El vel d'Harmonia: d’agost 2011\nExperiència del sagrat\nHo he observat tant i tan sovint: en aquest àmbit cultural que genèricament anomenem Occident, s’experimenta un gran malestar enfront de les diverses formes en què s’expressa el sagrat. Fins i tot llegint-ho, com ara, tot i la distància que imposa el llenguatge. Una explicació de les moltes possibles a aquest fenomen: la por immensa a mirar-se endins-endins, al centre de la nostra veritable realitat. Aquesta Realitat, que aquí escric amb majúscula, per desconeguda fa por. Una cosa semblant passa respecte del silenci: per a moltes persones el silenci és terrorífic perquè els posa davant d’elles mateixes d’una manera nua, radical.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:55 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: experiència del sagrat\nVigília de Sant Fèlix\nLa vivència d’una Festa Major té moltes perspectives. La vigília de la Festa Major de Vilafranca del Penedès per a nosaltres, ahir, en va tenir una d’inèdita, ja que vam veure la tradicional processó de Sant Fèlix fins a la basílica de Santa Maria des de l’àtic dels nostres amics Anna Ruiz i Pere Martí: misteriosa llum nocturna, alçada respecte de l’objectiu, fons de taula parada per a un fantàstic sopar familiar, castell de focs a l’alçada dels ulls…Una veritable Festa.\n(a les fotos: el ball dels gegants Elisenda i Ferragut i una imatge del castell de focs)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 11:21 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: vigília de Sant Fèlix\nEn Vicenç P. L., un amic de joventut, una persona que sembla que em va conèixer força bé –els altres complementen la nostra imatge- m’havia dit moltes vegades: Et veig de velleta sempre amb una carpeta sota el braç.\nEl camí de la vellesa, tot i que la vida física ara s’ha allargat molt i el concepte de vellesa s’hagi desplaçat en el temps, el vaig iniciar el març passat, quan vaig complir 60 anys.\nEl meu amic va tenir una bona visió de les forces internes que m’empenyen i que s’encarnen en el contingut d’aquesta carpeta. En efecte, mai no he deixat de dur aquesta carpeta sota el braç, imatge de traginar a prop del cor la meva dèria lul.liana per explorar la naturalesa de la realitat, això tan mòbil i etern alhora, i dels papers –ara també en pantalla!- que en donen testimoni.\nLa figura de la velleta i la seva carpeta em sembla fantàstica perquè descriu molt gràficament el que els filòsofs grecs ja sabien, i que jo vaig aprenent pel camí: el coneixement, el saber, és sempre recerca.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:10 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: coneixement, recerca\nGirona amb Quim Curbet\nQuan si ha passejat en la seva companyia, les ciutats contenen el rostre dels nostres amics. Girona, per exemple, ha pres fesomies noves a través de Quim Curbet. Vam ser a Girona la tarda del dia 25. El sol hi queia aplomat, però se’ns va tornar lleuger al capdamunt de la catedral i els carrers del Call, que vam veure amb ulls nous. La conversa es va allargar a la plaça del Vi, davant d’un te fred. El final de la tarda a Girona ens va passar en intel.ligent i càlida conversa. Continuarà.\n(l'adreça del seu blog: http://quimcurbet.blogspot.com/)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 11:06 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Girona, Quim Curbet\nAmics de Josep Palau i Fabre\nEncara no existim ‘oficialment’, però hi ha una colla de gent, la majoria escriptors i estudiosos, que podríem constituir-nos en l’associació “Els amics de Josep Palau i Fabre”. D’ençà que l’escriptor va morir, l’any 2008, i a iniciativa de Joan Noves, ens reunim en la seva memòria un cop l’any en un restaurant a prop de Llançà, que és el lloc on anàvem a dinar amb ell després de les visites que li fèiem a la seva casa de Grifeu, generalment cap al final de l’estiu, i que ja constituïen una tradició per a molts de nosaltres i també per a ell, que s’hi havia acostumat de bon grat. Les visites acabaven amb un àpat fraternal a La Valleta.\nEn memòria d’aquest ritual al voltant d’una taula, alguns dels seus amics ens reunim en aquest dinar ampli que té com a colofó una tertúlia al jardí de la casa de Jordi Coca a Rabós. En aquesta reunió amable recordem l’amic Josep Palau i Fabre contant anècdotes, és clar, el personatge de Palau i Fabre n’és molt ric. Però, sobretot, llegim els seus textos i comentem l’abast de la seva obra.\n(En la fotografia presa aquest 24 d’agost: Lloll Bertran i Jordi Coca llegint de forma teatralitzada un fragment d’una obra còmico-dramàtica de Josep Palau i Fabre)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 19:09 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Josep Palau i Fabre\nEn la poesia es donen correspondències, es van construint ponts entre les paraules concretes i el seu significat simbòlic, sempre més d’un, ja que la comprensió final del text correspon al lector, cada lector.