Guia i relat d'una ascensió al Kilimanjaro | Viatgeaddictes\nGuia i relat d'una ascensió al Kilimanjaro\nFecha viaje: 1999 | Publicado el 19/01/2009\nEl Kilimanjaro amb el seu punt culminant, l'Uhuru Peak, a 5.895 metres d'alçada constitueix el punt més alt del continent africà.\nLa línia equatorial passa molt prop seu i per això també és una de les muntanyes més altes properes a l'equador. La seva fisonomia volcànica característica que s'eleva per sobre la sabana és del tot coneguda. Juntament amb l'Everest, l'Elbruss, l'Aconcagua, el Denali, el Vinson i el Carstenz constitueixen els anomenats seven summits, o sia, les muntanyes més altes de cada continent (una tonteria com qualsevol altre, i això que he anat a tres d'elles).\nEl cas és que un munt de gent de tot el món intenta pujar al Kilimanjaro. Alguns d'ells, un 30% aproximadament, és gent que no practica cap esport de muntanya. I, a grans trets, un 50% de la gent que ho intenta no aconsegueix fer el cim, bàsicament per culpa de l'aclimatació a l'alçada (més endavant tracto aquest punt).\nEl Kilimanjaro es troba a Tanzània, just al costat de la frontera amb Kenya. Però, sabeu perquè està a Tanzània?... doncs resulta que en el segle XIX, en ple repartiment del continent entre els països colonials, el que ara és Tanzània era d'Alemanya, mentre que Kenya era de Gran Bretanya. La línia (recta) que dividia la part germànica de la britànica passava pel sud del Kili. El Kaiser (que era parent de la Reina Isabel) es va queixar adduint que els dos cims més alts d'Africa (el Mont Kenya i el Kilimanjaro) serien de la Reina. Així que, altruísticament, el va cedir al seu cosí. És per això que la línia recta que surt de la costa fins el llac Victòria, just en arribar al Kili fa un essa cap al nord per després tornar a ser una recta!!!. Increïble!!. Si penseu en els molts problemes de tants països africans, aquest és un d'ells: no són països i no ho han estat mai!!. Quan passeu per la frontera entre Tanzània i Kenya ho podreu comprovar.\nDel 20 febrer al 2 de març de 1999.\nLa veritat és que el Kilimanjaro no té gaire interès alpinístic per si mateix (si t'abstreus que és a l'Africa, que és al bell mig de la sabana, que és el més alt del continent, ...). De fet el Mont Kenya, de 5.199 metres, al nord de Nairobi, és la fita alpinística de debò, amb vies d'escalada en roca, gel i mixte de primer ordre. El Kilimanjaro, per la seva via normal, és en realitat un trekking de 4/5 dies amb un 1 dia d'ascensió al cim.\nTanmateix el Kilimanjaro té unes 7 vies de pujada, alguna de les quals tenen certa dificultat, tant tècnica com logística (has d'anar amb tenda, etc). La seva via normal, la Marangu, és absent de dificultat tècnica i en condicions normals es pot arribar sense trepitjar neu (no cal per tant portar grampons, ni corda, ni cap altre material d'escalada o travessa glacial). A més, compta amb 3 refugis al llarg de l'ascensió. Per la qual cosa tampoc has que dur tenda ni la incomoditat de dormir, plantar i fer el menjar a l'aire lliure. I per acabar-ho d'adobar, és obligatori pujar amb guia (portador i cuiner), el que fa que puguis pujar sense quasi portar pes a sobre. L'absència de dificultat, de gel, de neu, d'esquerdes, allaus, etc. fa que la gent pugui estar més hores per fer el cim del que en qualsevol altre muntanya d'alçada semblant seria aconsellable o possible. Aquí es tracta de caminar i res més.\nTotes aquests facilitats (massa facilitats) fan que molta gent s'apunti a fer una ascensió que en altres condicions no ho intentarien i que no anirien si fos la segona més alta enlloc de la primera. Però bé, els humans som així. Malgrat això, hi ha un índex molt gran de fracassos, el que indica massa gent poc preparada. A què és deu això? doncs a que no s'ha d'oblidar que:\n• S'ha de pujar a 5.895 metres d'alçada. I això són molts metres!!!. Molts si no has pujat abans almenys a un 4.000 i no estàs acostumat a fer muntanya. Molts si no saps com respon el cos a l'alçada (el màxim perill de la muntanya, doncs pots agafar edema pulmonar o edema cerebral). Cada any moren persones per culpa d'això en el Kilimanjaro. No és un tema de broma. La darrera nit es dorm (o mig dorm) a 4.700 metres. Un munt de gent se la passa vomitant i/o amb mal de cap. Si és el cas, has de baixar de seguida!!. Hi ha un munt de bibliografia sobre aquest tema (p.e. Mal de Altura. Prevención y tratamiento, de Editorial Desnivel). Les condicions que es fixen al Parc del Kilimanjaro per a fer l'ascensió en 5 dies és nefasta, doncs és quasi impossible fer una aclimatació adequada a l'alçada i per això és recomanable fer algun cim abans (la Punta Lelana del Mt. Kenia de 4.900 metres o el Mont Meru, prop del Kili de 4.566 metres per exemple, us donaran un bon entrenament i una molt bona aclimatació. Força recomanable!!).\n• S'ha de vèncer un desnivell de 4.000 metres (i baixar-lo). Altre cop molt dur sinó s'està acostumat. I si no és en travessa de varis dies pels Pirineus o els Alps, a Europa no hi ha desnivells semblants entre peu de muntanya i cim.\n• Entre la part de trekking i la de muntanya estem parlant d'uns 45 quilòmetres (90 km entre anada i tornada).\n• I tot això s'ha de fer en 5 o 6 dies (anar i tornar), que no donen molt de temps per una bona aclimatació a l'alçada.\nPer tot això, pels que no practiqueu l'alpinisme o trekking (o esports de muntanya en general) la meva recomanació és que no hi aneu. Feu almenys un trekking abans i estigueu una temporada fent cims. Pugeu almenys a tres mil metres (vosaltres a peu, no en telecadira) i camineu sovint en desnivell, almenys 5 ó 6 dies seguits per la muntanya per a comprovar la vostra resistència. Per tal d'agafar un bon nivell físic de resistència (no pas de velocitat), ja sigui caminant o en bici o corrent, s'aconsella fer un entrenament almenys uns 4 mesos abans d'anar. En fi, ni fent això es garanteix el cim, ni fer res de tot això indica que no el pugueu fer. Però evidentment les opcions augmenten i el cos ho agraeix.\nHi ha 2 èpoques seques i 2 de pluja. De mitjans de març a mitjans de maig i els mesos novembre i desembre són l'estació de pluja. La resta de l'any és més sec o quasi no plou. Els millors mesos per anar al Kilimanjaro són gener, febrer i setembre.\nDegut a la diferència d'alçada des de baix, a 1.800 metres, fins el cim, a 5.895 metres, la diferència de temperatures és brutal. Per sota dels 3.500 metres la temperatura diürna és entre 15 i 20ºC i la nocturna propera als 0ºC. A partir dels 3.500 metres la diürna és entre 5ºC i 10ºC i la nocturna cau als -5ºC a -10ºC. Quan vaig arribar al cim, de matinada, vaig estar a uns -14ºC, però amb l'acció del vent la sensació de fred encara era major.\nItinerari de la via normal (Marangu Route)\nMalgrat que voldria haver fet una via amb més valor afegit, com vaig anar sol i no volia problemes vaig escollir anar per la via que m'assegurava el cim. A més a més, el meu objectiu aquest cop no va ser alpinístic: volia posar a dalt del cim més alt d'Africa una placa en memòria de la meva filla Laia, que va morir el desembre del 1997 a l'edat de 6 anys.\nHeu de tenir en compta que es contracta des de l'inici els dies que romandràs al Parc Nacional, que només poden ser 5 ó 6. Es fixat. L'itinerari és el següent:\n• Dia 1: Marangu Gate (1.800 m.), inici de l'ascensió (del trekking), fins el Mandara Hut (2.743 m.) -> unes 3/4 hores i uns 8 km.\n• Dia 2: Mandara Hut (2.743 metres), fins Horombo Hut (3.657 metres) -> unes 5 hores i uns 11 a 15 km (segons guies).\n• Dia 3: Horombo Hut (3.657 metres), fins Kibo Hut (4.750 metres) -> unes 5 hores i uns 11 a 15 km (segons guies).\n• Dia 4: Kibo Hut (4.750 metres), fins a Gillman's Point (5.681 metres) -> 4/5 hores i a Uhuru Peak, a 5.895 metres, unes 2/3 hores (total: uns 6 Km i 6/8 hores). Cal afegir el tornar a baixar al Kibo Hut (2/3 hores) primer i després al Horombo Hut (2/3 hores més). Total: entre 10 i 15 hores.\n• Dia 5: Horombo Hut (3.657 metres), fins a la Marangu Gate (1.800 metres). Unes 4/5 hores.\nNota molt important: Si no heu fet un cim d'aclimatació abans d'aquesta ascensió (tal com ja he citat anteriorment) el que es fa normalment és passar 2 nits a Horombo Hut (fent el quart dia una pujada i baixada d'uns 500 metres de desnivell i 2/3 hores de caminar). Per tant el dies totals a la muntanya són 6. Aquest va ser el meu cas.\nContractar el trekking al Kilimanjaro\nEl més econòmic és que arribeu a Moshi pels vostres propis mitjans (autobús de Nairobi a Arusha i un altre fins Moshi) i llogueu el guia i la resta a Moshi. Total, l'agencia d'aquí el que fa és posar-se en contacte amb una d'allà i la d'allà contracta uns guies de Moshi.\n• Easy Travel & Tours - Una agencia local.\n• Marangu route on Mount Kilimanjaro - Un web molt complert sobre el Kilimanjaro (en anglès).\n• Precauciones médicas para ascender el Kilimanjaro - Un web sobre el Kili en castellà, amb valuosos consells mèdics.\nDIARI DE L'ASCENSIÓ AL KILIMANJARO\nDia 1: Barcelona - Amsterdam - Nairobi\nLa connexió via Amsterdam amb KLM acostuma a ser bastant utilitzada per anar a Nairobi. Vaig sortir al matí de Barcelona i abans de les 22:00 ja estava a l'aeroport de Nairobi.\nPassar els tràmits van ser 2 minuts!!. L'aeroport es troba a 20 quilòmetres de Nairobi. La temperatura era de 25ºC. Agafo un taxi per anar a l'hotel. Tot és foc, sense pràcticament cap tipus d'il·luminació. L'hotel Ambassadeur si bé és al centre de negocis de la ciutat, també es troba en una zona fosca. La veritat que és que fa cosa. L'entrada de l'hotel és vigilada per guàrdies de seguretat armats. A cada pis també n'hi ha un!!. En tot cas es tracta d'un bon hotel i a un preu ridícul per la seva categoria.\nDia 2: Nairobi - frontera Tanzània - Arusha - Moshi\nCom estem pràcticament a l'equador, a les 6:30 ja és de dia. Al carrer hi ha bastant soroll per les botzines dels cotxes.\nA les 8 del matí agafo un minibús cap Arusha. Uns seients minúsculs fan que ens hi encabim unes 18 a 20 persones ben avingudes i com que tothom portava motxilles (els estrangers) o baguls (els locals) anàvem bastant apretadets. Un cop abandonats els suburbis depriments de Nairobi entrem en la sabana. Com és l'època seca l'herba és baixa i groguenca. Pel camí he pogut veure zebres, estruços, gaseles i aguilots. I sense passar per cap parc nacional!!.\nLa carretera cap a la frontera de Tanzània és bastant recta. A trams l'asfalt és molt dolent, tot és polsegós i tots els que estem dins del minibús acabem de color groc. Per sort per a mi, l'estretor del minibús la comparteixo amb una noia alemanya que va a Moshi (igual que jo), però ella per a fer pràctiques en un hospital (vaig trobar alguns europeus col·laboradors amb ONG's, però el que més em va frapar va ser un alemany, pujant al Kili, que treballava per al tribunal penal de crims de Ruanda i el que em va estar explicant era... esgarrifós!!).\nLa frontera és a unes 5 hores. Allà, sense cap problema, pagant 25 US$ (del 1999) et fan el visat per a entrar a Tanzània. Ens fan baixar a tots l'equipatge, curiosament ens el marquen amb guix i el tornem a pujar. L'objectiu? ningú els ha mirat ni obert, només marcat. Un parell d'hores més circulant ja per territori tanzà i arribo a Arusha, on faig un canvi d'autobús per a Moshi i aprofito per a dinar.\nAl poc arribo a Moshi, als peus del Kilimanjaro!!. Es el primer cop que el veig, doncs estava tapat per núvols. Finalment el cim culminant d'Àfrica es deixa veure. La impressió és tremenda, doncs estem a uns 900 metres i el cim és a poc més de 4.900 metres per sobre del nivell de la sabana!!!. Increïble, pocs llocs al món poden gaudir d'aquest desnivell entre el peu d'una muntanya i el seu cim!!!. Si el cim tingués arestes i formés part d'una carena encara seria mes grandiós. En tot cas el Kili resta aïllat com un colós que surt del bell mig de la plana. Tot i que vull avisar-vos de que no és la panoràmica típica dels llibres, que crec que està feta des de l'Amboseli.\nTanmateix Moshi no és el típic lloc de sabana. Aquí hi ha força vegetació i és ple de plantacions de plataners. M'instal·lo al Babylon Lodge, després de contactar amb la persona de l'agència que he contractat.\nMoshi és el punt de partida per l'ascensió al Kilimanjaro. Aquí, si no ho heu fet des de casa, podeu contractar sense problemes el guies, portadors i cuiner. Com us he dit és obligatori i no es pot pujar per lliure. Ells s'encarreguen de comprar el menjar i del transport fins l'entrada del parc, que és a 6 quilòmetres de Moshi (la de la via normal, de la Marangu Route). Abans de fer-se fosc encara tinc temps de donar un tomb pel poble. El que més crida l'atenció és el colorit intens dels vestits de les dones, la gran quantitat de gent caminant per les pistes i la gran quantitat de nens que hi ha. La població està dispersa, sense cap nucli consistent. Es ple de petits bars, com xiringuitos de platja amb quatre taules metàl·liques on serveixen beguda.\nDia 3: Moshi - Marangu Gate (1.800 metres) - Mandara Hut (2.743 metres)\nAvui és quan es comença a caminar. Com he dit en la introducció podem considerar l'ascensió al Kilimanjaro com un trekking d'alçada, on només el darrer dia és autènticament d'alpinisme.\nCap al Mandara Hut\nPer a mi sol el desplegament que porto és vergonyós: un guia, un cuiner i un portador!!!. La veritat és que preferiria anar sol, però com he dit és obligatori anar així. Entre els tres hi ha diferències evidents. El guia només porta el seu equip personal, el cuiner tots els estris de cuina (el menjar, plats, coberts, fogons, olles, ..) i el portador, el seu equip, tot el que no pot portar el cuiner i el que jo li puc donar!!. Per la meva part intento portar-ho tot jo, malgrat les protestes del propi portador que pensa que li trec la feina. Si bé el guia porta una motxilla, el cuiner i el portador, a més, duen les coses al cap, com a les pelis!!. Em sento con el Clark Gable a Mogambo, amb els negres a darrera. Es horrorós!!. Però hem de veure-ho així: el que es treuen en una setmana és el mateix que el que guanyarien en un mes al poble. Això el cuiner i el portador, ja que el guia encara guanya més.\nAquest primer dia es fan uns 1.000 metres de desnivell. És un desnivell normal en pujar una muntanya als Pirineus, però la veritat és que no sembla pas que facis aquest desnivell. Hi ha un camí molt fresat que travessa un bosc pràcticament selvàtic en el que només es veu el camí que tens al davant i l'espessor dels arbres al costat. Vas fent, xino-xano pel mig de la frondositat. No es veu el cel de l'atapeït que és el bosc. En aquest tram la temperatura encara és alta, per la qual cosa es sua bastant.\nL'horari normal són tres hores de camí (3/4) que com ho vaig agafar en calma les vaig complir. El Mandara Hut és el primer campament que hom troba. Es tracta d'un conjunt de cabanes amb lliteres. A més hi ha una gran cabana que fa de menjador. No som gaires grups, però cadascun porta el seu guia, cuiner, etc. El cuiner prepara el menjar afora o al resguard de la caseta del guarda amb una carpa. El menjar el serveixen a la cabana-menjador. Em pregunto que fa que, després de tants anys, no hagués un lloc centralitzat i que es cuinés per a tothom (com els refugis d'Europa). Suposo que això deixaria a l'atur un munt de gent!!. En el campament hi ha unes cabanes que fan de lavabo (forat al terra) i fonts d'aigua.\nLa resta de la tarda me la passo estirat a l'herba veient jugar unes mones negres i grans que estan pels arbres i que de quan en quan salten al terra. Al fons es comença a apreciar la vista sobre la sabana. Un mar de núvols comença a tapar-la.\nDia 4: Mandara Hut (2.743) - Horombo Hut (3.657 metres)\nEl segon dia de marxa es tornen a fer quasi 1.000 metres de desnivell. Un cop abandonat el Mandara Hut el bosc es va fent cada cop més escàs fins que desapareix del tot. El camí es converteix en una plana lleugerament inclinada, plena de matolls i només trencada per les famoses lobèlies gegants.\nL'horari normal són unes 5 hores. Com que vaig sol (el guia, el cuiner i el portador fan la seva vida), a part de parar a fer fotos faig via i en 4 hores arribo. Aquest tram et permet veure el con volcànic i part de la gelera del Kilimanjaro, encara que resta força amagada.\nTambé es veu el Mawenzi just a la dreta del camí, un cim de 5.149 metres que és en realitat un con secundari de la muntanya. És més altívol que el Kibo, el con principal, però al que no hi va quasi ningú ja que la roca no és gaire bona i té algun pas de grimpada.\nA l'igual que ahir aquest tram continua sent un trekking i no pas una ascensió clàssica. Les distàncies que es fan són molt llargues i el desnivell es guanya poc a poc.\nEn una època de més gent (agost - setembre) m'expliquen que això és una autentica caravana de grups amunt i avall força desagradable. I que si es pot s'ha d'evitar la temporada alta de vacances de l'estiu occidental.\nEl Horombo Hut torna a ser un munt de cabanes de fusta amb exterior metàl·lic i amb capacitat entre 4 i 5 persones. Torna a haver-hi una cabana-menjador. I un gran batibull de tanzans cuinant i amb plats amunt i avall!. Per a beure et fan te a tota hora!!. La hidratació és una condició imprescindible per aconseguir una bona aclimatació.\nDia 5: Horombo Hut (3.657 metres) - aclimatació fins 4.200 metres - Horombo Hut (3.657 metres)\nCom ja he comentat, es pot escollir passar una segona nit al Horombo enlloc de pujar al Kibo Hut. Si no us heu aclimatat abans, feu-ho!!. I utilitzeu el dia per a pujar a uns 4.100 ó 4.200 metres i tornar a baixar. Això junt amb una segona nit a 3.600 metres us farà obtenir una millor aclimatació per al dia de debò, que és el del Kibo al cim.\nCal dir que el paisatge no es gaire atractiu i per aquells que esteu acostumats, tant a fer trekkings com muntanya per llocs envoltats de cims, vall, glaceres o rius, el Kilimanjaro us pot decebre per la seva monotonia. Una immensa plana s'estén sota el massís, i a part del Mawenzi i el propi conus volcànic del Kili la resta és àrid i recte, pràcticament sense cap més accident. Per altra banda, aquesta pròpia desolació, aquest aïllament del Kili sobre la resta, és el que el fa inversemblantment atractiu. Tanmateix, com us dic, podeu anar a un mirador a uns 4.200 metres des del qual podeu veure una bella panoràmica del Kibo, el Mawenzi i part de camí del dia següent entre el Horombo Hut i el Kibo Hut, conegut com el saddle (la cadira), que és la plana de tundra de muntanya més alta del continent africà. Paga la pena arribar-hi i estar-hi una estona: veure l'itinerari fins la Guilman's Point. Podeu començar a somiar en que estareu allà dalt!!.\nAl tornar al Horombo per a sopar (a les 17:00) em torno a fixar encuriosit com el cuiner i el portador paren la taula amb els plats, coberts, gots i tovallons i qualsevol altre estri que han portat des de baix. A cap cabana hi ha un dipòsit d'estris de cuina. Tot ho pugen i baixen cada cop. Aquí encara hi ha aigua, però prefereixo no mirar com renten. Sopa amb pasta i altres elements flotant, arròs i carn no identificada fan el menú d'aquests dies.\nUn altre element curiós és que el lloc on cuinen es separat del lloc on mengem, el que porta a un constant tràfec de plats i olles entre la cabana-menjador i el lloc que fa de cuina. Com ha estat plovent (malgrat l'època seca), amb uns plàstics tapen el menjar.\nDia 6: Horombo Hut (3.657 metres) - Kibo Hut (4.750 metres)\nDarrer tram del que es pot considerar trekking. Tornem a fer els típics 1.000 metres de desnivell (bé, 1.100). Els faig en poc menys de quatre hores (l'horari normal és de 5), doncs em trobo força bé i he fet un pas lent, però constant quasi sense parades.\nPrimer un pendent fins el saddle (que ahir ja vaig veure), un enorme pla inclinat entre el Kibo i el Mawenzi totalment desèrtic. Impressionant!. Estem al bell mig de l'equador i no es veu ni una bri d'herba, només pedres i més pedres a uns 4.500 metres d'alçada. Us aconsello fer aquest tram sense presses, però sense pausa, ja que en cas contrari es por fer molt llarg.\nAquí ja es pot patir mal d'alçada i us donarà la pista de la vostra aclimatació per a demà. Convé fer-lo d'hora, havent esmorzat per tal d'arribar al refugi aviat, amb el mínim cansament i poder descansar, doncs demà serà un dia duríssim. Al final del saddle, una forta pujada d'uns 200 ó 300 metres per entre un grans blocs de pedra ens porta al refugi del Kibo (Kibo Hut).\nAquest és el primer cop que la muntanya dóna sensació d'alpinisme. És un refugi de pedra, auster i fred, amb lliteres. Hi ha un parell més de construccions, pels guardes i uns lavabos exteriors. Res més. Aquí estem a 4.700 metres d'alçada i això ja és poca broma. Pocs moviments i pausats per tal d'evitar esforços inútils. Just davant surt la tartera que porta a dalt del cràter. Puja de sobte i té tota la pinta de ser un pal enorme. Molt poc atractiva. Així que millor no mirar-la gaire. Total, es puja de nit!!.\nAquí ja no hi ha aigua: el darrer punt on es pot agafar aigua és a 4.130 metres d'alçada, després de sortir del Horombo Hut, al començar el saddle. Tota l'aigua la portem a sobre entre el cuiner, el guia el portador i jo. Al Kibo Hut es pot comprar aigua mineral a preu d'or!!. Es molt important estar hidratat, tant per l'alçada com per la sequedat de l'ambient. Així que encara que no es tingui set hom ha d'obligar-se a beure. A les 5 de la tarda fem l'únic àpat del dia, un dinar-sopar, doncs s'ha d'anar a dormir d'hora. A les dotze de la nit et lleven!!.\nEl Kibo Hut és el darrer lloc a on arriben el cuiner i el portador. A partir d'aquí i fins al cim ja només t'acompanya el guia (totalment innecessari, però obligatori). Es veuen un cop més les diferències entre uns i altres. El guia va mínimament equipat, amb unes botes de trekking (millors o pitjors en funció de la persona) i un equip raonable per al fred.\nNo passa el mateix amb els cuiners i els portadors, ja que molts d'ells han arribat al Kibo amb bambes. Passaran la nit i el matí del dia següent dins de la construcció de pedra, esperant l'arribada del cim dels seus clients (i del guia) per tornar al Horombo.\nEl Kibo Hut només s'utilitza unes hores per a dormir i prou. No està pensat per a passar-hi dues nits, i de fet, ningú que jo veiés o conegui ho fa. De fet, al contractar els dies al parc i tota la logística sempre et diuen que només pots passar una única nit al Kibo. Suposo que si de baixada algú se li fa tard o es troba malament el deixen quedar. No ho sé. En tot cas això fa que el dia següent sigui una jornada molt dura.\nDia 7: Kibo Hut (4.750 metres) - Uhuru Peak (5.895 metres) - Horombo Hut (3.657 metres)\nLa jornada clau, i tal com es contracta, sense una segona oportunitat. Normalment el temps atmosfèric no és problema (fora de l'època de pluges), així que en teoria es té tot el dia per a fer el cim i tornar al Horombo Hut, no pas al Kibo. Són 1.100 metres de desnivell, aquest cop seriosament, pràcticament per sobre dels 5.000 metres, avançant per una tartera de pedretes fins arribar al Guilmain's Point, a 5.681 metres. Aquí és on comença la caldera del cràter i on acaba la tartera. Realment no és cap cim, però com hi ha un munt considerable de gent que d'aquí no passa, suposo que li han donat un nom. A partir d'aquí queden "només" 200 metres de desnivell, que si no s'està entrenat es fan durs, doncs la distància és llarga, encara que el pendent és suau. Normalment fa força vent i fred i amb la possibilitat de ser un tram nevat o gelat. Podreu veure el típic front de la gelera del Kilimanjaro (sinó és que el canvi climàtic ja ha acabat amb ella). Finalment s'arriba a l'Uhuru Peak, el punt més alt del crater del Kibo, a 5.895 metres d'alçada. Fa un vent que pela!!. Amb els dit gelats poso una placa (enganxada al pal de fusta amb un rètol indicant el cim) en memòria de la meva filla (si algú puja i la veu, us prego m'envieu un e-mail!!, encara que suposo que ja ha sortit volant).\nL'horari normal fins el Guilman's Point és de 4/5 hores i fins l'Uhuru Peak és de 7/8 hores. Compteu unes 3 hores per tornar al Kibo. Això fan unes 11 hores. A més, després s'ha de tornar al Horombi Hut, que són unes 2/3 hores més. Total: entre 14 i 15 hores, de les dotze de la nit a les tres de la tarda. A partir d'aquí cadascú, segons com es trobi i l'experiència i resistència que tingui, pot trigar més (no és aconsellable i això vol dir una mala preparació) o menys (si estàs ben aclimatat i entrenat). Per a un alpinista normal (com és el meu cas) vaig pujar en 4'45 hores fins l'Uhuru (3 hores fins la Guilman's Point ; el guia s'ho apunta per al diploma que et donen al parc nacional, el primer diploma que tinc després de més de vint anys fent muntanya!!).\nDe fet vaig sortir massa d'hora, doncs a les 23:30 havia gent fent un munt de soroll i em vaig despertar. Així que a les dotze de la nit el guia i jo ja varem tirar cap amunt. Això va significar fer el cim de nit, però completament sols. Vam ser els primers en arribar, sols, amb el cel estrellat com a testimoni (i una foto amb flaix!!) a menys de catorze graus sota zero. Vaig estar un estona, però feia massa fred per quedar-me i el guia tampoc anava tan ben equipat com jo, així que vam tirar cap avall mentre sortia el sol a la sabana i inundava de color taronja la gelera i el crater. Magnífic!!. Els pocs que pujaven els vaig anar trobant ja de baixada. Odio les multituds.\nLa baixada del cim al Kibo em va costar unes 2 hores, i a les 7 del matí estava de tornada al refugi, després de la baixada per la fastigosa tartera. El consol era que encara hi havia gent que no havia arribat al cim i havien sortir amb mi. Pel que sé, només la meitat van pujar al cim.\nEn fi, el cas és que en arribar al Kibo Hut, pots descansar una mica, mentre el cuiner prepara un te i un mos de menjar. Ara bé, no cal estar-s'hi molta estona, ja que toca baixar fins el Horombo Hut (1.000 metres més a baix) i quasi 15 quilòmetres que es fan molt pesats.\nDepèn del que es trigui en fer tot això pots tenir temps de dinar, beure, pair en calma el cim, descansar i dormir com un tronc al Horombo. Ara bé, si et passes de l'horari normal, que ja es just, i arribes ja quan és fosc, com va passar amb uns nois que van arribar al vespre, et toca posar-te a dormir i sopar malament, doncs el dia següent s'ha de sortir del parc (els dies contractats s'han acabat) i això suposa baixar 2.000 metres de desnivell i uns 27 quilòmetres de distància.\nDies 8 i 9: Horombo Hut (3.657 metres) - Marangu Gate (1.800 metres) - Moshi / Moshi - Nairobi\nPer si no era suficient amb tot el d'ahir, avui toca baixar fins Moshi. Tot el que havíem fet en 2 dies de pujada ara ho fem en un sol dia. Encara que és tot baixada, es fa llarg d'arribar. I no dic res si us agafen nafres als peus!!. Mireu que el calçat us sigui còmode i aneu ben preparats amb Compeed.\nÉs anar xino-xano. Recordant tots el dies passats i mirar enrere per veure d'on vens, fins arribar a la porta de sortida del parc.\nNormalment ja no ets a temps de tornar a Nairobi (si és que es ve d'allà). Faig nit a Moshi, on per primer cop en 6 dies puc dutxar-me (llàstima que hi havien talls de llum i no hi havia aigua calenta). Bàsicament soc de color groc i la samarreta (la meva segona pell) li costa desenganxar-se.\nI al dia següent, el mateix trajecte que a l'anada: l'autobús i força calor fins arribar a Nairobi, on sí em dutxaré amb aigua calenta. I banyera inclosa!.\nDies 10 i 11: Nairobi i tornada Nairobi - Amsterdam - Barcelona\nEn quant a Nairobi, pels barris del centre on vaig estar, em vaig moure sol sense cap problema, ni sensació d'inseguretat, encara que Nairobi es ven com un lloc insegur. Tot i així, es veritat que et recomanen (els mateixos kenyans) que no surtis de nit, no portis res valuós a sobre, no mostris diners al pagar, no portis les càmeres penjant, ...) Al mateix hotel hi ha un munt de rètols en aquest sentit. Això et torna una mica paranoic, i més anant sol. En tot cas, de nit, no cal que t'ho diguin, doncs no hi ha un llum i no surto de l'hotel!!. I això que estic al centre. De dia és una altra cosa i aquests barris estan plens de gent, amb un soroll eixordador de clàxons, un tràfic caòtic i molta, molta gent arreu. Com l'avió no surt fins la nit he pogut estar tota la tarda d'ahir i quasi tot avui donant tombs.\nTanmateix, Nairobi no té res remarcable que us pugui dir o recomanar, apart del seu moviment. De fet, és una ciutat molt lletja segons el meu punt de vista. Fa calor, i per la seva latitud n'hauria de fer més, però com està situada a 1.660 metres d'alçada la calor no és tan acusada.\nVaig trobar una bona llibreria on venen uns preciosos llibres sobre el país (els parcs nacionals, el Kilimanjaro, el mont Kenya, fauna, cultura, etc). Això si, em van recomanar un mercat d'artesania increïble!. Vaig estar de compres (i això que no hi sóc gens afeccionat) molta estona, doncs hi ha un munt de peces molt maques per a comprar i de tota mena i mesura (màscares precioses, llances, tambors, escultures de fusta i marfil, de tot). Cal regatejar molt!!!.\nCom a curiositat dir-vos que a Nairobi hi ha un munt d'hindús que van instal·lar-se (o els van instal·lar, no ho sé ben bé) quan Kenya i l'India eren colònies angleses. Estan en lloc comercials i porten molts negocis. Curiós!.\nAl dia següent, vol i arribada a Barcelona via Amsterdam.\nI per acabar aquest relat, una cita del llibre Vengo de la Edad de Piedra, de Heinrich Harrer, que vaig endur-me a Tanzània:\t«... uno se propone algo y cuando lo ha alcanzado se da cuenta que eso no constituía una meta definitiva, sinó unicamente una estación necesaria, desde la cual hay que partir hacia la próxima ...».


