre perquè va ser absolt. En canvi, l'acusació particular considera que sí que se li pot atribuir i demana 400.000 euros per aquest concepte\nREDACCIÓ Barcelona Actualitzada el 20/06/2011 18:47\nLa defensa del gendre dels Tous, Lluís Corominas, s'ha oposat avui a pagar una indemnització a la família del presumpte lladre al qual va matar, en concepte de responsabilitat civil, encara que sense reclamar la devolució dels 150.000 euros que va avançar a la víctima als tres dies de la seva detenció.\nLa magistrada presidenta del tribunal popular que el passat 1 de juny va absoldre Lluís Corominas de l'homicidi del presumpte lladre ha convocat avui a les parts a una vista per conèixer les seves posicions amb vista a fixar en sentència al processat una possible responsabilitat civil per la mort a trets de l'assaltant, segons han informat a Efe fonts judicials.\nEncara que Corominas va ser absolt de responsabilitat penal pel tribunal popular que el va jutjar, que va estimar que el gendre dels Tous va matar el lladre en legítima defensa presa d'una por que li va fer témer per la seva vida, la magistrada ha de decidir ara si també l'eximeix de responsabilitat civil o si, per contra, l'obliga a pagar una indemnització per matar l'home.\nEn el seu escrit de qualificació definitiu, la Fiscalia reclamava a Lluís Corominas una indemnització de 270.00 euros per a la dona, el fill i els pares del suposat lladre mort, una quantitat que l'acusació particular exercida pels familiars de la víctima va elevar a 400.000 euros.\nEn la vista d'avui, celebrada a porta tancada, la defensa del gendre dels Tous s'ha oposat a què s'imposi cap quantitat en concepte de responsabilitat civil al processat, al·legant que ha estat absolt de l'homicidi.\nTambé els lletrats de Corominas han evitat reclamar la devolució dels 150.000 euros que el gendre dels Tous va pagar voluntàriament a la dona i fill de la víctima als dos dies de la seva detenció, encara que la magistrada tindria la potestat d'exigir el reintegrament d'aquella quantitat en la seva sentència.\nEntre els seus arguments, la defensa de Corominas al·lega que en el seu veredicte el jurat popular va estimar no només les eximents de legítima defensa i por insuperable en l'acusat, sinó que també va descartar que el gendre dels Tous disparés amb la intenció de matar el presumpte assaltant, cosa que segons la seva opinió l'eximeix de responsabilitat civil i penal.\nLa fiscal del "cas Tous", que demanava que Corominas pagués una indemnització de 270.000 euros a la família del difunt, ha argumentat avui que no pot posicionar-se sobre la responsabilitat civil, fins que la jutge es pronunciï en la seva sentència sobre si el gendre dels Tous està obligat a fer front al pagament d'una indemnització.\nEl ministeri públic, igual que l'acusació particular exercida per la família del suposat lladre, està a l'espera de l'esmentada sentència per presentar el seu recurs contra l'absolució del gendre dels Tous, en estimar que no concorren en el cas de les eximents de legítima defensa i por insuperable que el tribunal popular va considerar provades.\nL'acusació particular, de la seva banda, s'ha oposat als arguments de Corominas i ha al·legat davant la jutge que, d'acord amb la legislació, si bé en la legítima defensa la responsabilitat civil queda extinta, no és així en el cas de la legítima defensa putativa, en què l'acusat estima per error que la seva vida està en perill.\nAixí va passar amb el gendre dels Tous, segons el veredicte del tribunal popular, que va acceptar la versió de Lluís Corominas que va disparar contra els lladres mogut per una por insuperable que li va fer interpretar erròniament el gest d'un dels assaltants com si anés a agafar una pistola.\nMor el pilot britànic Daniel Hegarty en un accident al GP de Macau\nEl Nàstic, a recuperar a domicili els punts que es deixa al Nou Estadi\nEl Barça B necessita un triomf per allunyar-se de la zona baixa\nL'opositor de Maduro a l'arribada a Madrid: "Els presos polítics no fugen, s'alliberen"


Fotoprotecció | Hospital Universitari Sagrat Cor - Grupo Quirónsalud\nEvitar exposar-se al sol entre 12-17 hores a l'estiu. Recordeu que els núvols no protegeixen adequadament del sol.\nCobrir la pell amb roba i el cap amb gorres o barrets.\nEls ulls amb ulleres de sol protectores (UVB / UVA) MOLT IMPORTANT CONSULTAR UN ÒPTIC les ulleres de sol fosques si no protegeixen adequadament encara són més perjudicials perquè dilaten la pupil · la i passen més raigs (NIÑOS!!).\nEls nens MENORS DE 6 mesos d'evitar l'exposició solar i no es recomana l'aplicació de cap tipus de fotoprotector en aquesta franja d'edat.\nEls nens han d'usar SPF de 20 o superiors, es recomanen els fotoprotectors físics. La exposció soalr s'ha de limitar especialment en menors de 3 anys.\nEs recomienada SPF de 20 a la majoria d'individus a partir de fofotipos III. S'han d'aplicar en quantitat suficient 30-45 min abans de la exposció solar. Reaplicar 30 minuts després d'iniciar l'exposició, després de banyar-se o suar i cada 2 h.


El millor vi blanc de Balears és de Menorca\nEl vi més ben valorat de les Balears, segons Peñín\nLa prestigiosa Guia Peñin puntua el Tanca Nº12 de Binifadet amb 93 punts i situa amb 92 punts el Binifadet Pieles, el Binifadet 2 Tancas i el Iamontanum del celler Sa Marjaleta\nl manual de vins més consultat pels aficionats i els professionals del sector del vi a nivell nacional, la prestigiosa Guia Peñín, acaba de destacar el Tanca Nº12 de Binifadet com el millor vi blanc de les Illes Balears en la seva darrera edició. Un premi a la feina ben feta que el celler de Sant Lluís ha rebut amb satisfacció després de l’aposta decidida que va fer fa quatre anys el seu gerent i propietari, Lluís Anglès pels vins de parcel·la, quan va assumir la direcció d’aquest negoci familiar. El Tanca Nº12 de Binifadet és un chardonay fermentat en barrica de roure francès i treball de lies durant nou mesos a la pròpia barrica, amb criança de nou mesos en ampolla. “Com aquell qui diu, el Tanca Nº 12 és el primer vi que vaig fer sol amb l’ajuda inestimable del nostre enginyer agrònom Magí Moll i l’assessorament de l’enòleg Joan Mora, un chardonay cent per cent que va sortir de la tanca més vella que hi havia a casa, que tenia més terra que les altres, amb un marc de plantació on el peu era diferent. Era la tanca més sensible, amb més ombra, la última que collíem, amb una maduració més lenta i li vam donar barrica després de fermentar, un fet que no s’havia fet mai a la casa” explica Anglès. Aquests 93 punts amb els que la Guia Peñín reconeix el Tanques 12 de 2016, el situen sense cap mena de dubte com el millor vi blanc de les Balears però és que a tant sols un punt per sota hi col·loquen un altre vi de parcel·la del mateix celler, el Binifadet Pieles en la categoria de blancs junt amb d’altres tres vins mallorquins. “El Pieles és un vi fet amb maceració pel·licular . A més de la maceració prèvia, també fermenta amb pells i pinyols. És la principal diferència amb altres blancs. Segueix un mètode inspirat en els vins de poble que avui es coneixen com els orange wines, on abans de premsar el raïm blanc, el deixem en pells i pinyols en un dipòsit dos dies com si anéssim a fer un vi negre” detalla el gerent de Binifadet.\nA Binifadet veuen amb satisfacció el reconeixement a la feina feta\nEl celler de Sant Lluís també ha obtingut 92 punts de la Guia Peñín pel seu 2 Tanques, un negre elaborat a partir d’un cupatge de syrah i merlot provinents de la tanca més jove i més vella de la finca així com 90 punts pel Binifadet Blanc, el Binifadet Tanca 13 Rosat i el Binifadet Negre. “El que ens agrada del reconeixement és que no només son els vins de parcel·la els que treuen millor puntuació sinó també els altres vins que elaborem a casa i que tenen una producció més gran. Tot i això, no és fàcil situar-te amb aquests barems i més difícil serà a partir d’ara superar-los perquè el marge de millora que implica suposa un esforç molt important” destaca Lluís Anglès.\n92 punts pel Iamontanum Negre\nL’altre vi menorquí que també ha obtingut 92 punts a la Guia Peñín és el Iamontanum Negre, elaborat pel celler ciutadellenc Sa Marjaleta. Es tracta del seu negre fet amb raïm de la varietat syrah que fermenta en dipòsits d’acer inoxidable i madura posteriorment en barriques de roure noves, per passar després a fer-ho en ampolles. Es tracta d’un vi molt exclusiu de gran qualitat i limitadíssima producció que no resulta fàcil trobar al mercat. La família Casasnovas feia temps que no presentava vins a la Guia Peñín per manca de producció, tal i com explicava Andreu Casasnovas a Balears Vadevi però enguany van decidir tornar a fer-ho i el resultat ha estat positiu per aquest celler fundat l’any 2006. Sens dubte aquests reconeixements son un esperó pels vins que formen part de la Indicació Protegida Vi de la Terra Illa de Menorca.\nSa Marjaleta, a Ciutadella |