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:45 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: correspondències, poesia, ponts\nFotografia: temps detingut en una imatge\n"La fotografia multiplica la memòria", escriu Alejandra Niedermaier al seu llibre La mujer y la fotografia (Editorial Leviatán, Argentina). Més encara: la fotografia li dóna precisió. Cada imatge fotogràfica és la condensació d'un instant en el temps.\nPer Aristòtil i Plató la memòria és un component de l'ànima. Sí: l'ànima treballa amb la memòria per fer emergir a la superfície el record d'aquells que estimem, per exemple, i que ja no hi són físicament parlant. Així, acompanyada de fotografies, la memòria ens els 'presentitza' amb un gran realisme.\nEn aquesta fotografia d'estudi, que té un cert misteri, hi ha el meu pare de nen i la seva germana Trini, que va morir fa anys. A la tia Trini jo la vaig estimar molt.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 12:58 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Trinitat Costa Iglesias\nLa naturalesa de la realitat\nEn les filosofies orientals hi ha contingut un ensenyament que ara la ciència quàntica ratifica, i és la vacuïtat de les formes, que van i vénen, que es fan i es desfan, incloses les formes humanes, és clar. Aquestes filosofies posen l’accent en la naturalesa espiritual de l’existència, per tant, les formes són circumstancials. En canvi, a Occident la identificació de la persona és en el cos físic, sobretot en l’enfoc materialista. D’aquí ve la por i l’angoixa davant la mort perquè la mort significa l’extinció del cos i, per tant, l’extinció absoluta. No obstant això, els vells grecs, amb un peu posat en terra, sovint havien mirat a Orient i recomanaven de fer l’esforç de conèixer-nos a nosaltres mateixos per a progressar com a éssers humans. Perquè conèixer-nos, meditar sobre la realitat de la nostra naturalesa, porta a veure’ns en última instància com una forma condensada de matèria, sí, però també a percebre’ns més enllà d’aquest conglomerat físic, a percebre’ns com una realitat espiritual. Teilhard de Chardin ho va expressar d’aquesta manera tan nítida al seu llibre El fenomen humà: “No som éssers humans que tenen una experiència espiritual; som éssers espirituals que tenen una experiència humana.”\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:10 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: naturalesa de la realitat, Occident, Orient, Teilhard de Chardin\nEl món depèn de la mirada, de la mirada interior. L’estiu també depèn d’aquesta mirada que mira i veu. Es pronuncia estiu amb veu càlida i alguna cosa es dibuixa per dins, ja que l’estiu no és només una estació de l’any. Hi ha estius que ho són més que els altres. Estius personalitzats, podríem dir, estius fets a mida. A mida de la nostra mirada interior.\nA la vida a vegades només hi ha un estiu. L’estiu que ens vam enamorar, per exemple. Oh, jo m’he enamorat més d’un estiu, ja sento que diu algú. Sí. Però hi ha un estiu en què l’enamorament va més enllà de l’enamorament: és com una epifania, una revelació que trastoca la vida.\nEl meu és un estiu a Menorca. Per aquest motiu potser no hi he tornat mai més, a aquesta illa preciosa. Sento que alguna cosa molt fràgil i molt estimada es trencaria, d’aquella imatge, que no sempre va ser feliç, però sí que va ser epifànica: tota una vida dins d’aquest estiu a Menorca.\nDivuit anys no es tenen mai més. No des del punt de vista cronològic. Però sí que es tenen en la memòria d’aquest estiu que, com com el pa d’ángel el dijous de Corpus, brilla més que el sol. No necessito excuses per pensar en aquest estiu de la meravella: se’m presenta, diàfan com un mirall acabat de netejar, cada vegada que l’evoco.\nPerò un llibre m’hi ha fet tornar a través d’una veu poètica. Es tracta de L’estiu del tonigth, tonight (El Gall Editor), de Laia Martinez i Lopez. Aquest poemari va ser Premi Art jove de poesia en català 2010, convocat a Pollença (Mallorca).\nLaia Martinez i Lopez és nascuda a Berga, l’any 1984. L’any 2009, arrel de la publicació d’un llibre seu a Mallorca, va decidir passar-hi l’estiu. I aquest és L’estiu del tonigth, tonigth, l’estiu que, brillant més que el sol d’estiu a l’illa, li va canviar la vida. Enamorar-se no és una qualsevol cosa: és una de les coses més importants del món. Tant que, enamorats, ens canvia el món, ens canvia la mirada sobre el món.\nI aquesta nova mirada sobre el món és el fil conductor d’un poemari que descriu, amb suggestives imatges poètiques, com es transforma la vida ordinària en extraordinària. El prologuista de L’estiu del tonigth, tonigth, el poeta Francesc Parcerisas, apunta, ben encertament al meu parer, sobre la saviesa que atorga la mirada de l’amor.\nSens dubte. En l’amor, que hauríem d’escriure amb majúscula, hi entrem a les palpentes i pel camí n’aprenem les llums. Fins i tot quan l’amor es malaguanya. No és el cas de la jove poeta Laia Martinez, que ens n’ofereix, espontània i sàvia, la seva experiència pletòrica de l’amor en un llibre molt bell.