L'Ajuntament Benigànim fa oficial el seu escut tradicional segons l'estudi del Consell d'Heràldica Valenciana\nInicio Arrels i tradicions L’Ajuntament Benigànim fa oficial el seu escut tradicional segons l’estudi del Consell...\nEscut oficial de Benigànim restaurat.\nL’emblema municipal oficial deixa de tindre l’acompanyament dels lleons laterals i els motius vegetals considerats ornaments dels que s’han de prescindir\n«Escut quadrilong de punta redona partit. En el primer quarter en camp d’or quatre pals de gules, en el segon quarter en camp d’atzur sarment de sinoble carregat de raïm. Al cimbre corona reial oberta segons l’ús del Regne de València». Aquest és l’escut de Benigànim, sense res més, ni els lleons laterals ni els motius vegetals que l’acompanyaven durant les últimes dècades.\nD’aquesta forma Benigànim restaura el seu escut «d’ús immemorial» en base a l’estudi realitzat pel Consell Tècnic d’Heràldica i Vexilologia Valenciana. Des de l’Ajuntament sexplica que s’han seguit els criteris històrics de com han de ser els escuts d’armes valencians i que d’ara endavant serà d’ús municipal.\nArtículo anteriorEducación reduce, en todos los colegios de Alaquàs, a 20 alumnos la ratio máxima por aula en Infantil 3 años\nArtículo siguienteLa Protectora de Animales de Burjassot recogerá alimentos y artículos de higiene para animales abandonados