Homenatge en el 10è aniversari de l’accident del túnel de les Dos Valires | BonDia Diari digital d'Andorra.\nUn moment de l’acte d’homenatge als treballadors que van perdre la vida en la construcció del túnel de les Dos Valires, ahir.\nHomenatge en el 10è aniversari de l’accident del túnel de les Dos Valires\nEl copríncep episcopal, Joan-Enric Vives, la síndica general, Roser Suñé, i el cap de Govern, Xavier Espot, van fer ahir a la tarda una ofrena floral als peus de la placa que commemora els treballadors que van morir durant els treballs de construcció del túnel de les Dos Valires. Van estar acompanyats dels cònsols d’Encamp, Jordi Torres, i de la Massana, David Baró, entre d’altres autoritats.\nAhir es complien precisament deu anys de l’accident en el qual van morir aquests cinc treballadors, els noms dels quals apareixen gravats en la placa commemorativa: Carlos Alves, Olimpio Carrizo, Carlos Duarte Campelo Marques, Antonio Mateus i Toni Cristiano da Costa Riveiro.\nL’acte d’homenatge va tenir lloc a dos quarts de sis de la tarda, tot i la pluja. Per facilitar-ne l’accés, un dels carrils drets del túnel i de la rotonda es va tallar al trànsit. La cerimònia va consistir en l’ofrena floral i uns minuts de silenci i de recolliment davant la placa.\nTambé hi van participar dos familiars d’un dels treballadors que va perdre la vida en el sinistre. No es van voler pronunciar sobre el fet que deu anys després no s’hagi celebrat un judici per determinar les responsabilitats del que va passar el 7 de novembre del 2009. Van declarar que no feien cap tipus de seguiment del procés judicial. Sí que van recordar que ells formen part de l’única família que resideix actualment al país. De fet, només dues de les famílies dels empleats que van perdre la vida eren residents al país.\nEn l’accident ocorregut fa deu anys, a més dels cinc operaris morts, en van resultar ferits sis més. Tots ells eren portuguesos. El sinistre es va produir en esfondrar-se el viaducte de la sortida de la Massana del túnel, que s’estava construint.\nPel que fa a les responsabilitats de l’accident per la via penal, encara no s’han establert, perquè el procés està aturat al Tribunal de Corts pendent que s’aportin unes proves pericials que va demanar un dels advocats de la defensa.\nQuant a la responsabilitat civil del cas, sí que està satisfeta ja que els familiars de les víctimes van cobrar les indemnitzacions que van ascendir a dos milions d’euros.\nLa penya motorista L'Esquirol ret homenatge als professionals sanitaris


La consellera denuncia també que les ordres del TSJC recaiguin aquesta vegada sobre els directors i no sobre la Generalitat, responsable de l'organització, gestió i funcionament dels centres d'acord amb la LEC.\nEl TSJC finxa en un 25% el mínim de castellà a les aules si una família ho demana.\n31.01.2014 - 19:59\nIrene Rigau. Foto: Barcelona.cat\n“Ens costa pensar que vuit alumnes puguin canviar el model lingüístic dels 1.200.000 restants”, ha lamentat la consellera d’Ensenyament, Irene Rigau, davant la decisió del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya d’obligar a que les escoles imparteixin com a mínim un 25% de les classes en castellà si una família ho demana. Rigau considera “incomprensible” que es vulgui “estendre la petició d’un alumne per sobre de la resta dels que formen el grup-classe”. Per això, ha anunciat que recorreran les cinc resolucions -corresponents a cinc demandes de famílies-, que s’hauran de complir si res no canvia en el termini d’un mes.\nSobre la proporció del castellà com a llengua vehicular, fixada en un 25%, Rigau ha recordat que fins ara el Tribunal Suprem afirmava, d’acord amb la llei, que “és a la Generalitat a qui li compet establir el percentatge d’ús de les diferents llengües”. I inclús ha anat més enllà en afirmar que han de ser els propis centres els que, d’acord amb la seva autonomia, aprovin el projecte de llengües “avalat pel consell escolar”. “Com podem alterar el projecte educatiu d’un centre?”, s’ha exclamat.\nSigui com sigui, les resolucions judicials consideren que la resposta que oferia fins ara la conselleria a aquestes famílies, d’atenció individualitzada en castellà per als seus fills, no és suficient. Encara que sigui el que preveu la Llei d’Educació de Catalunya, xoca amb la sentència del Tribunal Constitucional sobre l’Estatut, que preveu també el castellà com a llengua d’escolarització.\nLa pressió, aquesta vegada sobre els directors\nA diferències de les anteriors resolucions i sentències, que anaven totes dirigides a la Generalitat de Catalunya i, per tant, al departament d’Ensenyament, aquesta vegada l’obligació d’executar les ordres judicials recauen sobre els directors dels cinc centres. Sobre aquest fet, Rigau ha subratllat que “els centres executen la normativa d’organització, funcionament i gestió que aprova el departament”, i que ho fan d’acord amb la Llei d’Educació de Catalunya.\nEn aquest sentit, ha avançat que dilluns es reuniran la consellera i els cinc directors en qüestió per veure com aborden la nova situació, tot i que ja ha deixat clar que almenys per ara -i fins que finalitzi el termini- res no alterarà l’activitat de les escoles.\nImposar el mateix model que al País Valencià i les Balears?\nRigau també s’ha prestat a fer una “interpretació política” de les disposicions judicials sobre la llengua. S’ha preguntat si és que “es vol imposar a Catalunya per la via judicial el que el Govern imposa a altres terres com València o Balears”, i ha alertat del perill de “trossejar la llengua” amb percentatges que no responen a criteris pedagògics.\nSomescola.cat: “El model educatiu no s’hauria de decidir per via judicial”\nLa plataforma Somescola.cat, que agrupa diverses entitats en defensa del manteniment de la immersió lingüística a les aules, ha afirmat al pas de les decisions judicials que “la llengua i el model educatiu del nostre país no haura de dicidir-se per via judicial”, i que en tot cas és el Parlament de Catalunya qui estableix la legislació, “segons el mandat democràtic dels catalans”.\nAixí doncs, la plataforma ha traslladat a la Generalitat que “continuï blindant” el model català, i per defensar “el consens bastit durant 30 anys a Catalunya, garantia d’igualtat d’oportunitats i de cohesió social”.