Et demanem que ens expliquis les teves reflexions sobre el pensament filosòfic del miniop a través de la gravació del teu pensament en veu alta.\nCom? Escolta i llegeix els apartats “Pensament filosòfic” que hi ha del pas 3 al 7, pensa en veu alta i anota les teves idees o el teu pensament interior.\nEl pensament en veu alta podria assemblar-se a aquest exemple:\n“Avui he sentit a les notícies que ja ha fet dos anys que Boko Haram va segrestar 200 nenes a Nigèria. El text de Primo Levi del pas 3 sobre homes corrents responsables de massacres i el concepte de “la banalitat del mal” d'Arendt, són només una justificació? Em penso que no perquè...”\nMira't aquest vídeo-model per tenir clar el que et demanem:\nEt fem algunes recomanacions:\nRemira o rellegeix tots els vídeos i textos que hi ha en l’apartat “Pensament filosòfic” dels passos 3, 4, 5, 6 i 7 del curs.\nAniria bé que quan facis el projecte sigui la segona vegada que ressegueixes cada pas del miniop.\nGrava’t mentre reflexiones en veu alta sobre el pensament filosòfic, en relació amb el contingut de cada pas.\nMentre t'enregistres, reflexiona i elabora notes breus o esquemes del contingut que t'ajudin a pensar i a explicitar en veu alta el teu pensament.\nAfegeix a la gravació una reflexió final que ampliï la idea del pas 8 sobre el totalitarisme postmodern.\nImportant: tingues en compte que no et demanem que et preparis una exposició oral sinó que deixis fluir el teu pensament espontani mentre vas resseguint el curs. No ens interessa, doncs, que el vídeo final sigui maco ni que les teves notes siguin visualment polides sinó que tot plegat reflecteixi el flux del teu pensament.\nPer tant, l'únic que has de tenir preparat prèviament és el sistema de gravació, un full, un bolígraf i la teva reflexió final.\nSegueix aquestes indicacions per fer la gravació:\nDurada: de 4 a 5 minuts.\nEnregistra un vídeo en què apareguin els fulls mentre vas escrivint notes o fas esquemes i se senti la teva veu.\nCopia l'URL del teu vídeo al fòrum i a la tasca de lliurament.\nPer enregistrar el vídeo pots adquirir o demanar a algú un flexo per al mòbil per poder-te gravar des de dalt i que es vegi la taula on estiguis escrivint a mà. També pots buscar altres maneres de fer-ho (només s'han de veure les teves mans i els fulls de paper): per exemple, posant el mòbil o la càmera a sobre d'algun suport o demanant a algú proper que et gravi.\nEs valorarà la teva implicació en l'exposició, per tant procura ser concís, evita les obvietats i mobilitza els conceptes que has vist al llarg del curs.\nComparteix l'URL del teu projecte en el fòrum i, si vols, comenta el vídeo d'algun company.\nRecorda que sempre que ho necessitis pots demanar ajuda a la resta de participants sobre els continguts del curs o sobre aspectes tècnics per a la realització del vídeo. Es tracta que entre tots us en sortiu!.