El 22 d’agost consumirem tots els recursos que la Terra pot regenerar en el 2020 - El planeta es queda sense bateria - Web oficial - La gestió responsable\nEl 22 d’agost consumirem tots els recursos que la Terra pot regenerar en el 2020 - El planeta es queda sense bateria\nEl 22 d’agost consumirem tots els recursos que la Terra pot regenerar en el 2020\nNo n’hi ha més. Vivim de préstec d’ara en endavant. Un préstec que hauran de pagar les generacions futures. El proper 22 d’agost és el dia en que la nostra demanda de recursos naturals des de que va començar l’any superarà la capacitat que té el planeta per regenerar-los en tot el 2020. La humanitat consumeix el rebost de la natura (aigua, aliments, combustibles…) a una velocitat 1,75 cops superior a la seva capacitat de renovació. Una carrera cap al buit que cal revertir.\nLa data que marca el punt de sobreexplotació anual del nostre planeta s’ha denominat ‘Overshoot day’ o ‘Dia de la Sobrecapacitat’ i és un gran toc d’atenció per canviar els nostres hàbits i reconciliar-nos amb la que és la nostra casa comú des de fa milers de anys. Però 2020 és un any molt especial. El confinament global al que ha obligat la crisi del coronavirus ha reduït de forma puntual l’empremta ecològica que causa l’activitat humana i ha retardat en 21 dies pel que fa al 2019 l’arribada d’aquest dia en que la Terra penja metafòricament el rètol d’“Esgotada” (o “Sense bateria” com si fos un mòbil).\nHem de tornar a tancar-nos a les nostres llars per poder reduir la pol·lució de les ciutats i rebaixar el nostre impacte mediambiental? És a les nostres mans donar un cop de volant i evitar caure a l’abisme.\nLa crisi del coronavirus ens ha fet reflexionar sobre la importància de la natura i ha incrementat la nostra consciència ecològica. L’aigua, element indispensable per la vida, juga un paper vital en l’equilibri dels ecosistemes i en la lluita contra la emergència climàtica.\nAigües de Barcelona, fermament compromesa amb el medi ambient, compra energia verda i produeix al seu torn energia renovable (21.228.583 KWh generats en 2019), contribueix a la mobilitat no contaminant amb una flota de 131 vehicles sostenibles i avança cap a la neutralitat de carboni amb una reducció del 42,86% en les seves emissions pel que fa a 2015.\nA més a més, treballa per la reutilització de l’aigua del riu Llobregat, incrementant el seu cabdal amb aigua regenerada i disminuint la necessitat d’ utilitzar aigua provinent del riu Ter.\nLa companyia és pionera en el món en la transformació de les depuradores en ecofactories, un model que dona valor a tots els residus i garanteix l’autonomia energètica de les plantes. Per acabar amb la sobreexplotació del planeta i per fer front al desafiament climàtic, sanitari i econòmic, Aigües de Barcelona defensa una reconstrucció basada en la sostenibilitat, les infraestructures verdes i la col·laboració público-privada. Perquè protegir el nostre món demana l’esforç de tots.


els panells solars recuperen el cost més ràpid seguint el sol des de l’alba fins al capvespre, gràcies a un intel·ligent científic adolescent - Totes Les Novetats\nEls panells solars recuperen el cost més ràpid seguint el sol des de l’alba fins al capvespre, gràcies a un intel·ligent adolescent científic\nUn científic de 13 anys acaba de guanyar un premi científic al crear un programa que permet als panells solars generar més electricitat seguint la ubicació del sol des de la matinada fins al capvespre.\nL’experiment de Georgia Hutchinson es basa en una premissa senzilla: si un panell solar és capaç de seguir el sol en tot moment, pot generar més electricitat. Com més electricitat generin, més ràpidament podran pagar els costos de compra i les factures de serveis públics.\nLa majoria dels panells solars només es configuren per apuntar en una direcció i, tot i que hi ha panells solars que estan equipats amb rastrejadors que els permeten seguir el sol movent-se al llarg de dos eixos, són increïblement cars.\nAixí doncs, com a mitjà per maximitzar l’exposició al sol d’un panell, Geòrgia va manllevar una equació desenvolupada per l’Administració Nacional Oceànica i Atmosfèrica (NOAA).\nRELACIONATS: Girl Scout va escriure cartes a les empreses, instant-les a abandonar el plàstic, i ho van fer\nL’equació utilitza la ubicació d’una persona per indicar exactament on hi haurà el sol al cel en cada moment. Després va utilitzar l’equació per programar un rastrejador solar perquè el panell pogués apuntar directament cap al sol en tot moment. Després d’això, va realitzar alguns experiments per comparar exactament quanta electricitat podria generar el seu panell solar basat en dades en comparació amb un panell de punt fix, i els seus resultats van ser impressionants.\n'A la zona de la badia, els rastrejadors solars de doble eix basats en dades podrien reduir el període de recuperació de l'energia solar fins a un 40 per cent', diu Geòrgia.\nGeòrgia es va inspirar per primera vegada en desenvolupar el seu programa rendible quan la seva família va viatjar a Corvallis, Oregon, des de Woodside, Califòrnia, perquè poguessin veure l’eclipsi solar el 2017.\n'De tornada a casa, el meu oncle va trucar per dir-me que acabava d'invertir en panells solars i que, en 20 anys, tindria electricitat gratuïta', diu Geòrgia. 'Vaig pensar que 20 anys eren massa llargs'.\n'Em vaig adonar que si l'home sabia on i quan serà l'eclipsi, hem de saber on serà el sol en altres moments', diu. 'Això va inspirar un rastrejador solar de doble eix basat en dades'.\nEn reconeixement al seu programa, l’alumna de setè de primària acaba de guanyar el màxim premi de 25.000 dòlars de la National Broadcom MASTERS Competition, un dels concursos de ciència i enginyeria més prestigiosos per als estudiants de secundària d’Amèrica. Més de 2.500 joves científics adolescents són considerats pels seus experiments en camps relacionats amb STEM.\nCOMPROVAR: L’alumne de 8è crea un lloc web que combina gossos d’acollida amb propietaris compatibles i funciona\n'El Broadcom MASTERS aprofita el deu per cent dels joves que participen en fires científiques estatals i regionals de tot l'ecosistema STEM per participar en aquesta competició nacional', va dir Paula Golden, presidenta de la Fundació Broadcom.\n'Aquests nens són exemples del treball de qualitat que fan els escolars de mitjana edat amb els seus professors, mentors i famílies a tot els EUA. Els millors 300 i 30 finalistes són representatius de joves especials que es preparen per resoldre els grans reptes als quals ens enfrontem a tot el món ”, va afegir. 'La Fundació Broadcom té l'honor de defensar científics, enginyers i innovadors joves i estimular-los a la grandesa'.\nPotencieu amb la positivitat compartint aquesta emocionant història amb els vostres amics-Foto de Broadcom MASTERS\n16 maneres de fer-lo caure una vegada i una altra per tu\n15 homes amb què Taylor Swift no ha sortit (però probablement ho farà)\n12 coses que estem farts de veure als bars\n15 celebritats i les seves experiències properes a la mort\nEts la seva cita o el seu amic lleig designat (DUF)? 15 signes que mai no seràs la seva 'It Girl'\nClassificat: 16 fotos de tots els homes amb qui ha estat Taylor Swift\nAquí teniu el tipus de petó que li agrada, basat en el seu signe del zodíac\n15 preocupacions més grans que tenim sobre la nostra primera vegada amb un noi nou\nAgent de policia elogiat per haver passat hores cuidant nens mentre la mare presentava un informe de violència domèstica


Ballet per a adults | Centre Cívic Casa Golferichs\nHome Tallers Culturals Ballet per a adults\nDivendres de 17 a 18.30 h\nEspai: 2a planta – Aula polivalent\nDeixa't fascinar pel ballet\nTens una assignatura pendent? Et fascinen els moviments del ballet clàssic? Ara tens l’oportunitat de treure’t l’espineta! Treballarem a partir dels elements bàsics que ens brinda la tècnica clàssica per a focalitzar-nos en el reconeixement del nostre propi cos, ampliant les nostres possibilitats físiques i expressives.\nDivendres de 18.30 a 20 h\nDel 28 de gener a l’1 d’abril del 2022\nProfessor/a: Sofia Girbau Iturralde


La CUP comparteix “la preocupació per la degradació de la seguretat que es viu en alguns barris”, però ha decidit no subscriure els acords proposats pel govern perquè, asseguren, “les accions que es plantegen són essencialment policials”. Es refereixen a les mesures com ara reforçar la presència policial, cobrir vacants existents o requerir a Interior que augmenti la dotació de Mossos d’Esquadra.\nTotes elles, consideren, mesures que han de ser complementades d’altres propostes. I és que des de la CUP apunten que, per ser efectives, “les accions han d’anar acompanyades de partides pressupostàries”. Sense els recursos adequats, asseguren, és impossible desenvolupar cap actuació social, comunitària i educativa.\nEn aquest sentit, la formació se sorprèn del fet que, arran de l’increment aquestes últimes setmanes de la inseguretat, no s’hagi plantejat la interlocució directa amb l’Associació Veïnal de Rocafonda, actor que consideren clau en la cohesió del barri. Al seu entendre, les reclamacions de l’associació veïnal “han estat deliberadament ignorades pel govern municipal”, segons explica el comunicat de la formació.\nLa CUP també ha fet públiques algunes de les consideracions acordades per l’Assemblea sobre la inseguretat ciutadana. En destaquen la necessitat de limitar l’acció d’aquells que propaguen l’odi criminalitzant col·lectivament els immigrants, i de fugir del conflicte que busca l’extrema dreta en certs barris de la ciutat: “La immigració no és el problema d’aquests barris. Sí que ho són les desigualtats socials creixents i la pobresa crònica a la qual es veu avocada la població”, conclouen.\nPer tot això, la formació planteja una fórmula que no passi només per l’augment d’efectius policials als barris i que inclogui també mesures que transformin “la misèria en dignitat”, segons les seves paraules. A escala institucional, apunten plans de xoc enfront de la pobresa i el reconeixement i la implementació de drets a tota la ciutadania. A peu de carrer, asseguren, “la millor recepta és la solidaritat veïnal”.