En marxa el programa Art i Escola que supera de nou els 3.000 alumnes participants i fa el salt a les Illes Balears\nPublicado por Periodista Jussara Maria Pires de Moura el octubre 30, 2019\nACVic Centre d'Arts Contemporànies i el Centre de Recursos Pedagògics d’Osona han posat en marxa la novena edició del programa Art i Escola. La iniciativa, plenament consolidada com a referent en el camp de l'educació i l'art, suma de nou una trentena de centres participants i més de 3.000 alumnes que procedeixen majoritàriament d'Osona però també de diferents comarques catalanes; aquest any, a més, amplia horitzons i arriba a les Illes Balears. Durant el curs, els alumnes treballaran diferents projectes sobre el concepte de la ficció, tema central de l'edició i que "es pot tractar des de molts enfocs diversos: a través de l’art, el cinema, la filosofia, la literatura, la tecnologia, les ciències naturals, socials, etc", com explica Bruna Dinarès, coordinadora de les activitats educatives d'ACVic.\nDel total de 35 centres educatius inscrits, hi prenen part 3 escoles bressol, 11 grups d’Educació Infantil, 16 d’Educació Primària, 18 d’Educació Secundària i 2 d’Educació Especial. Cal tenir en compte que hi ha projectes que vinculen alumnes de diferents etapes educatives. La majoria dels centres adherits al programa són osonencs però també n'hi ha algun del Bages, el Ripollès, el Solsonès i el Vallès Oriental. A més, aquest any el programa compta per primer cop amb la participació d'un centre de les Illes Balears, concretament l'Institut Port d'Alcúdia, situat a la localitat del mateix nom de l'illa de Mallorca i que treballarà conjuntament amb l’Institut Miquel Martí i Pol de Roda de Ter; també s'hi ha adherit una escola de formació d'adults, concretament el CFA Montseny, de Vic, un fet inèdit fins al moment.\nInicialment, els centres decideixen el tipus de projecte que volen realitzar, les tècniques artístiques que utilitzaran i els grups que hi prenen part. Durant els dos primers trimestres del curs, els alumnes realitzen els treballs i, una vegada acabats, duen a terme una presentació davant d'estudiants d'altres centres participants durant unes jornades a la Universitat de Vic-Universitat Central de Catalunya. El colofó és l'exposició que, a partir d'una selecció dels treballs creats, es duu a terme a ACVic al maig. Durant tot el procés, els centres compten amb el suport d'un equip d'assessors que de manera altruista participen al programa.\nL'elecció de la ficció com a tema d'aquesta edició dóna un camp molt ampli per recórrer donada la seva transversalitat. "La ficció vol dir parlar de narrativa, és a dir, d'una història, un conte, una anècdota, allò que has sentit dels avis, una rondalla popular, el cinema, etc", expliquen des d'ACVic. El concepte també inclou "un desig, una il·lusió, els somnis, la màgia, l’invisible i el ritual però també el joc, la imaginació i el teatre". "També la mentida és ficció de la qual se'n pot parlar a través d’un fals documental, les fake-news, etc.", afegeixen.\nEl tret de sortida de l'edició l'ha donat un debat a ACVic entre Ana M Palomo, historiadora i crítica de l’art i professora de la UVic-UCC, i Pep Paré, professor a l’Escola d’Art i Superior de Disseny de Vic i dramaturg, sota el títol de "Tot és o res no és el que sembla?".\nQuarta edició al Vallès Oriental\nCoordinat per l’Associació Cultural de Granollers, el programa Art i Escola també es duu a terme en paral·lel al Vallès Oriental coordinat per l’Associació Cultural de Granollers amb l'assessorament i suport d'ACVic; és la quarta edició i hi participen prop d'una desena de centres. Són l'Institut Marta Estrada, l'Escola Pereanton, l'Escola Ferrer i Guàrdia i l'Escola Mestres Montaña, de Granollers; l'Institut Lauro, de Les Franqueses del Vallès; l'Escola Ginebró, de Llinars del Vallès; l'Institut El Vern, de Lliçà de Vall; i l'Institut Marina, de La Llagosta.\nArt i Escola és un programa iniciat el 2011 per ACVic Centre d’Arts Contemporànies i el Centre de Recursos Pedagògics d’Osona amb l'objectiu de promoure la presència de l’art als centres educatius. Es desenvolupa conjuntament amb els centres d’Educació Infantil, Primària i Secundària que s’hi adhereixen i estableix una xarxa de col·laboracions entre aquests i institucions que treballen des de l’àmbit de l’art i l’educació. Les escoles participants són principalment d’Osona, però també d'altres comarques pròximes pertanyents a la demarcació de Barcelona i alguna de Girona. El nombre de centres adherits sobrepassa a l'actualitat la trentena amb més de 3.000 alumnes implicats. A banda, cal sumar-hi els que participen sota la coordinació de l'Associació Cultural de Granollers. El programa compta amb un equip de persones d’entitats i institucions vinculades als camps de l’art i l’educació que li dóna suport. Són la delegació d'Osona del Col·legi d’Arquitectes; l’Escola d’Art i Superior de Disseny de Vic; Escola d’Art de Torelló; H. Associació per a les Arts Contemporànies; Katakrak; Pakdart; Taller Isa Basset; la Universitat de Vic-Universitat Central de Catalunya i persones a títol individual.\nFotos de recurs (corresponents a l'edició anterior del programa Art i Escola dedicada al refugi):\n1, 2 - Imatges de l'exposició de l'edició anterior del programa Art i Escola que va tractar el tema del refugi. (1 crèdit: ACVic Centre d'Arts Contemporànies) (2 crèdit: Monmar Comunicació)


Martínez Dalmau es compromet amb organitzacions socials a impulsar la recuperació post-COVID en clau de justícia social i ecològica\nUna vintena de col·lectius socials i ecologistes li traslladen el document 'Manifest per un nou futur'\nLa Vicepresidència Segona acull la sessió de treball de polítiques verdes de la Mesa de Diàleg Social\n(23/06/2020) - Una vintena de col·lectius socials i ecologistes li traslladen el document 'Manifest per un nou futur'\n- La Vicepresidència Segona acull la sessió de treball de polítiques verdes de la Mesa de Diàleg Social\nEl vicepresident segon i conseller d'Habitatge i Arquitectura Bioclimàtica, Rubén Martínez Dalmau, s'han reunit amb els representants d'una vintena de col·lectius socials, ambientalistes i ecologistes, que li han presentat un document titulat 'Manifest per un nou futur'.\nEn el text, que signen grups com Greenpeace, Ecologistes en Acció, Gecen, Amigos de los Humedales del Sur o Democracia en Verde, es reclama que la resposta a la COVID-19 siga una gran oportunitat per a posar en marxa mesures permanents que facen front a totes les crisis globals que afrontem, amb la climàtica i el medi ambient com a prioritats.\nEn aquest sentit, Martínez Dalmau ha indicat que "no hi haurà recuperació de l'economia i un futur sostenible per a les persones si no caminem cap a un model econòmic i social ecològic, que fomente les energies renovables, la sostenibilitat i el treball digne".\nTambé ha reiterat el compromís del Consell amb l'impuls d'un nou model econòmic just per a les persones i respectuós amb el nostre entorn.\n"La transició ecològica ?ha insistit? és el primer eix de l'Acord del Govern del Botànic i no pot quedar només en paraules. No podem repetir errors del passat. Per a fer-ho, hem de donar respostes a la crisi sanitària, econòmica i social com un imperatiu que ens força a un canvi de model".\nGrup de treball de polítiques verdes de la Mesa de Diàleg Social\nLa repercussió de l'actual crisi sanitària en la vida de les famílies valencianes, i les respostes que s'han d'impulsar des del Consell en clau de transició ecològica, ha sigut el tema que ha centrat la sessió de treball del grup específic de polítiques verdes de la Mesa de Diàleg Social entre Generalitat i els agents socials.\nEn la reunió s'han posat sobre la taula els reptes fonamentals de la recuperació econòmica en clau verda sobre els quals treballar de manera conjunta per a arribar a acords amplis.\nLa secretària autonòmica d'Arquitectura Bioclimàtica, Laura Soto, ha destacat que aquesta reunió "afecta qüestions clau en el procés de recuperació econòmica, ja que posem el focus en les persones i en el territori per a evitar que el model productiu desemboque en injustícies; desigualtats".\nCom ha destacat la directora general de Coordinació de la Vicepresidència Segona, Adoración Guamán, aquestes reunions demostren que "la transversalitat és l'eix i la referència de totes les propostes concretes cap a un nou model basat en la justícia social i ecològica, que aniran sorgint durant les intenses tres setmanes que tenim per davant en les reunions d'aquest grup específic de treball".\nSegons el calendari previst, les conclusions d'aquests subgrups de Diàleg Social han d'estar acabades en la primera setmana de juliol a fi que la Mesa General puga tancar un document sobre recuperació econòmica abans del mes d'agost.


L'Uni recupera el somriure - Diari de Girona\nL'Uni recupera el somriure\nXavi Fernández celebra la seva primera victòria a la banqueta d'un Spar Citylift Girona que derrota el Gernika en un partit on alterna bons moments de bàsquet, sobretot al primer quart, amb altres on les pilotes perdudes s'encadenen\n06·03·16 | 23:00\nSpar Citylift Girona - Gernika\nI finalment Xavi Fernández va poder acabar un partit somrient. Afònic. Però somrient. L'agressivitat de Mima Coulibaly dins la zona, i un parell de triples d'una exhausta Noemí Jordana, van decantar la balança a l'inici del darrer quart i l'Uni, que havia compaginat moments brillant de joc en el primer amb altres on perdia un munt de pilotes de tota mena, va acabar enderrocant la resistència del Gernika (75-68) per trencar una ratxa de tres derrotes consecutives. El temut "Tourmalet" amb què Xavi Fernández començava la seva primera experiència com a primer entrenador (Gipuzkoa, Conquero i Gernika en vuits dies) ha acabat sense que les gironines hagin caigut de les places de "play-off". Ara, l'Spar Citylift Girona tindrà dues setmanes amb només un partit cada diumenge, i contra rivals de menys nivell (Rioja i Gran Canària), entrant en un escenari de més optimisme. I, a sobre, dimecres Ify Ibekwe aterra a Girona.\nAhir el més important era guanyar. Una derrota hauria estat un autèntic naufragi. Però el com segueix sent important per a Xavi Fernández. I les vint-i-set pilotes perdudes no poden deixar satisfet al tècnic que, en canvi, si mira el got mig ple pot exhibir múscul amb el bon joc del primer quart. Un 26-14 amb una claredat en l'atac estàtic com no s'ha vist en tota la temporada, amb triples inclosos de Givens i Knezevic que han perdut la por a mirar cistella de fora quan es queden soles, una direcció sòlida de Jordana i un clar domini en el joc interior on Gisela Vega mai va ser un problema.\nA l'Uni, però, li va faltar instint, forces i, sobretot, continuïtat en el seu joc per "matar" el partit. El joc va davallar en qualitat i, enmig d'un criteri arbitral poc clar, l'Uni va tenir problemes quan, en plena roda de canvis, Fernández va provar Spanou jugant d'aler. Una estructura d'equip que, a priori, pot acabar sent prou normal un cop hagi arribat Ibekwe. Ahir, però, la grega no va contenir a Claudia Pop que li va fer un estrip en tres minuts per acabar igualant el partit abans del descans (38-33 amb quinze punts de la romanesa del Gernika). I, si al final del segon quart, el problema havia estat la defensa de Pop, a l'inici del tercer la via d'aigua va arribar a través de la pressió tota la pista del Gernika. El tècnic visitant, Mario López, coneix bé a Noe Jordana. I sap que, d'ençà de la sortida de Mingo, l'Uni no té una segona base clara i la paraula descans està desterrada del diccionari de la veterana jugada de Torelló. A tres minuts per acabar el tercer quart, el Gernika es va posar per davant en el marcador per primer cop en el partit, 45-46 amb un bàsquet de Pop, i el partit va quedar obert amb deu minuts per jugar-se. Un darrer quart on l'Uni va saber llegir bé que havia de buscar a Coulibaly. La pivot de Mali va anotar cinc punts gairebé seguits amb una força lluny de l'abast de les basques. Llavors, traient forces d'on fos, Jordana va anotar un parell de triples gairebé seguits que van desactivar l'intent de reacció del Gernika.


Nova victòria del Borges | Lleida.com\nNova victòria del Borges\nL’Asisa Borges Vall va aconseguir ahir una nova victòria a la Superdivisió de Tenis Taula, a l’imposar-se per 4-1 al San Sebastián de los Reyes, en el segon dels tres partits que ha d’afrontar l’equip aquesta setmana. Dilluns va empatar 3-3 amb el líder, el Cajasur Priego, ahir va aconseguir la desena victòria de la temporada, que el situa provisionalment segon i demà visitarà la pista de l’Arteal de Santiago de Compostel·la.\nL’Asisa va haver de remuntar, ja que en el primer partit el rus Aleksei Zhukov es va imposar per 2-3 a Joan Masip en un vibrant duel, amb parcials d’11-9, 15-13, 2-11, 7-11 i 9-11. Masip no va poder aprofitar el fet d’haver guanyat els dos primers sets i el San Sebastián de los Reyes va col·locar el 0-1.\nMarc Duran va igualar el xoc a l’imposar-se per 3-0 a Rafael Casares, amb parcials de 12-10, 11-8 i 11-4. Malgrat que dilluns es va lesionar, l’egipci Elsayed Lashin va voler ajudar l’equip i ho va fer sumant el segon punt per al CTT Borges, ja que es va imposar per 3-0 a Vladislav Ursu, amb parcials d’11-4, 11-9 i 11-5.\nMarc Duran va demostrar que està en un gran moment de forma i va encarrilar el triomf per als de les Garrigues al derrotar de forma molt còmoda, 3-0, Zhukov. Els parcials ho diuen tot: 11-2, 11-5 i 11-8.\nFaltava tancar l’encontre i l’encarregat de fer-ho va ser Joan Masip que, en cinc sets, va superar Vladislav Ursu (3-2), per col·locar el definitiu 4-1 al marcador. Els parcials d’aquest últim duel van ser 11-8, 9-11, 15-13, 8-11 i 11-7.\nEl Borges arranca un empat davant del líder\nL’Asisa Borges Vall cau i posa punt final a l’aventura europea\nEl balaguerí Lluís Cortés, nominat per la FIFA a millor entrenador de l'any


Els salaris es disparen a Catalunya, mentre que s'estanquen a Madrid\nEls salaris guanyen poder adquisitiu a Catalunya, mentre que s'estanquen a Madrid\nEls treballadors catalans recuperen de mitjana el 2,2% de poder adquisitiu, i els madrilenys, el 0,3%\nBarcelona 26 de de febrer del 2020. 14:38\nL’empenta a l’alça que mantenen els salaris, i al qual la inflació segueix el ritme, ha provocat que els treballadors catalans hagin recuperat el 2,2% de poder adquisitiu en els dos últims anys. El que equivaldria a uns 469 euros a l’any, tal com recullen les dades del Monitor Adecco, publicades aquest dimecres. Aquests reflecteixen una alça del sou mitjà a Catalunya fins als 1.811 euros bruts al mes. L’increment dels salaris està sent en els últims trimestres superior a Catalunya a la mitjana espanyola, cosa que ha provocat que els treballadors de l’esmentat territori siguin els tercers que més poder de compra han recuperat en els dos últims anys. Mentrestant, en altres territoris de magnituds similars, com Madrid, el poder de compra voreja l’estancament.\nDesprés d’una dècada de moderació salarial i creixements sostinguts dels preus, les tornes s’han invertit (de moment) i les nòmines a Espanya estan recuperant part del poder adquisitiu perdut després de l’esclat de la crisi econòmica. Especialment l’últim any; ja que si fa 12 mesos el salari mitjà dels espanyols perdia 1,1% de poder de compra, actualment guanya l’1%.\nA Catalunya, fa cinc trimestres consecutius que el salari mitjà registrat per Adecco creix sobre la cota del 2,4%; molt per sobre del ritme de l’IPC, que a Catalunya va tancar gener a l’1,2%. Fet que ha deixat marge perquè els catalans recuperin poder de compra, concretament el 2,2%. El sou mitjà en aquest territori no guanyava tant poder adquisitiu des del juny del 2010.\nMadrid voreja l’estancament\nEls barcelonins guanyen 30.807 euros a l'any de mitjana\nEls salaris catalans han recuperat en els dos últims anys el doble de poder de compra que la mitjana espanyola, que ha crescut l’1%. I substancialment més que territoris de magnituds econòmiques similars, com Madrid, on els seus assalariats han vist créixer el seu poder adquisitiu el 0,3%. Ja que els sous creixen, interanualment a l’1,5%, però a un ritme no gaire allunyat de la inflació. No obstant, els salaris en l’esmentada comunitat –empatada amb el País Basc– continuen liderant el rànquing territorial, amb un sou mitjà de 1.990 euros bruts al mes. La mitjana espanyola va tancar el 2019 en els 1.695 euros.\nEl vigor amb què creixen les remuneracions a Catalunya no el comparteixen totes les autonomies. El poder adquisitiu va créixer en els dos últims exercicis en 11 de les 17 comunitats autònomes. La Rioja (-0,3%), Andalusia (-0,8%), Múrcia (-0,8%) i Castella-la Manxa (-2,1%) no van formar part de l’esmentat grup.


Un acte vandàlic al Zoo de Barcelona allibera quatre exemplars de dues espècies d’ocells\nEls responsables del Zoo no han localitzat els culpables però els Mossos d’Esquadra han obert una investigació\ndijous, 3 d’agost 2017 - 08:51h\nEntrada del zoo de Barcelona | Cedida\nEls responsables del Zoo de Barcelona han informat la Guàrdia Urbana i els Mossos d'Esquadra d'un acte de vandalisme que hauria tingut lloc la nit de dimecres passat, 2 d'agost, al recinte. La institució ha explicat a Catalunya Ràdio que algú hauria entrat al parc i hauria alliberat alguns ocells que estaven tancats en una gàbia.\nEs tracta de quatre animals, entre l'espècie de la fredeluga, un ocell africà i el becplaner. Els hipotètics delinqüents haurien trencat les cadenes que protegien en recinte per entrar, però tot seguit hauria sonat l'alarma que alertava els vigilants de seguretat. El cos de policia ha iniciat una investigació per localitzar el culpable.


creació | contraportada\nD’ Electra al Teatre Lliure passant per Shakespeare : què més podem fer per a que vinguis al teatre?\nAl TNC es representa Electra de Sòfocles així com un Shakespeare, la resta de teatres programen teatre de tots els segles fins arribar al més contemporani; el Teatre Lliure tot just avui em pregunta a través d’una enquesta de qualitat sobre els meus hàbits d’oci i d’assistència al teatre. I tothom – sense cap excepció – amb una preocupació gran: què puc fer per a que vinguis al teatre? Aquesta és l’eterna pregunta. La majoria d’estudis i llibres publicats recentment realitzen una mirada a la qüestió des d’una òptica pràctica i mercantilista. Incideixen en la importància de l’estudi dels públics sobretot per poder conèixer-los millor i així adreçar-nos a ells de la manera més adequada. Així mateix, és igual d’interessant com es fa una mirada a alguns exemples de bones pràctiques que, sovint, sorprenen amb estratègies de màrqueting que poc a poc incideixen en els hàbits dels espectadors– veure per exemple “Marketing de las Artes Escénicas. Creación y desarrollo de públicos” d’en Jaume Colomer i d’en Jordi Sellas. Darrerament el concepte de moda és el màrqueting d’emocions. Els que ens dediquem al màrqueting i la comunicació volem travessar el cor i/o les visceres de l’espectador que ha de veure’s arrossegat per la novetat de l’espectacle. Quan una persona experimenta això s’obre el canal més ben valorat: el boca-orella. Aquests dies he estat llegint sobre l’apassionant món de la literatura comparada i concretament m’he retrobat amb alguns autors que han tingut la valentia de preguntar-se sobre l’art i sobre la força que aquest impregna en les ànimes de les persones. Curiosament me n’adono que la qüestió de la definició de l’art sempre s’ha preocupat, en el fons, de la creació de públics, parlant d’una manera més romàntica, de la funció de l’art i el desvetllament de l’ interès en la persona. Horaci a Epistola ad Pisones diu “Els poetes volen o ser útils o agradar o dir al mateix temps coses no només agradables, sinó útils per a la vida” i d’aquí els teòrics de la teoria literària han parlat sempre sobre la funció del teatre que dóna plaer i la funció doctrinal. El teòric literari R. Wellek afirma que la funció que dóna plaer és la funció alliberadora de sentiments, catàrtica – terme aristotèlic – o d’evasió. Amb la funció d’utilitat relaciona la funció doctrinal o cognoscitiva. De fet la dramatúrgia com a forma de coneixement ja està present a Aristòtil i a Plató, que relacionen aquest contacte amb el coneixement com un dels motius d’empatia del receptor amb l’obra artística. Alguns altres autors com Sartre inicien una corrent de pràctica compromesa que Wellek relaciona també amb la funció doctrinal de l’art. És molt interessant veure com Aristòtil en referir-se a la catarsis destaca la importància de la connaturalitat de la imitació i la importància que té per a l’home “imitar” ja que és la manera d’adquirir coneixement. Tanmateix destaca la gran font de plaer que és qualsevol acte d’imitació, doncs sempre agrada repetir l’experiència del que és conegut. Gorgias a Elogi a Helena destaca el poder de la paraula. “La paraula pot infondre temor, compassió plena de llàgrimes, pot apropar als dolors, de manera que l’ànima experimenta mitjançant la paraula una passió pròpia amb motiu de la felicitat i de l’adversitat en assumptes i persones alienes”. D’això ja es va adonar també Plató que va propugnar la vigilància de la poesia per part de l’Estat per la influència que aquesta té sobre les ànimes. Posteriorment tota la història de la filosofia està plena de pensaments sobre les funcions de l’art. Tots aquests pensaments ens remeten a l’actualitat i ens permeten entendre millor que el més íntim de la humanitat és universal i una mirada històrica permet indagar fins a aquest microscòpic botó que guarda el gran secret que ens mobilitza a ser consumidors d’art.\nEtiquetes:aristòtil, creació, Cultura, públic, plató, teatre\nArxivat a Actualitat, Cultura, febrer 2010 | Leave a Comment »