Línia Verda Daimús\nLa ciutadania de Cullera està cada vegada més sensibilitzada amb la necessitat de cuidar l’ecosistema i conscienciada de que no existix un ‘Planeta B’. És per això que des de la l’Ajuntament de Cullera s’impulsà l’any passat un Voluntariat Contra el Canvi Climàtic que gràcies a la participació ciutadana està aconseguint els seus fruits.\nEn tan sols un any de vida del voluntariat, i amb l’aturada d’esta iniciativa per l’època de confinament que ha viscut la societat pel mig, han participat un centenar de persones que han recollit al voltant de 300 bosses de fem, d’entre 3 i 4 quilograms per cada bossa, el que suposa una tona de plàstics i altres elements contaminants, segons ha destacat el regidor de Participació Ciutadana, Àlex Morales.\nConcretament, s’ha actuat en la zona de l'Escollera, als marges dret i esquerre del Riu Xúquer, en la Platja del Far i la del Dosser, en les platges del Racó i de Sant Antoni, en l'Alt del Fort i la Bola i als barrancs de Sant Antoni i El Racó, tots ells espais naturals de Cullera.\nEste Voluntariat contra el Canvi Climàtic naix de la necessitat d'actuar davant la visible contaminació de plàstics i altres elements de moltes zones de Cullera, especialment en paratges naturals i per l’ús abusiu de plàstics. En paraules de l’edil Morales, «el que estem fent ara és una crida ciutadana per a la neteja dels espais naturals de la ciutat i per a conscienciar de la necessitat de reducció de l’ús del plàstic en les nostres vides».\n«Cada dia tirem centenars de plàstics a la mar que acaben en el nostre ecosistema i això és perjudicial tant per a la natura com per a sectors productius com la pesca», denuncia Morales.\nEl regidor també ha assenyalat que el canvi climàtic està accelerant a un nivell frenètic i de forma molt perillosa al nostra planeta i ha reivindicat la necessitat d’actuar quan abans. «El futur que li espera a Cullera si no som capaços d’actuar és desolador. O ho fem ara o estarem condemnats de per vida», conclou Morales.\nL’activitat és un programa pilot de voluntariat contra l’escalfament global i que té previst aprovar el seu reglament oficial en el proper ple d’octubre, tal com explica el responsable de la política local de participació ciutadana.\nAra, per poder inscriure’s a este voluntariat cal emplenar un formulari online que es llança pel canal del WhatsApp Jove de Cullera (686 379 426) cada vegada que es va a fer una eixida. Després, s’organitza un punt d’encontre i comencen les llavors de recollida.


Moncho presenta un recorregut pels seus boleros més coneguts dels darrers 50 anys a Rubí - Ajuntament de Rubí\nMoncho presenta un recorregut pels seus boleros més coneguts dels darrers 50 anys a Rubí\nMoncho presenta un recorregut pels seus boleros més coneguts dels darrers 50 anys a Rubí La regidora de Cultura i el cantant han presentat l’espectacle del pròxim dissabte 23 a les 21 h. https://www.rubi.cat/ca/ajuntament/comunicacio/sala-de-premsa/notes/moncho-presenta-un-recorregut-pels-seus-boleros https://www.rubi.cat/@@site-logo/ajuntament-de-rubi.svg\nLa regidora de Cultura i el cantant han presentat l’espectacle del pròxim dissabte 23 a les 21 h.\nEl cantant de boleros Moncho presentarà aquest dissabte a La Sala el seu espectacle 50 anys de boleros, un recorregut d’una hora i mitja per les cançons més populars dels seus 36 discos. A partir de les 21 h, Rubí tindrà l’oportunitat de tornar a gaudir de les cançons més entranyables del “rei del bolero”, que va actuar per darrera vegada l’any 2005 al teatre rubinenc.\nLa regidora de Cultura, Neus Muñoz, i el cantant han presentat a La Sala aquest espectacle, que està programat dintre de la temporada estable de l’equipament municipal, i que, segons la regidora, porta a Rubí una proposta musical “que és un orgull per a la ciutat i pel teatre ja que es tracta d’un artista amb una trajectòria molt destacada que arriba a diferents públics”.\nEl cantant ha expressat la seva satisfacció per tornar a Rubí, després de 2005 quan va oferir un concert a La Sala, tot i que ha participat com a acompanyant en espectacles d’altres músics com al 2012 en el 30è aniversari als escenaris del músic flamenc Parrita. L’espectacle que Moncho porta a Rubí “és un recorregut dels més de 50 anys dedicats al món del bolero i tots els discos editats des del primer al 1967 fins al darrer de l’any passat en col·laboració amb Tamara”, ha dit l’artista, qui ha assegurat que li agrada “parlar amb el públic assistent per poder cantar allò que han vingut a escoltar i que tothom surti content”. Això fa que el repertori sigui diferent en cada concert, tot i que hi ha dues cançons que sempre canta: Llévatela, el primer bolero que el compositor Armando Manzanero va composar per ell, i Paraules d’amor, la seva primera cançó en català versió de la de Joan Manuel Serrat.\nMoncho porta més de 50 anys en el món de la música, i experimentant la fusió entre la rumba i el bolero, va acabar trobant el seu camí en la cançó. Nascut al barri de Gràcia de Barcelona, va ser conegut com “el gitano del bolero” fins que Lucho Gatica el va “batejar” com “el rei del bolero”, i ha estat aclamat no només a Espanya sinó també a Llatinoamèrica, especialment a Cuba i Mèxic. Trenta-sis discos -tres dels quals en català- i més de tres-cents temes gravats avalen la seva trajectòria, que en els darrers anys travessa una etapa internacionalista en la que queda palesa la seva indiscutible maduresa i solidesa artística.\nLes entrades, que tenen un preu de 20 € i 18 € si s’adquireixen per anticipat, es poden adquirir al teatre cada divendres de 18 a 21 h (excepte festius i espectacles familiars), el dia de la representació a les taquilles una hora abans de la funció, a Internet www.telentrada.com, a les oficines de Catalunya Caixa, i al telèfon de Telentrada 902 10 12 12.


El realisme dependent del model com a base d’una teoria de l’existència (‘El Gran Disseny’, Stephen Hawking i Leonard Mlodinow, 2010) | Les Set Edats\n← Un reservori no-humà per a Helicobacter pylori\nNova etapa de les Set Edats →\nPublicat el 12 Juny 2011 per didaclopez\nCosmologia: Columna Edicions publicava el passat mes de novembre la traducció de David Jou (Sitges, 1953) d’aquest llibre, The Grand Design, signat per Stephen Hakwing (*Oxford, 1942) i Leonard Mlodinow (*Chicago, 1954). The Grand Design tingué una recepció en la premsa, particularment nord-americana, ben curiosa, en tant que els autors proclamen sense embuts que “la creació espontània és la raó per la qual existeix l’univers”, i ho fonamenten en les teories de la inflació caòtica, base de l’expansió ulterior de l’espai de galàxies que anomenem “univers observable”. Aquesta afirmació valgué tota una sèrie de comentaris creuats en el marc de les culture wars habituals i les admonicions de tots aquells que necessiten una jerarquia en el cel per imposar la pròpia en la terra. És clar, que el llibre (o les ressenyes del llibre, per millor dir) també fou saludat per aquells que enyoren els bons temps del determinisme científic quan el dimoni de Laplace podia predir amb precisions, per qualsevol moment, posicions i velocitats de tots els objectes conegudes les lleis naturals i sabudes les posicions i velocitats de tots els objectes en un instant inicial. El caràcter discret de la matèria i de l’energia i, tal com es temia Descartes en el seu moment, la velocitat finita de la llum, han trastocat força aquell paradigma. La física, de freda, s’ha tornat calenta, i de clàssica s’ha tornat quàntica. Ontologia i epistemologia no tenen més remei que fusionar-se.\nEl llibre de Hawking i Mlodinow segueix el fil de llibres anteriors de divulgació de Hawing (Història del temps: del big bang als forats negres, 1988; L’univers en una closca de nou, 2001; Sobre les espatlles de gegants, 2002) i també la Brevíssima història del temps (2005), en la qual col·laboraren també tots dos autors. La redacció del present volum té lloc entre el 2008 i el 2010, i els autors són prou curosos per no deixar-se endur per les modes del moment, i oferir una visió global (i personal) de l’estat de l’art de la cosmologia científica. Val a dir, que en la comprensió del text, per al públic general, resulten essencials les il·lustracions, des de l’humor de Sidney Harris als gràfics de Peter Bollinger.\nL’ordenació del llibre és prou ambiciosa. Gira al voltant de tres qüestions: 1) Per què hi alguna cosa en lloc de no-res; 2) Per què existim?; 3) Per què hi ha aquest sistema particular de lleis en lloc d’un altre. Són conscients que cal començar per exposar els paradigmes bàsics del pensament científic i naturalista: el concepte de teoria i el concepte de llei natural. És en aquest marc on sorgeixen unes altres tres qüestions: 1) Quin és l’origen d’aquestes lleis?; 2) Hi ha algunes excepcions a aquestes lleis, com per exemple miracles?; 3) Hi ha un únic conjunt possible de lleis?. Els autors parteixen del determinisme científica per respondre negativament a la segona qüestió, i aborden el tema de les dificultats de la realitat objectiva (independent del subjecte pensant) sostenint un realisme dependent de model. En aquest marc, els autors superen les mixtificació d’una teoria del tot, ja que, si bé creuen que la teoria M pot unificar efectivament les teories fonamentals de l’univers, això no impedeix l’exigència de teories efectives per explicar compartiments determinats de l’univers (teories efectives que són la base de la química o de la biologia, de l’economia o de la sociologia). Aquest realisme dependent de model es basa en la satisfacció que ofereix el model quant a l’elegància, simplicitat (que hi hagi pocs elements arbitraris o ajustables), concordància amb les observacions realitzades i poder predictiu sobre futures observacions. Després de passar pels fonaments d’una possible teoria del tot, i de repassar les conseqüències quant a l’existència (el fet que el ‘nostre univers’ sigui només un dels nombrosos, però no infinits, universos possibles), els autors entren en la qüestió del principi antròpic feble i fort. L’assalt al principi antròpic fort és implacable. I encara que persisteix la dualitat incòmoda entre “lleis naturals” i “condicions inicial” i hom preveu molts esculls a una “teoria del tot”, no hi ha pas dubte que ens hi apropem acceleradament.


iniciatives per al decreixement: Algunes reflexions personals després del “seminari sobre un nou model econòmic, sostenible i estacioari”\nAlgunes reflexions personals després del “seminari sobre un nou model econòmic, sostenible i estacioari”\n• Tot i la prioritat que des del grup s’està donant als molts temes tractats en el Seminari, tot i la rellevància amb la que s’han exposat les qüestions, l’aprofundiment que alguns heu assolit sobre dites qüestions... tinc la impressió que estem fent tard. La caiguda del nostre sistema socio-econòmic és tant accelerada i la debacle, hores d’ara, és tant imminent, que sembla que ben poc podem fer per reduir el decalatge sempre creixent que hi ha entre el què hauria de ser i el què realment és. A mesura que passa el temps, més lluny ens trobem del punt d’equilibri. M’apunto a la frase : "S'estan obtenint moltes victòries, però estem perdent el planeta. Hem de preguntar-nos el perquè”.\n• Estem davant d’una situacio socio-econòmica que hem de qualificar de total emergència. Ho és pel que està passant, però també ho és pel perquè està passant. Podem accedir molt fàcilment a una informació cada cop més transparent que ens permet d’entendre com moltes coses haurien de ser d’altra manera, però no ens podem desenganxar d’una nefasta ideologia a la que seguim estant sotmesos. Per als qui ens guien i governen, per als qui viuen i obeeixen, per a la gran majoria, el creixement és encara la fita que tot ho ha de resoldre. Tot i haver anat a buscar i conéixer les raons del què ens passa, estem vivint dins la “caverna de Plató”. Veiem les ombres però seguim sense veure com és el món real què es reflecteix a les parets. Fins no superar aquest greu inconvenient no podrem fer l’inevitable pas següent en el desenvolupament de la nostra societat.\n• Després de moltíssims anys vivint dins un món d’economia real, un món tangible i apreciable, de fa poc l’hem canviat per un altre món en el que tot ha passat a dependre d’una nova “forma d’energia” basada en pura especulació. No ens hem conformat a permetre que la vida fluís naturalmental al nostre voltant i, seguint equivocadament el mestratge de les tecnologies punta, hem transformat l’esdevenir en la creació apresurada d’una artificialitat fora de control. Un exemple, però no l’únic, és la bombolla immobiliaria (s’ha construït per especular, per enriquir-se a costa dels altres, per xuclar la sang de la societat ... no per donar-li un servei). Hem estat funcionant fora del món real i per fer-ho ha calgut transformar la mentida en axioma. Ara que el deute se’ns empassa, ens adonem com estem permetent que la deutocràcia substitueixi la democràcia.\n• Hem admés un nou “deu” terrible i venjatiu: el deute. Grans quantitats intangibles de diner artificial, fabricat mitjançant enginyeries financeres de tot tipus, s’han escampat per sobre del món que ens era tangible i familiar. Com a conseqüència de la nostra manera de fer, ha arribat un moment que es deu molt. Però, perquè es deu?, a qui es deu?, en base a quina estranya maniobra un dèbit s’ha acumulat a un altre, i a un altre... per a fer del crèdit (una eina financera històrica, habitual) un deute exorbitant, motiu de “religiosa\ntemença” perquè ens obliga a cruels sacrificis.\n• El gran deute que hem deixat crear artificialment fins a l’ofeg de la nostra societat en el seu conjunt, no el podrem retornar mai. Es tracte d’un monstre de set caps que creix exponencialment, que cada dia té més gana i al que hem d’alimentar amb uns recursos que en comptes de créixer, minven. Si no podíem retornar el deute fa cinc anys, quan creiem que teníem remei per fer-ho, com el podrem retornar dintre de cinc anys?\n• No ens enganyessim pas: els que ens ho exigeixen saben molt bé que no el retornarem. Però mentre duri l’encanteri, en tant se’ns pugui exigir la lluna, els que van muntar aquest “tinglado” global el que estant fent és anar desmantellant l’estat del benestar, cosa què era i és el seu veritable objectiu. Uns (el 10%) ho tenen gairebé tot; altres (el 90%) no tenen gairebé rés. Però el poc que encara no tenen els poderosos, també ho volen. I el més cobdiciat és l’estat del benestar, un riquíssim i solvent patrimoni que ha estat creat pels nostres avis i totes les generacions precedents, i que teníem l’obligació moral de trametre’l convenientment consolidat als nostres nets i totes les generacions futures. El “gran deute” (que és un deute financer i no una obligació social) no s’ha de retornar mai. Cal dir-ho ben clar, i fer-ho quan encara queden tantes possibles retallades que volen ser executaddes, justificades des del deute.\n• Se’ns ha fet creure en un progrés que només és assolible mitjançant la innovació tècnològica. Resulta però, que l’avenç tècnic no fa altra cosa que anar substituint treball per recursos econòmics (gràcies a les robotitzacions, automatismes, TIC’s, etc.), de manera que el component “treball de prestació personal” disminueix el seu pes dins gairebé tots els camps, tant sigui en el món de la producció, com en el comerç i els serveis. Si velem seguir antics esquemes funcionals, és cada cop més inviable que la fracció que\npot treballar sustenti amb el seu esforç a la fracció que no pot treballar (perquè no troba feina, perquè ha arribat a l’edat de la jubilació, etc.). Se’ns diu que cal revisar totalment els mecanismes de funcionament de la seguretat social i el sistema de pensions. Però se segueix volent resoldre el problema utilitzant aquelles fórmules que, tenint sentit en altres moments, ara són d’impossible aplicació. Aquest és un nou parany en el que estrem caient: quan els mecanismes de funcionament de l’atenció social no permeten seguir endavant, els recursos públics han de participar en el redreçament de la situació. No és exactament això el que hem fet amb la banca que s’ofegava, acceptant la intervenció de l’Estat en una qüestió de molta menys transcendència social ???\n• La vida de la humanitat sobre la terra, també la de tots els éssers vius que hi habiten, no és viable sense consumir. Però aquest tipus de consum és un noble un intercanvi de recursos amb la natura. El gènere humà s’havia acomodat a aquesta regla, des de la seva aparició sobre la terra fins a mitjans segle passat. Les crisis, però, són molt exigents, i el New Deal ens va introduir en el món del consumisme. Si fins aleshores, preferentment, es consumia adquirint només allò que calia per a donar cobertura a les necessitats, a partir\nd’aquell moment se’ns ha inculcat a tots el costum de consumir superant les necessitats reals, inclús si no es disposa de recursos econòmics per assolir aquell nivell de consum. Consumisme és adquirir allò que no cal, només pel gust de posseir. Ha estat el consumisme, convenientment manipulat pel “sistema” el que ens ha portat allà on som. Deute i consumisme són simultàniament causa i efecte l’un de l’altre.\n• Si hi ha una revolució pendent, és la d’enfrontar-se al consumisme i retornar a aquells estadis previs al New Deal. Aquest és el camp de batalla on realment podem vèncer al “poder”, treballant individual i conjuntament, a tots els nivells, per descomposar el més que corrupte “sistema”. Ho hem de fer mitjançant una renovació dels valors primaris, l’ajustament de nous principis en les relacions interpersonals, la formació i educació dels individus en aquests nous valors i principis, l’aprofitament de recursos basats en la confiança i la solidaritat, etc. En aquest moment crec que és aquesta l’única arma (la de les nostres voluntats) la que tenim per plantar cara a les més que adverses circumstàncies. Si abandonem el consumisme, el sistema implosiona.\n• Aquesta tasca només es pot emprendre des de la societat civil . Hores d’ara, no sembla viable promoure-la des de la política convencional i l’actual sistema de partits. Només són els individus, tots plegats, els que poden assolir els compromisos i enfrontar-se als poders fàctics. Són els “indignats” els que s’han de constituir en punta de llança i obrir pas als canvis sistèmics. Més endavant, serà des de la política real que s’articularan els canvis estructurals i s’ordenarà el que ha de ser nou escenari vital per al gènere humà.\nUNES PREGUNTES QUE M’HAURIA AGRADAT PODER FER\nA Antonio Turiel:\nM’agradaria plantejar una simulació: d’aquí a pocs anys, com a conseqüència del oil-crash, es\ndisposa d’un 10% menys de petroli en el mercat, i a un preu de 120,- $/barril.\n1.- Com suposa, sota l’actual manera de pensar i de fer, que seria el món, subjecte a\n2.- Com creu que, fent ús de la saviesa humana, hauria de ser realment? Com ens hauríem\nd’acomodar per superar un estadi intermedi d’aquest tipus?\nA algun dels nostres economistes:\nFa temps vaig tenir una minsa informació sobre un model de “banc sense interessos”, crec\nque una cooperativa de crèdit a Suècia. Ho vaig interpretar com una eina important per\nassolir una resiliència econòmica solidària. M’agradaria que ens informés sobre la qüestió i\nens donés el seu parer.\nJoan Anton Tineo Marquet\nEtiquetes de comentaris: Cap a un nou model econòmic sostenible i estacionari, Joan Antoni Tineo\nJosep Ramon Aragó 14 de juny de 2013 a les 3:18\nMai és tard, encara que a vegades ho sembli, perquè els canvis descol·loquen. Trobo molt perillós prescindir dels partits, que no ho són tot, però és que el que cal en aquest moment és enfortir l'organització en general, qualsevol tipus d'organització, i molt principalment els partits (o el nostre en concret) en la mesura que siguin capaços de senyalar direccions correctes.