La Festa d'Elx, d'Andreu Castillejos | La Festa o Misteri d'Elx - Misterio de Elche\nLa Festa d'Elx, d'Andreu Castillejos\nDel 18 de maig al 17 de juny de 2005, la sala d'exposicions del Centre de Congressos «Ciutat d'Elx» albergà una de les exposicions més esperades des de feia anys: una retrospectiva de l'obra fotogràfica sobre la Festa o Misteri d'Elx de l'artista il·licità Andreu Castillejos. Per la qualitat de l'obra i com a homenatge al fotògraf, el web ha decidit reproduir la major part de les imatges que apareixen en el catàleg (Institut Municipal de Cultura, Elx, 2005).\nClique per a visualitzar l'àlbum ► La Festa d'Elx, d'Andreu Castillejos\n(a càrrec de Rafael Navarro)\nEn més d'una ocasió he afirmat que l'Andreu Castillejos és un dels artistes figuratius més interessants i de major entitat del panorama espanyol.\nEl fet que utilitze com a mitjà d'expressió indistíntament la pintura, la fotografia o ambdues a la vegada, és anecdòtic. No ho és tant el fet que haja vinculat una gran part de la seua reflexió fotogràfica a un determinat tema, La Festa, quan en Espanya el pensament estètic a prop de la fotografia és encara, malgrat els voluntariosos treballs teòrics duts a terme, quimèric.\nTinguen present que fins a la segona meitat dels seixanta no comença a publicar-se una comptadíssima producció de literatura fotogràfica, en la seua major part estudis de tipus històric, a la qual succeiria en la dècada següent la traducció d'obres fonamentals del pensament estètic fotogràfic, el que fa que encara avui el fenomen de la fotografia artística es trobe orfe d'una literatura teòrica pròpia, la qual cosa comporta una dificultat prou gran per al seu estudi.\nPer una altra banda, la Festa d'Elx, amb tots els estudis, premis, honors i distincions de les darreres dècades, se'ns apareix quasi com un gènere artístic, carent al mateix temps d'un estudi plàstic, però sobre el que qualsevol visió es dóna per sobreentés que no pot ser una altra cosa que un simple testimoni, relegant-se qualsevol actuació en aquest camp a la mera reflexió historicista.\nPense que aquesta exposició fa patent el contrari, parodiant Baroja, Andreu Castillejos ens ensenya que «la fotografia que intenta ser un reflex de la vida ha de tenir les solucions de la vida». Aquesta no és la Festa d'Elx. Ho han endevinat, Andreu tracta, a través d'una anècdota, la Festa d'Elx, d'incórrer en la coneguda projecció de l'autor en les seues creacions, alló de «Madame Bovary c'est moi».\nPossiblement, el primer i més complicat graó de l'exposició radique en ser capaços d'assumir que trobar en aquestes fotografies el que percibim cada agost als carrers d'Elx, o a Santa Maria, és un exercici tan difícil com ho és identificar aquella insatisfeta dama de províncies amb el bigotut missàntrop de Rouen.\nS'ha dit que idees i opinions constitueixen el present de l'experiència artística. Matisem. La fotografia de Castillejos consisteix en l'actuació d'aquestes idees i opinions, el que equival a dir —en un pla estètic independent de l'argument— les fotografies de La Festa d'Elx d'Andreu Castillejos no són tan fotografies de la Festa com Festa elles mateixes, com una altra Festa, amb aqueixa objectualitat distinta que assumeix l'art contemporani.\nLa personalitat creadora de l'Andreu Castillejos s'imposa constantment per sobre del model, transgredint conscientment la legalitat per mostrar-nos el seu pensament estètic.\nLa Festa d'Andreu Castillejos\n(Joan Castaño i Biel Sansano)\nEls testimonis gràfics de la Festa d'Elx abans del segle XX es redueixen a un dibuix de factura popular que encapçala un romanç anònim publicat l'any 1846 i relata l'enfonsament accidental de la tribuna de l'Ajuntament —sense cap ferit greu— en la celebració del 15 d'agost de 1840, en el qual se'ns mostra ingènuament la disposició escènica del Misteri.\nCaldrà esperar a l'any 1900 per a trobar publicades les primeres fotografies de la representació que corresponen a les de l'agost anterior. Es tracta d'un conjunt de vuit fotografies que Herbert Vivian va utilitzar per il·lustrar el seu reportatge «An opera in a Cathedral», publicat en la revista anglesa The Will World Magazine, i que coneixem gràcies al col·leccionista il·licità Josep Antoni Carrasco, que les ha localitzades recentment. Són imatges esplèndides de les Maries, de l'apostolat, del torn del cel, quatre vistes de la processó de la Mare de Déu pels carrers de la ciutat i, finalment, l'arribada de la Mangrana al cadafal, fotografia feta des de l'esmentada tribuna municipal.\nL'any següent, el 1901, segurament motivitat per la visita i les iniciatives del musicòleg tortosí Felip Pedrell, l'historiador il·licità i fotògraf ocasional Pere Ibarra va decidir fotografiar personalment la Festa. Habitualment utilitzava la tècnica fotogràfica com a eina auxiliar en els seus estudis històrics i, de fet, a la seua mort llegà a l'ajuntament de la ciutat més de mil plaques fotogràfiques de vidre amb imatges d'Elx, gran part de les quals han desaparegut i ara mateix tan sols unes poques estan localitzades en mans privades.\nIbarra va fotografiar amb detall el muntatge del cel des del mateix terrat de Santa Maria i també —des de balcons i cornises del temple— algunes escenes de la representació salvant, d'alguna manera que cal concretar encara, la dificultat de la manca de llum existent a l'interior de l'església. Anys després, amb motiu de la restauració de la Festa del 1924 va reproduir i comentar algunes d'aquestes imatges en el seu Album de fotografías y descripción de «El Misterio de Elche» («La Festa»), que es va repartir com a guia gràfica per als espectadors. Una guia original i molt poc coneguda que l'any passat vam recuperar amb el suport del Patronat del Misteri d'Elx.\nTambé el fotògraf il·licità Hermógenes Esquembre ens va deixar algunes imatges de la Festa dels anys vint: sant Joan, sant Pere, sant Tomàs, les Maries, grup d'apòstols i jueus —tots ells posant a les terrasses de Santa Maria— i també la tramoia aèria i les baixades de la Mangrana i de l'Araceli.\nTanmateix, la dificultat de fotografiar la Festa amb aquestes primitives tècniques queda palesa quan l'any 1935 el Patronat de la Festa —creat arran de la declaració de l'obra de Monument Nacional—, va organitzar un concurs de fotografia amb la intenció d'iniciar un arxiu d'imatges que pogueren servir a l'organisme per a les seues publicacions divulgatives o propagandístiques. D'aquest any és la col·lecció de dotze imatges realitzades per Jaime Antón Soriano —anys després, director artístic de la revista Festa d'Elig— des del púlpit de l'epístola de Santa Maria i que ens permeten conéixer la nova disposició escència de la Festa i la recuperació de l'entrada dels jueus.\nEn els anys quaranta ja són més abundants les fotografies, atés que l'evolució tècnica permetia captar un major nombre de detalls, encara que algunes escenes, com per exemple, la coronació final, es resistien. Així ho manifesta l'investigador José Pomares Perlasia que l'any 1957 va il·lustrar el seu llibre La «Festa» o Misterio de Elche amb un apèndix de més de cinquanta fotografies, tota una innovació en els estudis sobre l'obra il·licitana.\nNo obstant això, les primeres fotografies en color són de 1954. Com no podia ser d'una altra manera foren fetes per un foraster, ja que al nostre país el color, en aquesta època, encara era una aventura. Concretament, per la professora nordamericana Roma Hoff, que estigué entre nosaltres en les primeres representacions extraordinàries de la Festa i els altres actes circumdants del 31 d'octubre i de l'1 de novembre d'aquest any. Unes fotografies que fa poc hem conegut gràcies a la tasca de divulgació i de recerca de la Festa que du a terme Hèctor Càmara a través d'Internet (www.lafesta.com).\nA banda de les col·leccions fotogràfiques esmentades, la revista Festa d'Elig és un testimoni excel·lent de com hem retratat la ciutat i la Festa al llarg de les dècades dels anys quaranta, cinquanta, seixanta i setanta, de com han evolucionat els punts d'interés a través de vora quaranta anys. Es tracta d'imatges que, en un afany de síntesi, se centren en els moments i personatges més representatius, espirituals, simbòlics, d'una manera d'entendre l'obra: la Mare de Déu, sant Joan, sant Pere, la Mangrana, el Ternari, etc. És una visió que algun dia caldrà estudiar amb atenció per veure com ha anat canviant, evolucionant, la nostra manera de mirar.\nA partir de finals de la dècada dels anys seixanta i, sobretot, dels setanta alguns fotògrafs locals troben en la Festa una font d'inspiració i ens mostren per mitjà d'exposicions i publicacions la seua visió personal, íntima, «objectiva», de la representació: Julián Fernández Parreño, Joaquín Portas, Paco Cascales, Rubén Sempere, María Ángeles Sánchez, Pere Deltell, Vicent Penalva, Loli Garcia, José María Ruiz, Jaime Brotons... i tants i tants altres que, amb els seus ulls, ens han donat i continuen donant-nos noves imatges de la representació. Al capdavall, noves lectures de la Festa.\nUn d'aquests fotògrafs, potser el més prolífic i singular, el que presenta una obra més personal, és Andreu Castillejos. Aquells que habitualment viuen la Festa cada any, poden donar fe de la seua presència habitual al voltant de la representació. Una presència menuda i inquieta, però molt respectuosa amb la Festa i amb els seus protagonistes, que abasta tots els racons del temple, el cel i la terra, els balcons i les trones, els carrers i l'ermita de Sant Sebastià. Segurament Castillejos és uns dels precursors en oferir-nos una visió subterrània i pròpia de la representació, un dels pioners en traure a la superfície de la fotografia les altres festes que hi ha en la Festa, els altres personatges que també actuen en la Festa, a pesar que no tinguen un paper i una màscara. O el primer en captar l'anècdota quotidiana dels personatges celestials en les seues febleses més humanes. El primer en aprehendre plàsticament el ritual centenari de la festa de tot un poble.\nLes seues imatges, en blanc i negre o amb color, amb una tècnica o amb una altra, amb aquella llum tan íntima que ell sap captar, ens mostren sempre detalls de la celebració als quals no havíem prestat atenció i, sobretot, remarquen clarament la unió indissoluble entre el poble d'Elx i la seua Festa. Unes vegades, l'ull del fotògraf es para sobre l'andador o el cadafal, sobre els artefactes, per captar la espontaneïtat dels xiquets-àngels o Maries i els homes apòstols o jueus; d'altres, Castillejos adreça el seu objectiu al públic que participa i fa possible la representació: els xiquets-espectadors —el futur de la Festa— que amb la seua innocència envaeixen l'«escena», o en altres, els homes i les dones del poble que ploren en viure la Festa, que l'expliquen a fills i a néts, o uns i altres assetjats, derrotats, pel rigor de la canícula a l'interior del temple.\nCastillejos, membre del Patronat de la Festa, malgrat el seu escpeticisme, es meravella i ens meravella en sorprendre moments simbòlics i anecdòtics de tot un poble, cadascú fent el seu paper, al voltant de l'Assumpta, com si foren cercles concèntrics que ixen de la Mare de Déu i que va ampliant-se. Primer els cantors, grans i xiquets, i després els espectadors que són també protagonistes fonamentals de l'obra. Tots units perquè tots són —tots som— imprescindibles per a fer possible any rere any, generació rere generació, la Festa. Aquesta Festa, vella de segles, però nova cada any, de la qual l'obra fotogràfica d'Andreu Castillejos és un testimoni esplèndid i excepcional, que no sols ha creat escola, sinó que ha fixat en la retina de generacions d'il·licitans i d'espectadors/lectors imatges de la representació que han tingut una divulgació internacional. No és exagerat afirmar que l'obra d'aquest fotògraf ha contribuït decisivament a difondre i a popularitzar la Festa d'Elx. Fotografies com el seguici marià en la porta Major de Santa Maria, la Maria agenollada amb la palma en la mà o els apòstols i els jueus amb les mans alçades sota la pluja d'oripell després de la coronació de la Mare de Déu, resulten ja una referència obligada en la iconografia de diverses generacions i són identificades perfectament per tothom.\nÉs cert que Castillejos fotografia les intimitats de la Festa i, com també hem dit, el poble que viu i fa la festa de la Maria Assumpta: els carrers, els preparatius a l'ermita de Sant Sebastià, el seguici, els moments previs, els posteriors, l'activitat de les tramoies, el tràfec del cel i, sobretot, el diàleg constant entre representació i vida quotidiana, entre actors i públic, entre cantors i tramoistes. Possiblement Castillejos és el millor testimoni del diàleg vulgar i màgic, quotidià i centenari, ritual, que envolta la Festa d'Elx.\nSi aquest és el fotògraf de les llums, cal dir que també ho és de les obres de la Festa, dels clars-obscurs que tenen tanta potència en els seus ulls. Castillejos ha creat escola i ha estat seguit en aquesta insistència de mirar als que miren, de sorprendre el gest, la intimitat, l'atmòsfera terrenal i humana de la basílica i de la representació. De fet, els seus temes fotogràfics han estat seguits per altrres fotògrafs que han descobert en l'obra d'aquest noves formes d'aproximar-se, de tractar, de mirar en definitiva, la Festa.\nLa seua tasca constant, desenvolupada al llarg de vora quatre dècades, ha quedat reflectida en multitud d'imatges impreses en cartells, calendaris, revistes monogràfiques, exposicions, etc. O també es pot apreciar en la seua participació en projectes tan emblemàtics com el Llibre de la Festa d'Elx que va editar Manuel Pastor l'any 1984. Amb textos de Gaspar Jaén i Urban, per mitjà de les lletres i de les imatges, se'ns mostrava el Misteri com la festa comunitària dels il·licitans, com l'expressió viva més important de la seua existència com a poble. Aquest continua sent un dels millors llibres que mai s'han fet sobre la Festa.\nTambé participà en l'exposició «Món i Misteri de la Festa d'Elx» impulsada des de la Generalitat Valenciana el 1986 en què mitjançant una important tasca d'investigació —com deuen tenir les exposicions que volen ser rigoroses—, es presentava el món que havia fet i feia possible la Festa d'Elx. O més recentment, l'any 2004, les seues imatges han servit de base al llibre Elx: palmerar i Misteri, amb textos de Gaspar Maciá i Vicente Molina Foix, que l'Ajuntament de la ciutat ha patrocinat per commemorar la declaració dels horts de palmeres i de la Festa d'Elx com a Patrimoni de la Humanitat.\nFinalment, cal consignar una altra de les característiques que, juntament amb el seu mestratge i exemple discret, singularitza el seu tarannà personal: la generositat. Sempre que algú ha tocat la porta de sa casa per cercar algunes imatges de la Festa per a qualsevol article, reportatge o exposició, hi ha trobat la col·laboració altruista de Castillejos. Moltes vegades, el fotògraf únicament ha rebut el silenci sobre el seu treball, quan no els actes de pirateria intel·lectual. És per tot això que trobem molt encertada la iniciativa d'aquesta exposició antològica del treball d'un fotògraf excepcional en la història d'Elx.\nEn aquesta ocasió el fotògraf ha reunit en el Centre de Congressos una selecció representativa del treball realitzat al llarg e vora quaranta anys: seixanta imatges, en blanc i negre i color, amb mides i tècniques diferents. El públic assistent quedarà seduït per les fotografies per moltes raons. Uns, perquè podran identificar imatges que ja formen part del patrimoni iconogràfic de la Festa i dels il·licitans; altres perquè hi descobriran un artista excel·lent; i uns altres, que ja saben del rigor i la qualitat del treball de Castillejos hi podran veure una dotzena d'imatges poc conegudes o que no s'han exposat ni editat mai. Al capdavall, una ocasió única per avaluar i apreciar l'obra artística d'un fotògraf inseparable de la iconografia de la Festa.


Lluitant a la contra: Els metges\nAra que aquests malparits es dediquen a fer vagues i a cridar als quatre vents la moooolta feina que tenen, l'excessiva responsabilitat que pateixen i lo indigne del seu sou (jajajaja), no està de més recordar les paraules del mestre:\nels hospitals és on intenten matar-te sense explicar per què. la freda i controlada crueltat de l'Hospital no es deu a metges sobrecarregats de treball o habituats a la mort i avorrits d'ella. es deu a metges ALS QUALS ES PAGA MASSA PER FER MASSA POC i als quals admiren els ignorants, com a bruixots amb poders de curació, quan la major part de les vegades no són capaços de distingir entre els pèls del seu propi cul i els de l'api.\nHi ha un documental magnífic (i no pas breu) sobre el tema. És obra del senyor Triers, Lars von Triers, de Dinamarca, un individu, suposo, prou conegut. Això si, no és gens fàcil de trobar (el documental), car el propi senyor Triers l'ha retirat per poc dogmàtic.\nOstres, m'agrada molt el von Triers. M'agradaria molt veure aquest documental. Miraré a veure si ho puc aconseguir...\nBé, en realitat no era un documental, sinó una série de ficció que va fer per la televisió danesa, ambientada en un hospital. Fa uns anys la van passar a la Filmoteca, tot i que el senyor Triers ha retirat la distribució perquè és anterior al Dogma. Es deia "el reialme" o una cosa així. Per pixar-se de riure.