La Fundació "La Caixa" engega la campanya 'Cap llar sense aliments' | Canal Reus TV\nLa Fundació "La Caixa" engega la campanya 'Cap llar sense aliments'\n11:36 - 19 maig 2021\nEls ciutadans podran canalitzar el seu suport econòmic per a famílies en situació de vulnerabilitat a través de diferents plataformes de Caixabank fins al 30 de juny.\nLa Fundació "la Caixa" i CaixaBank han donat el tret de sortida a la segona edició de la campanya «Cap llar sense aliments» que pretén donar suport econòmic als Bancs d'Aliments per poder abastar l'augment de demanda que hi ha hagut a causa de la pandèmia. En concret, al Banc dels Aliments de les Comarques de Tarragona s'està arribant a atendre a 37.000 persones diàriament, un fet que corrobora la necessitat d'engegar campanyes solidàries.\nLa responsable d'acció social de CaixaBank a la Direcció Territorial Catalunya, Mireia Gorchs, ha volgut destacar el paper del Banc d'Aliments, quan "l'any passat ja van aixecar la mà demanant ajuda, i enguany no han fet més que veure incrementar les cues en els centres de distribució d'aliments, sobretot, de persones que fins ara no havien acudit al Banc d'Aliments i s'han vist obligades a demanar aquesta ajuda".\nDavant d'això, Gorchs, ha manifestat que "esperem seguir sumant solidaritat i aconseguir el màxim de donatius possible, per tal que cap persona es quedi sense l'alimentació bàsica pel seu dia a dia".\nCampanyes com la que ha engegat CaixaBank, permeten que el Banc d'Aliments tingui liquiditat per adquirir els productes necessaris, és per això que des de la institució agraeixen el seu suport. De fet, el president del Banc d'Aliments a les Comarques de Tarragona, Eusebio Alonso, ha valorat molt positivament l'acció de CaixaBank, ja que "ha fet un exercici intel•lectual de solidaritat més fort de l'habitual, cosa que no han fet altres institucions".\nAlonso ha explicat que gràcies a donacions com la de l'entitat financera "hem comprat, fa uns dies, 340.000 Kg de menjar, xifra que seria impensable amb finançament propi". Així mateix, també hi ha hagut una voluntat de les empreses del sector agroalimentari que s'han sumat a aquesta donació solidària.\nLa campanya va iniciar-se el passat mes d'abril i s'allargarà fins al pròxim 30 de juny. Tots aquells que vulguin fer els seus donatius ho podran fer a través de la xarxa de caixers automàtics de CaixaBank; a través de CaixaBank NOW, tant a l'app com al web, i a través també del portal corporatiu de CaixaBank, per als qui no són clients de l'entitat. Una altra opció de col•laboració és a través de Bizum, enviant el donatiu al número 38014.\nTota la informació de la campanya i de les diferents formes de col•laboració es poden trobar al web www.capllarsensealiments.org.\nBanc dels Aliments CaixaBank Fundació La Caixa\nLa Fundació "la Caixa" i Caixabank donen suport a Down Tarragona amb 22.960€\n22.03 per Sonia Belmonte\nLa Fundació "la Caixa" i CaixaBank augmenten el suport econòmic als serveis municipals d’atenció a la infància i a les persones grans\n15.09 per Redacció\nEl Banc dels Aliments agraeix la solidaritat de la ciutadania\n24.11 per Marc Càmara


El COPC participa en la XVIII Setmana Sense Fum, “menys fumar i més caminar” | COPC - Col·legi Oficial de Psicologia de Catalunya\nEl Col·legi Oficial de Psicologia de Catalunya participa, un cop més, en l’organització de la XVIII Setmana Sense Fum, que es celebrarà del 25 al 31 de maig i que tindrà com a lema “menys fumar i més caminar”.\nA banda de la campanya de sensibilització que inclourà diverses activitats i materials de difusió, es vol conèixer el consum de tabac i l‘opinió de la població en general en temes d’actualitat sobre tabaquisme. Per aquest motiu, s’ha creat la següent Enquesta que us animen a contestar. Amb la informació recollida es realitzarà un informe que es farà públic abans de començar la Setmana Sense Fum.\nParal·lelament, tots els centres, entitats o programes que vulguin adherir-se a la XVIII Setmana sense fum, ho poden fer enviant el seu logotip a info@setmanasensefum.cat i s’inclourà a la pàgina d’inici del web.\nLes institucions que participen en l’organització són: la Xarxa d’Atenció Primària Sense Fum, la Xarxa Catalana d’Hospitals sense Fum, la Xarxa Catalana d’Universitats Saludables; els Col·legis de Catalunya de metges, d’infermeria, de farmacèutics, de pedagogs i de psicologia; les Societats científiques de Catalunya, de medicina familiar i comunitària, d'infermeria familiar i comunitària i de Salut Laboral; la Federació de Municipis de Catalunya, l’Associació Catalana de Municipis i les Diputacions; l’Agència de Salut Pública de Catalunya i els serveis territorials; l’Associació Espanyola Contra el Càncer i el Futbol Club Barcelona.\nDebat sobre el futur de les especialitats socials de la psicologia, coorganitzat pel COPC, a la Universitat de Barcelona\nEl proper 21 de febrer, el COPC i les universitats de les 4 capitals catalanes debatran sobre opcions formatives i professionals


Aquest, en Marín, és autor de la cèlebre frase "La credibilitat catalanista del president Montilla es va fent més consistent dia rere dia". Quanta misèria!\n13 d’octubre de 2009, a les 1:29:00 CEST\nNo he llegit l'article, però pel que dius aquest paio es contradiu una mica no? Per una part diu que Rcat és com el PI i per l'altra li otorga representació parlamentaria? (fins a cinc diputats).\nTota aquesta tropa estan cagats! Extremadament cagats i això momés pot ser simptoma que anem bé i que Rcat irromprà amb tal força que res no tornarà a ser igual.\n13 d’octubre de 2009, a les 9:24:00 CEST\nSi aquests que fa dos dies,ens vaticinaven un desastre electoral, ara ja ens donen entre 3 i 5 diputats, ja ho podeu multiplicar per 3 com a miním.\n13 d’octubre de 2009, a les 11:15:00 CEST\nveritats com punys company..si és que aiixò del anormal marin s'assembla cada dia més al fuentes.lfins els collons n'estem (tremolen, tenen por, s'escapen..estàn cagats..guanyarem)\n13 d’octubre de 2009, a les 13:48:00 CEST


Gomà: 'No calen Jocs Olímpics, el 2022, per a continuar construint la ciutat' - VilaWeb\nDivendres 12.02.2010 06:00\nGomà: 'No calen Jocs Olímpics, el 2022, per a continuar construint la ciutat'\nEntrevista amb el president del grup municipal d'ICV a Barcelona · Hereu va sol al Jocs de Vancouver, que avui s'inauguren, a desgrat d'haver-hi convidat tots els presidents de tots els partits\nEl dia que s'inauguren els Jocs Olímpics d'Hivern a l'Estadi BC Place de Vancouver, el president del grup municipal d'ICV i segon tinent-batlle de l'Ajuntament de Barcelona, Ricard Gomà, critica la proposta de Jordi Hereu, diu que li sembla 'molt difícil' que el seu partit hi pugui donar suport i nega rotundament la necessitat d'organitzar aquests Jocs per a continuar construint la ciutat (àudio).\nGomà reconeix que és sorprenent que Hereu no informés els seus socis de govern fins poques hores abans de l'anunci i explica que l'acord de govern muncipal entre ICV i PSC és condicionat a un model de ciutat que no és precisament el del Jocs Olímpics. Tot amb tot, Gomà puntualitza que, tot i que hi ha molts dubtes de 'difícil resolució' en la proposta, aquesta encara ha d'esdevenir projecte i, per tant, 'ara cal ser expectants per a constrastar tots aquests dubtes'.\nEn un principi, vostè va aplaudir la iniciativa del batllte Hereu de presentar Barcelona com a candidata als Jocs d'Hivern del 2022...\nNo, no. No n'he estat mai entusiasta. Jo vaig ser a la presentació només per acompanyar el batlle en tant que membre del govern i vaig respectar la proposta del batlle: un respecte institucional. De fet, vaig tenir coneixement de la proposta molt poques hores abans de l'anunci.\nPerò el seu partit foma part del govern municipal. No és sorprenent que no en sabés res?\nSí, sí... De fet va ser el mateix cas d'altres representants institucionals de l'ajuntament i del govern del país.\nI no li sembla estrany?\nJo he volgut fer molt pocs comentaris sobre el procés de gestació de la idea. És evident que és l'únic cas que jo recordo en què axiò ha succeït; és a dir, que una proposta feta des del batlle de la ciutat no hagi estat ni tan sols coneguda per una part del govern de la ciutat. Però el batlle té capacitat per a fer això i jo des del primer moment vaig expressar tot el meu respecte institucional a la idea. A partir d'aquí nosaltres hem anat prenent la nostra pròpia posició de fons (àudio).\nUna posició cada vegada més contrària...\nHo vaig dir molt clar al ple: aquesta és una idea innecessària des del punt de vista dels gran reptes estratègics que té oberts la ciutat. No és un projecte que formi part com a element definitori del model de ciutat; nosaltres no construïm ni expliquem la ciutat a partir de cap gran esdeveniment i tampoc dels JJOO Hivern del 2022. I hem expressat un conjunt de dubtes i incerteses que veiem de molt difícil resolució (àudio).\nDoncs hem expressat el dubte de si el Pirineu s'ha de desenvolupar a partir de tots els condicionants que impliquen les grans competicions d'esquí o d'una altra manera més sostenible. O de si en un context de lluita contra el canvi climàtic i en un país mediterrani com Catalunya ens trobem en l'àmbit més propici per organitzar un Jocs Olímpics d'Hivern.\nDe fet, a Vancouver, on avui comencen els Jocs, i essent una ciutat molt més freda que no pas Barcelona, han hagut de fabricar moltes tones de neu...\nSí. Quan parlem de sostenibilitat és un concepte molt estructural. Per nosaltres, uns Jocs d'Hivern sustentats amb neu artificial, per molt que sigui feta amb elements correctors de caràcter ambiental i es pugui minimitzar les emissions vinculades a la producció d'aquesta neu, no ho acceptarem mai. Hi ha límits que vénen marcats per la naturalesa dels entorns i en un context mediterrrani les necessitats de producció de neu artificial aniran molt més enllà de les que els límits de la sostenibilitat estructural marquen avui i pervisiblement marcaran en la propera dècada i més tenint en compte canvi climàtic. Aquestes properes setmanes i mesos estarem expectants sobre els nous elements que convertiran aquesta proposta en projecte i els contrastarem en relaicó als nostres criteris de sosteniblilitat ambiental, social i economòmica. I si no s'acompleixen, ens oposarem a aquesta proposta.\nA Vancouver els Jocs han costat més de mil milions d'euros i és per això que una part important de la població hi està en contra...\nSí. Quan parlem de sostenibilitat social parlem d'una idea molt important. Se'ns fa molt difícil pensar que en el futur hi pugui haver una inversió vincvulada als Jocs que pugui ser prioritària en relació a altres necessitats de desenvolupament social i ecològic de la ciutat. Ja diem ara que qualsevol despesa social o ecològica per Barcelona serà prioritària a la inversió dels Jocs.\nTenint en compte tot això, podria haver estat un maniobra electoral d'Hereu ara que els sondatges no li són favorables?\nNo ho vull interpretar en aquest sentit i no em toca a mi fer-ho. Com he dit, és una proposta que ha fet el batlle i és a ell a qui li toca expressar en quina clau la planteja. I ell la planteja en la clau de la seva idea de futur per a la ciutat. Que jo, com he dit, la respecto, però no la comparteixo.\nDe fet, Hereu va dir que refusaria la idea de la Barcelona dels grans esdeveniments per passar a ser la Barcelona de les persones. Amb aquesta idea s'ho salta...\nL'acord de govern que tenim bé molt marcat per aquest canvi de prioritats. Després del Fòrum nosaltres ja vam dir que la lògica dels grans esdeveniments s'havia acabat. I és això el que estem desplegant: centres servei social, escoles bressols, casals de barri... I no precisament la ciutat dels Jocs Olímpics. Però de moment és encara una proposta i no un projecte.\nTot això no denota manca d'idees i esgotamet del model de ciutat?\nEl model de ciutat que volem és el que deia. I aquest té un enorme potencial de futur. Jo m'imagino al 2022 una Barcelona molt cohesinada, molt convivencial i amb molta qualitat de vida i que a més sigui una ciutat coneguda com a referent en tot això.\nI no coneguda com la ciutat dels Jocs...\nEl que vull dir és que no hi ha cap necessitat de Jocs Olímpics al 2022 per continuar construint la ciutat (àudio).\nNosaltres som govern en l'acord i en la discrepància. Però en tots dos casos som govern. En l'acord la majoria de vegades i en la discrepància altres vegades, però des del govern. El que no som és oposició. I fins al final tindrem una posició autònoma. No estem compromesos a res sobre això. Però no en farem una escenificació permanent. Si finalment, quan això sigui un projecte, diem un no rotund, ho farem.\nÉs cert, com s'ha dit, que Hereu volia els Jocs Olímpics d'Estiu però que el Comitè Olímpic espanyol el va forçar a renunciar-hi en benefici de Madrid i a optar als d'Hivern?\nNo ho puc saber perquè, com he dit, no he participat en la gestació d'aquesta proposta.\nHereu ha convidat tots els caps dels grups municipals a acompanyar-lo als Jocs de Vancouver. I al final hi anirà sol...\nSí. Nosaltres hem expressat, amb tot respecte, al batlle, que ens estimàvem més no fer aquest viatge a Vancouver i que no consideràvem que fos necessari. Pensem que els elements d'informació que hem d'anar adquirint sobre aquesta candidatura els podem anar adquirint sense necessitat d'acompanyar el batlle a Vancouver (àudio).\nLa cerimònia d'inauguració dels Jocs Olímpics d'Hivern a l'Estadi BC Place de Vancouver és el tret de sortida de setze dies de competició amb cinc mil cinc-cents atletes de vuitanta estats diferents. Vancouver va ser escollida pel Comitè Olímpic Internacional (CIO) per damunt de les candidatures de Pyeongchang, Corea del Sud, i Salzburg, Àustria. Andorra havia presentat una pre-candidatura però no va arribar a ser acceptada per a les votacions finals. Era la tercera vegada que Vancouver presentava candidatura a uns Jocs d'Hivern.\nEl cost estimat d'aquests jocs és de nou-cents setanta milions d'euros, sense comptar els cinc-cents quinze milions que el govern federal inverteix en seguretat, i tenint en compte que ha calgut produir tonelades de neu artificial. De fet, molts ciutadans de Vancouver s'han oposat a la celebració dels Jocs per la despesa pública que ha suposat (vegeu algunes protestes al carrer en aquests vídeos).\nLes seus dels jocs són a Vancouver, Richmond, West Vancouver i Whistler, que es reparteixen els diferents esports d'hivern segons les característiques geogràfiques i tècniques de les instal·lacions necessàries. Els esports olímpics que competeixen a Vancouver són el patinatge artístic, hoquei sobre gel, curling, patinatge de velocitat en pista curta, patinatge artístic, snowboard, esquí acrobàtic, esquí, biatló i bobsleigh.\nGomà explica que troba que la proposta d'Hereu no s'ajusta als reptes de la ciutat (àudio)\nGomà explica que no recorda cap cas en què una proposta del batlle no fos coneguda ni tan sols per una part del govern municipal (àudio)\nGomà justifica la negativa d'acompanyar Hereu a Vancouver (àudio)\nVídeos de protestes a Vancouver contra el Jocs\nIniciativa es desmarca del projecte de Jocs Olímpics d'Hereu (05.02.2010)\nHereu cerca suports per concretar la proposta dels Jocs d'hivern (13.01.2010)