Exposen 50 anys d'«hazañas» del dibuixant Jaume Forns, a Blanes\nS'inaugura avui una mostra de l'il·lustrador a la sala municipal\nLAURA PORTAL. Blanes\nSota el títol Jaume Forns i el món del còmic, s'inaugura avui (19 h) una exposició a la sala María Luisa García-Tornel de Blanes. Es tracta d'una mostra sobre l'il·lustrador Jaume Forns, que viu a Blanes tot i que va néixer a Barcelona el 1939. El dibuixant va ser un dels autors de les conegudes Hazañas bélicas, però també de Wendy, un popular personatge a Alemanya, Dinamarca, Noruega i Suècia. Forns ha treballat per a editorials com ara Toray, la francesa Imperia i l'alemanya Bastei.\n+ Dues pàgines creades per Forns: a l'esquerra, Hazañas bélicas, a la dreta, Wendy.\nAls anys seixanta els còmics a Catalunya i a l'Estat espanyol tenien com a temàtica personatges patriotes com ara Capitán Trueno o El Jabato, per als nens, i històries ensucrades i de noies perfectes en internats, per a les nenes, com ara les de Landers School. Però també, per als realment fans del còmic, hi havia les Hazañas bélicas, històries de guerra amb un dibuix precís i realista que feia les delícies dels nois, més que de les noies. Un dels seus il·lustradors va ser Jaume Forns, un blanenc d'adopció, a qui des d'avui es retrà homenatge en aquesta exposició.\nForns, que signava en castellà, va col·laborar en la creació de moltíssims personatges infantils i juvenils. De ben jove va començar a treballar a Gràfiques Ricard de l'Hospitalet, on es va iniciar en el dibuix d'historietes per a nenes de temes romàntics i contes de fades. D'aquí va passar a Toray, el 1961, on va ser un dels il·lustradors de la col·lecció Fulgor. Però just després s'incorpora a l'equip d'Hazañas bélicas. És en aquesta factoria on també il·lustra les històries de clàssics com ara Els tres mosqueters o Ben Hur, a més de ser un dels que dóna color a les portades de Capitán Trueno. En el seu currículum hi ha empreses internacionals amb col·leccions com ara Barbie i Mickey Mouse. Però un dels èxits més recents, als anys 90, va venir de l'editorial escocesa Thomson, que li encarrega crear el personatge de Wendy, una adolescent aficionada als cavalls. La Wendy el farà famós arreu d'Europa, especialment a Alemanya, Dinamarca, Suècia i Noruega. Del personatge se n'ha fet fins i tot una sèrie de televisió a Alemanya.


“Abans de morir m’agradaria saber qui va fer matar els meus germans” – BARCELONA MEMÒRIA HISTÒRICA\nPublicat el 20 Octubre, 2016 20 Octubre, 2016 per bcnmemoriahistorica\nEn Joan Galià Álvarez va néixer el 1929 a Mora d’Ebre. Quan va esclatar la Guerra Civil era un nen de 7 anys que, com molta gent d’aquesta època, va viure la por, la inseguretat i els horrors de la guerra. El 18 de novembre de 1939 els seus tres germans van ser afusellats al Turó de l’Oliva, a Tarragona, víctimes de la repressió franquista. En Joan, amb 87 anys, ho recorda tot i ens explica el drama viscut per la seva família perquè ni ell ni ningú oblida.\nCom recordes l’esclat de la Guerra Civil?\nLa guerra va començar quan jo tenia 7 anys. A casa érem mon pare, ma mare, tres germans, dues germanes i jo. En aquella època tots treballaven. Vivíem molt bé. Portàvem les terres d’un mas, així que alguns eren a casa i altres treballaven de jornalers. Jo era el més petit de casa. Va estellar la guerra i dos dels meus germans van dir: pare, tregui la mula del pou perquè ha estellat una guerra i no sabem què passarà.\nAls meus germans els van fer allistar. Els dos més joves els van obligar a fer guàrdies pel poble, però el meu germà gran no hi va voler anar. Un temps més tard, el poble de la Fatarella es va sublevar contra la col·lectivització de les terres però resulta que els meus germans no hi van anar pas allà. Això sí, quan els van cridar per quintes tots tres hi van anar.\nOn van ser destinats els seus germans?\nUn d’ells, el més petit, en Ramon, va estar a l’entrada de Belxite, on el van fer sergent. Després, va anar a l’entrada de Terol i finalment va anar a l’acadèmia militar i va arribar a ser tinent. L’altre, el mitjà, en Daniel, va estar al front de València i, per últim, el més gran de tots, en Josep, va anar a Terol.\nMentrestant, la resta de la família què feien?\nDurant un temps van evacuar el poble. Naltrus vam marxar a viure a Reus perquè hi teníem família. Quan es va acabar la guerra vam tornar a venir a Mora, com si res hagués passat. Al cap de 15 o 20 dies es van presentar els meus germans.\nQuè va passar quan van arribar?\nEls meus germans, quan van arribar, ens van dir que havien rebut una ordre on deia que qui no tingués les mans brutes de sang podia marxar a casa tranquil·lament. Així que quan van arribar, es van presentar a l’ajuntament del poble i no hi va haver cap problema.\nCom que havien vingut els meus germans, mons pares van agafar més terres per a treballar. Van agafar les terres de casa Nogués i els meus germans van posar-se a treballar com abans. El gran, però, no va poder tornar a la pastisseria, així que es va quedar treballant a casa.\nQuan va arribar la denúncia?\nAl cap de 2 mesos. Va venir l’alguatzil a casa una nit i va dir que per ordre del senyor alcalde, s’havien de presentar els tres nois per fer-los unes preguntes. Els meus germans van anar a l’ajuntament i ja no van tornar més a casa. Els van tancar i al cap de tres dies van traslladar-los a Falset. Allà, naltrus els podíem anar a veure cada setmana. Estaven al castell treballant de paletes i transportant aigua.\nI no hi havia cap problema per anar a visitar-los?\nBueno, de vegades. És que per sortir del poble havies de portar un “salvaconducto” i me’n recordo que un dia que volíem anar a veure’ls, vam anar a l’ajuntament a demanar-lo i ens van dir que no calia per anar a Falset. Aleshores quan vam arribar allà, la guàrdia civil ens va parar, ens van demanar el “salvaconducto” i com que no el portàvem ens van dir que érem rojos i al meu pare ja l’anaven a emmanillar. Vam començar tots a plorar i un guàrdia civil que hi havia per allà ens va deixar anar i vam tornar a casa.\nLlavors què va passar amb els seus germans?\nAl cap de dos mesos, als meus germans els van enviar a Tarragona, a la presó de Pilats. Al judici van dir que els tres germans havien anat a la Fatarella i que havien matat gent, però els meus germans no havien estat allí. El 18 de novembre els van afusellar a tots tres a les sis i mitja del matí, a la Muntanya de l’Oliva.\nSegueixen a la fossa comuna, imagino.\nSí, els van posar en una fossa comuna de qualsevol manera. Fa uns anys un grup de gent va demanar al govern posar-hi un monument amb els noms de tots els afusellats però no en van fer cas. Així que no va ser fins que va governar el PSC a Tarragona que ho van fer.\nSap qui va ser el que va denunciar els seus germans?\nDel judici de Tarragona els meus germans ja ens van dir més o menys qui eren els que havien denunciat, però oficialment no ho sabem. Abans de morir m’agradaria saber qui va fer matar els meus germans.\nPosted in Historia de todosEtiquetat #repressió #franquisme #mora #ebre #tarragona


Volta al món - 1 any - marc i mireia: NEPAL: 1ª aproximació als Himalayas\nNEPAL: 1ª aproximació als Himalayas\nAvui ens havíem de llevar a les 5h. a.m. per veure la sortida del sol sobre els Himalayas, però no ho hem aconseguit. Ens ha fet molta mandra llevar-nos, jejeje (estem de vacances!) Tot i així, a una hora més digna, hem pujat amb la moto fins a Sarankgot (1.700m.) un view point des d'on es poden contemplar gran part de les muntanyes més altes del món (Annapurna I, II, III i IV; Machuhapuchhare, etc.)\nDemà començarem el trekking per les Annapurnes, i estem una mica "acongojados" perquè seran 10 dies caminat entre 6 i 8 hores. Mama (sóc el Marc) al final m'he comprat uns pantalons... Don't worry ;-)\nNo sabem si durant aquests dies tindrem conexió a Internet, així que per si de cas.. FINS AVIAT!!!\nOstres,com aconseguiu wifi als Anapurnas serà la pera, després que a Japó no trobéssim cap lloc amb wifi!! Jaja\nÀnims que segur que és un lloc impressionat.\nAcavem de veure les fotos i son una passada, les volem toteees!\nMolts forçes pel trekking, però tal com us veiem segur que puedeu amb tot. Seguirem superatents. Molts petons. Papis\nLes fotos molt boniques i vosaltres satisfets, contents i feliços...\nSortosament us queden molts dies per veure sortir el sol als Himalayas, amb vistes impressionants i des de més aprop encara!!\nI pel que fa al trekking no us acoquineu que esteu ben preparats físicament; mitjons ben gruixuts, gorro, bones botes i tira milles... I si a més tenim pantalons nous ja no hi ha excusa per fer els 4.000 que faci falta.\nAhir vàrem saber que des de Paris també us segueixen amb molta atenció.\nAquesta tarda l'avi ha quedat molt sorprés de poder-vos veure i fer la xerradeta amb tanta facilitat. Les noves tecnologies el tenen aclaparat. Ja el veig amb una webcam a casa seva!!!\nEstem tan contents amb les rialles que hem vist a les fotos, de les vostres i dels nens que hi surten, que fins i tot s'ens han encomanat.\nCuideu-vos molt, penseu que des de Bcn us estarem empenyent a les pujades més dures (i ja veieu que som molts) i un petonàs ben fort.\nAvi Jordi, Clara, Albert, Jose i Montse\nquina energia que despreneu en el diari de ruta!\nanims amb el trekin!! segur que serà fantastic!\nPer aqui tot correcte, jo acabo d'arribar de la meva escapada a França i ha estat genial! Pluja i fred, pero llocs preciosos, vi i bon menjar!\nun petonas i us segueixo la pista!


Rai López: ‘Hi ha dirigents independentistes que estan disparant a les nostres trinxeres’ – Marfanta\nRai López: ‘Hi ha dirigents independentistes que estan disparant a les nostres trinxeres’\n“Lo doble discurs que acabe, perquè és una xacra que ens ha portat al que estem vivint ara”, ha afirmat este dilluns l’activista ebrenc Rai López. “On van els vots de la gent? Al que diu este dirigent davant de la càmera, o al que diu al despatx?”, s’ha preguntat durant una entrevista a Canal 21 Ebre. Segons López, la principal “xacra de l’independentisme és el doble discurs” d’alguns dirigents de Junts per Catalunya i d’ERC, que diuen coses diferents quan estan en públic i quan estan en privat. Sense dir noms, López ha remarcat que són persones que perjudiquen la unitat, i que sobren dins de les files de l’independentisme. Però que tenen dret a presentar-se a les eleccions si parlen clar sobre les seues veritables intencions. “El problema són els representants polítics que tenim, que davant de premsa i de l’oponió pública fan un discurs, i darrera, als despatxos i als passadissos, donen un altre. Esta gent sobren dins de les forces independentistes”, ha afegit. “Tenen tot lo dret de no voler lluitar pel que lluitem natros, però des d’altres formacions, i el que han de fer és dir la veritat. Però si dins hi ha gent que treballa pel contrari, és impossible. Perquè per cada un que vol la unitat, hi ha dirigents que estan disparant a les nostres trinxeres, parlant en ternes bèl·lics”, ha lamentat.\nEn la mateixa línia, López ha dit que Marta Pascal menteix quan diu que hi ha gent que té por d’anar en contra de Carles Puigdemont, però que diu la veritat quan apunta que dins del PDeCAT n’hi ha que no vol la independència per la que treballa Junts per Catalunya. L’activista s’ha declarat “puigdemonista i lauraborrasista”, i ha deixat clar que per ell Laura Borràs seria la millor candidata a la presidència de la Generalitat. “Per a mi, com ningú; per a mi, la millor”, ha reconegut. “Tothom que em segueix a xarxes sap que per mi Laura Borràs és una candidata meravellosa, i com a persona també, però en este tema no sóc imparcial. Ells ho hauran de decidir, no sóc jo”, ha dit en referència a Junts per Catalunya. “Per mi seria fantàstic, per l’amistat personal que tinc amb ella i per com crec que és com a persona, i sobretot pel recolzament que té de la gent”, ha remarcat López, qui darrerament ha acompanyat Borràs a multitud d’actes.\nD’altra banda, Rai López també ha criticat les últimes declaracions d’Oriol Juqueras, quan el líder republicà assegura que després de les eleccions no pactaran amb el PSC, tot i les falses promeses de Gabriel Rufián. “Aclarim-nos. Tu no pots dir fa uns mesos ‘no pactaremos con carceleros y expoliadores’, i una setmana després de les eleccions pactar amb ‘carceleros y expoliadores’. Això no pot ser, i ara surt Junqueras a dir que ERC no pactarà amb el PSC”, ha manifestat. “Si el mateix Rufián t’està llevant tota la credibilitat, perquè fa uns mesos ens va enganyar. A partir d’aquí, què fem, què creiem? Estos dobles discursos l’únic que generen és descofiança en la gent, i ja n’hi ha prou de desconfiança”, ha advertit.\nSegons Rai López, els sectors d’ERC i de Junts per Catalunya partidaris de negociar amb l’Estat millores per a l’autonomia catalana són els que estan frenant la convocatòria de mobilitzacions al carrer i silenciant el ressò a la premsa, tot i que dins dels dos partits també hi ha gent que vol fer efectiu el mandat de l’1-O. “Els mateixos que estan aturant les mobilitzacions són els mateixos que tenen lo poder i tot el control de premsa, i és molt difícil remar contra corrent de tot això”, ha denunciat. “Mentre s’estigui negociant, serà molt difícil que la gent torne a fer bullir els carrers”, ha assenyalat. L’activista és una de les persones que ha sigut citades a declarar per la seua participació en les protestes posteriors a la sentencia de l’1-O. En el seu cas, serà el proper 18 de febrer al jutjat d’Amposta.\n[+] TAMBÉ POTS VEURE L’ENTREVISTA ÍNTEGRA A CANAL 21 EBRE.\nTags: Baix EbreCamarlesCarles PuigdemontCatalunyaCDRCUPERCGabriel RufiánJunts per CatalunyaLaura BorràsOriol JunquerasPolíticaPSCRai LópezTsunami Democràtic\nLlancen la campanya ‘Volem un accés de l’AP-7 al Montsià’\nLlancen la campanya 'Volem un accés de l'AP-7 al Montsià'\nQuan van presentar l'inici de les obres del canal Xerta-Sénia\nEl Museu de les Terres de l'Ebre prepara una exposició sobre cartells de la Guerra Civil