La incomoditat | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nAl Parlament, en una sessió ordinària –en el bon sentit de la paraula–, l'estretor es pot suportar gairebé sense notar-la\n17 GEN 2018 - 19:40\tCET\nEncreuaments, sovint, incòmodes, al Parlament. M. Minocri\nEl Parlament no és funcional. Em refereixo a l’arquitectura: al disseny de l’hemicicle, la disposició dels escons, les files, els graons per pujar i baixar a la tribuna o les columnes que sostenen el sostre. Un sostre altíssim, tant que fins i tot García Albiol col·locat aquí al mig sembla un paio d’alçada estàndard. Es nota que aquest hemicicle es va pensar en una altra època. I per a una altra època. Per exemple, per a un temps amb menys parlamentaris (i, sobretot, moltes menys parlamentàries). Al Parlament de la República, el 1932, hi havia 85 diputats. Tots homes, per cert. Avui, la Cambra inclou 50 persones més. I l’espai físic és el mateix, malgrat les reformes –arquitectòniques, de nou– que s’hi han fet. Per força, augmenta la proximitat entre uns i altres. Una font de molèsties assegurada.\nEn una sessió ordinària –en el bon sentit de la paraula–, l’estretor es pot suportar gairebé sense notar-la. La majoria de senyories s’estan assegudes a l’escó sense aixecar-se gaire, i els portaveus, més obligats a moure’s, ja tenen el seient al costat del passadís, i això simplifica les coses.\nEl cas és pitjor quan passa com en aquesta inauguració de legislatura, en què bona part de la sessió es dedica a votacions nominals i secretes; cada diputat/ada s’ha d’aixecar quan es pronuncia el seu nom, baixar pel passadís central i arribar fins a la Mesa per dipositar el seu paper amb el vot. Aquest passadís sembla llavors el d’un avió, amb molestos embussos a la sortida i a l’arribada d’un trajecte. O pitjor encara, un incòmode habitacle d’ascensor, perquè almenys en un avió no et veus obligat a saludar ni dir res al viatger que bloqueja el pas per penjar una pamela al compartiment superior. En canvi, al Parlament queda estrany que no saludis el col·lega amb qui et creues. I podria ser que no tinguessis res gaire maco per dir-li.\nEls encreuaments de diputats a dalt i a baix de les escales són un moment per a la cortesia –una salutació o un somriure–, per a l’afecte –un copet a l’esquena, tampoc cal que arribem al petó de Pablo Iglesias i Xavier Domènech– o per a la incomoditat. Però, en qualsevol dels casos, resulta impossible fer veure que l’altre no hi és. És més, intentar forçar aquesta ignorància mútua pot ser més que evident. L’ordre alfabètic ha fet que Inés Arrimadas hagi hagut de votar just abans que Elsa Artadi, aquesta nova diputada de Junts per Catalunya que es diu que és la veu de Puigdemont a aquest costat de la frontera realment existent. Sentia curiositat per veure si hi havia contacte visual, salutació o menyspreu explícit. M’he quedat amb les ganes, perquè Arrimadas ha evitat Artadi creuant pel bell mig de la tribuna d’oradors, o sigui, pujant a l’estrada i baixant-ne: tot plegat una mica incòmode i forçat.\nNo sé si és una premonició del to que ens espera. La veritat és que Arrimadas ja havia inaugurat la legislatura des del seu escó amb una queixa, demanant que no es permetés el vot delegat dels diputats presos, mentre que Artadi havia arribat al Parlament carregant un llaç groc gegant que ha col·locat en un dels escons buits, i amb el qual s’ha fet unes fotos tot just abans d’entrar (aquesta jornada inaugural ha estat prolífica en fotos: molts dels que s’hi estrenaven no podien resistir la temptació del retrat).\nEl recentment escollit president del Parlament, Roger Torrent, ha fet un discurs en el qual es pot entreveure un tarannà dialogant –més que en el d’Ernest Maragall com a president d’edat, força combatiu–. Torrent ha anunciat que volia ajudar a cosir la societat catalana, tan descosida. A la vista d’alguns gestos, no ho tindrà fàcil. I això que aquesta era la sessió pre-històrica, així, amb guionet, per remarcar el sentit literal d’anterior a la històrica –de nou la història convocant fins a l’extenuació–, que serà la de la investidura del president de la Generalitat. Aquesta vegada, almenys, s’ha aconseguit acabar la sessió amb tots els grups presents mentre sonaven Els segadors. Ja després, que en alguna zona es notés l’emoció a flor de pell, mentre que en una altra es fes evident la impaciència per acabar un tràmit pesat ja quedava en un segon pla. Els retrets gruixuts, les vestidures esquinçades i aquesta graponeria del reglament com a argument polític queden per al proper dia.\nAssistint a les incomoditats d’aquest Parlament per cosir, he recordat l’època en què, en una sessió com aquesta, la tensió era tan mínima que, entre els vots als candidats a presidir la Mesa, sempre acabava colant-se’n algun per a Marta Ferrusola o el pato Donald.\nConsulteu altres articles de Manel Lucas