Records dels anys 60: el meravellós desembarcament musical dels grecs a la Mediterrània (4). - Totxanes, totxos i maons\nA partir d’aquella segona edició del Festival de la Canción Mediterránea la presència de cançons gregues ja va ser una constant fins a la darrera, la de 1967. I amb força èxit perquè encara guanyarien una altra edició, la de 1965 (ara en parlaré), i quedarien tercers en la de 1961 (també en parlaré).\nSeguint l’ordre cronològic, l’any 1961 tornem a trobar Alekos Pandas fent un tàndem amb Angela Zilia que va obtenir el tercer premi amb ‘Ta grisa matakia’, una cançó que en la seva llengua original sonava així:\nAprofito ara per explicar un parell de peculiaritats d’aquell Festival: en primer lloc, les cançons les defensaven dos intèrprets diferents. No estava escrit enlloc, però la convenció era que un cantava una versió més clàssica i l’altre es decantava per la banda de la modernor. Vaja, el que aleshores es deia ‘la versió melòdica’ i ‘la versió rítmica’. Això va donar peu a parelles d’intèrprets… curioses, si més no. Com, per exemple, Imperio de Triana-Ramon Calduch, Torrebruno-Nilla Pizzi, Mary Santpere-Dodó Escolá, Víctor Balaguer-Los Iruña’ko, Duo Dinámico-Lolita Garrido, Georgie Dann-Frida Boccara, Alberto Cortez-Marty Cosens, Los TNT-Franciska, Hermanas Serrano-Dodó Escolá, José Guardiola-Monna Bell, Dyango– Lita Torelló, Betina-Antoni Parera Fons, Francisco Heredero-Los de la Torre, Little Tony-Gianni Pettenati.. i Salomé i Raimon.\nLa segona peculiaritat era que molt pocs dies després del Festival arribaven a les botigues els discos amb les cançons guanyadores i les seves versions en castellà. Cantades pels mateixos intèrprets originals o per alguns d’aquí. En la majoria dels casos l’editora d’aquells discos era Belter, tot un clàssic (vegeu aquí i fixeu-vos en l’explicació que trobareu sobre l’origen del nom de la companyia). En aquest sentit recordo que José Guardiola i Lita Torelló se’n varen fer un bon fart d’editar discos amb versions.\nEscolteu ara la versió del ‘Ta grisa matakia’ cantada pel mateix Alekos Pandas… però en castellà:\nI arribem a l’edició de l’any 1965, la del primer premi a una petita meravella titulada ‘Min les tipota’ i cantada per dues senyores de categoria: Niki Kamba i la gran Zoi Kurukli.\nQuan el 24 de setembre de 1967 va baixar el teló de la novena edició del Festival de la Canción Mediterránea ningú (ni els mateixos organitzadors) s’imaginava que ja no tornaria a celebrar-se’n cap més. El cert és que no recordo que mai es donés una explicació oficial dels motius d’aquell final en sec però sembla bastant plausible pensar que estava relacionat amb el triomf uns mesos després -abril de 1968- de Massiel al Festival d’Eurovisión amb el famós ‘La la la’.\nAquell triomf obligava a TVE a organitzar l’edició de l’any següent i, per tant, tots els recursos econòmics de la cadena es varen concentrar en l’organització d’aquell esdeveniment que, ai las, va estar a punt d’anar-se’n al garet. Un garet en forma de boicot internacional a causa d’un estat d’excepció decretat pel règim de Franco.\n(Trobareu tots els detalls explicats en aquest apunt. És llarg però molt substanciós, ja us aviso).\nEn el proper apunt -el que tancarà la sèrie- continuaré parlant d’aquells anys en els que vàrem viure de molt a prop el meravellós desembarcament musical dels grecs a la Mediterrània.


Tot i la pandèmia, aquesta Festa Major no hi faltarà l'encesa del campanar, la nit del dia de Santa Anna ARXIU / INFOCAMP\nLa Festa Major de Santa Anna del Vendrell concentrarà, a partir d'aquest cap de setmana, la majoria d'actes, sota el lema “la millor vacuna!”. Enguany, tot i la pandèmia, l'Ajuntament i les comissions han pogut recuperar tant la Cercavila de Cultura Popular com la Cercavila de foc, això sí, adaptant el seus recorreguts a la situació pandèmica.\nPer Sant Jaume, aquest diumenge 25 de juliol, al migdia, l'Auditori del Tívoli serà l'escenari de l'Acte de Reconeixement dels Portants d'honor 2020-2021. Tot seguit, es farà el Pregó inaugural de la Festa Major, que anirà a càrrec de Jaume Ramon Pinto. A les 14h, des del campanar, la Tronada i el Repic de Campanes recordaran als vendrellencs i vendrellenques que és Festa Major.\nLa Cobla Orquestra Costa Brava oferirà una ballada de sardanes, a les 19h, a la Rambla. I a la mateixa hora, a l'aparcament del carrer Colom, es representarà l'espectacle infantil 'La xerinola d'en Rikus'. A les 20h, a la plaça del Tívoli, els Grallers Tocats de Canya oferiran el XXII Concert de Festa Major. Per cloure el diumenge, a les 22h, es podrà gaudir del monòleg de Toni Moog i del concert amb la Banda del Petit Comitè, i a les 22:30h, del concert i ball amb l'Orquestra Costa Brava.\nPer Santa Anna, tornen les cercaviles\nEl dia de Santa Anna, dilluns 26 de juliol, a partir de les 08h, les Matinades s'encarregaran de despertar els ciutadans amb un recorregut pels carrers de la vila, amb Les Gralles del Baix Penedès, els grallers Tocats de Canya, Els Mosquits i Les Gralles de l'Aligueta. A la mateixa hora, el Ball de Diables del Vendrell també farà les seves Matinades pel carrer Muralla, plaça Nova, i carrers Cafès, Prat de la Riba, Peix , fins a la plaça Vella.\nA les 10h, l'església parroquial acollirà l'Ofici Solemne en honor a Santa Anna, amb la interpretació del Toc d'Ofertori de Josep Mercader, Astor, a càrrec del graller Jordi Inglès bo, Bero. L'acte compta amb la col·laboració dels Amics de l'Orgue del Vendrell.\nLa cercavila de grups de cultura popular sortirà a les 11h després de l’Ofici, amb concentració al c/ Sant Magí per iniciar recorregut a la plaça del Tívoli i seguir pel c/ Cafès, carretera del Doctor Robert, la Rambla, c/ Prat de la Riba i c/ Peix per acabar, a les 13h, a la plaça Vella, amb els versos del Ball de Diables. Hi participaran tant els grups infantils com els d'adults.\nLes activitats es reprendran, a les 20h, a l'aparcament del carrer Colom, amb un espectacle de dansa, a càrrec d'Aulatres Escola d'arts escèniques i l'Escola de ball Miriam Buitrago (secció de ball de la Lira Vendrellenca). A les 21:30h, es podrà gaudir del concert amb Geluc i Suu, a la Pista d'atletisme.\nPel que fa a la cercavila de foc, a les 22h, la concentració serà al c/ Colom i farà recorregut per la carretera de Santa Oliva, carretera de Valls, carretera del Doctor Robert i c/ Cafès per finalitzar a la plaça Nova. Hi prendran part grups únicament del Vendrell.\nI a la mitjanit, la tradicional Encesa del Campanar, a càrrec de Pirotècnia Dragon, posarà el punt i final al dia de Santa Anna.\nI per Santa Anneta...\nL'endemà dimarts 27 de juliol, “Santa Anneta”, les Matinades tornaran a recórrer a partir de les 8 del matí els carrer de la vila amb el so de les seves gralles.\nA les 18:30h, la plaça del Tívoli serà l'escenari de la Ballada de Lluïments. Serà el torn dels balls parlats amb l’acte sacramental del Ball de Diables, els versos dels Diablons i els versos de les Gitanes; i el Ball de Valencians farà les figures de falcons que no poden fer habitualment en cercavila.\nDe les 18 a les 21h, els més petits podran gaudir dels inflables d'aigua infantils instal·lats a la carretera Sant Vicenç, entre els carrers Transversal i Montagut. I a les 20h, els alumnes de la Lira Vendrellenca oferiran una exhibició de trapezi, a la plaça Francesc Macià. Finalment, a les 22h, es podrà gaudir del concert amb els grups locals Guardafuegos i El Lado Oscuro (Tribut a Jarabe de Palo).\nLes colles de grallers recorreran, a partir de les 08h, els carrers de la vila en les últimes Matinades.\nJa a la tarda, a les 19h, El Pot Petit presentarà a l'aparcament del carrer Colom l'espectacle infantil 'Vull cantar i vull ballar'. A les 19, a les 21 i a les 22h, a la plaça del Tívoli, el Grup de Teatre Inestable del Vendrell oferiran tres representacions del Ball de Malcasat. A la mateixa hora, des de l'Oficina de Turisme, ens proposen la ruta 'Coma-ruga un viatge en el temps'.\nFinalment, a les 22h, es llençarà des del campanar la Tronada fi de festa. I a les 23h, a l'aparcament del carrer Colom, hi actuarà el grup d'havaneres Son de l'Havana.\nProgramació i reserva d'entrades\nLa programació de la Festa Major, així com la reserva prèvia d'entrades o invitacions, es pot consultar degudament actualitzada a la pàgina web.


El Suprem conclou que el client ha de pagar l'impost de les hipoteques - El triangle\nLa majoria de magistrats voten a favor de deixar sense efecte la sentència que canviava la doctrina\nEl Ple del Tribunal Suprem ha acordat aquest dimarts tornar a la doctrina que estableix que són els clients, i no la banca, els qui han d'afrontar les despeses derivades del pagament de l'impost d'actes jurídics documentats en les hipoteques.\nSegons avancen fonts jurídiques, la decisió s'ha adoptat per 15 vots a favor i 13 en contra enmig d'una gran divisió del tribunal.\nDesprés de quinze hores de deliberació, els 28 magistrats que componen la Sala Tercera han fallat a favor de tornar a la doctrina establerta abans que la Secció Segona afirmés que són els clients i no la banca la que ha de pagar aquest impost.\nD'aquesta manera, l'Alt Tribunal, que s'ha vist embolicat en una polèmica sense precedents a causa de la convocatòria per part del president Luis María Díez-Picazo de l'esmentat Ple, tanca el debat jurídic i revoca el "gir jurisprudencial" conegut fa una mica més de vint dies.\nPrevCCOO qualifica d’èxit la vaga a Vall Companys pels falsos autònoms