\nEn els dies de l’estiu revé en tants de nosaltres el record d’un estiu triomfal, il.luminat amb el sol de la tarda que torna daurades les pedres dels temples. Sol que pinta de blau-verd el mar, que el pinta de blau-miracle com miraculosa és la mirada de l’amor que, com una vareta màgica, tot ho transforma en bellesa sublim. Deia Goethe que en la vida tot és símbol. Sí. I ho és a través d’aquesta mirada que tenyeix les coses de colors que semblen impossibles, colors-fruit de la blanca llum interior que els dissemina, pròdiga, en la natura de l’estiu. La mateixa llum que dibuixa en la nostra memòria i amb el traç precís d’un burí un estiu de la nostra vida, per més que ni hagi, i és desitjable, una muntanya ben alta de bons.\n(article publicat al Diari de Vilanova, 19 d'agost de 2011. A la foto, una vista del passeig de Vilanova, capaltard, amb la platja de fons, presa l'estiu de 2008)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 18:47 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: estiu, L'estiu del tonigth, Laia Martinez i Lopez, Menorca, tonigth\ndissabte, 20 d’agost de 2011\nDes de sempre que les cartes han estat considerades un gènere literari. Des del punt de vista clàssic tenim les epístoles, que són com petits assaigs escrits amb un propòsit. Amb el temps, i deutores del desig de comunicació, d’establir un diàleg de tu a tu, les cartes van esdevenint exponents no només de l’espontaneïtat de l’escriptura del jo, sinó també de la moderna escriptura fragmentària que permet la mescla de gèneres literaris, ja que en una mateixa carta es poden trobar reflexions entrellaçades amb la narració concreta d’un fet, o la simple expansió del pensament (a vegades, una confessió), o la descripció poètica d’un paisatge o d’un estat d’ànim. Tot hi cap, en una carta, és un espai perfecte per a la lliure escriptura.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:01 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Cartes, gènere literari\nLa casa entesa com una extensió del cos sembla estar lligada a les estances més íntimes del nostre ésser. En la casa es concentren el primer contacte amb el món, els afectes, la memòria familiar, el sentiment de pertinença. D’aquí ve que en el revers de la idea de casa hi hagi el dolor que provoca el desarrelament, un terrible sentiment de pèrdua, la sensació d’orfenesa, de carència. Sobretot quan te'n foragiten.\n(fotografia d'una casa de la Vall d'Aran, estiu 2009)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:42 6 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: la casa\nExperiència de la realitat\nLa transcendència és experiencial, però no és experiment comprovable, com busca la ciència. Aleshores, com explicar l’experiència de la transcendència? És difícil dir l’indicible. D’aquí venen, per exemple, les eternes discussions sobre si Déu existeix o no, ja que aquesta realitat –diguem-ho així per no concretar-ho en un nom- és experiència però no experiment. No obstant això, fins i tot des de la realitat humana sembla difícil negar la realitat, ja que la realitat és tant en el seu positiu com en el seu negatiu.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:31 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: experiència, Realitat, transcendència\nDeseixides de la matèria se m’apareixen les figures del passat. Els teus morts, a dir d’algú. Morts? És amb la seva ànima que parlo. No en queda res de la seva carn florida a les tombes. Són al meu cap, poblant la memòria. Són més enllà, o més ençà, de l’instant detingut en una fotografia. Són eternitat.\n(a la fotografia, l'àvia Maria Ferrer i Queraltó)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:54 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Maria Ferrer i Queraltó\nLa carta ha arribat en tres plecs dins d’un sobre de color verd, imagino que comprat expressament per a l’ocasió, ja que és d’un alegre color verd esmaragda. Segur que lliga amb alguna cosa que hi ha escrita. Amb traços rodons i ben dibuixats, al sobre hi ha cal.ligrafiat el meu nom, que, tot i la familiaritat, tot i la pertinença, tantes vegades em sembla estrany. I és que ni tan sols tinc sentiment de propietat amb el nom, si de cas només amb els llibres de la meva bibioteca.\nMentre llegeixo la carta em summergeixo en un càlid espai d’intimitat que cada vegada resulta més rar. Sembla que ja no és temps d’escriure cartes i menys manuscrites. La comunicació escrita passa per la immediatesa dels e-mails, per la seva indubtable facilitat.\nAmb l’autora de la carta, una amiga molt antiga amb la qual hem anat renovant l’afecte d’amistat, també ens escrivim e-mails. Però no hem abandonat aquella relació epistolar que ara es dóna molt de tant en tant, com un regal que ens oferim, ja que escriure una carta manuscrita reclama temps, i el temps, als nostres dies, es també cada cop més escàs. No perquè el dia no tingui 24 hores com sempre, sinó perquè el temps, ocupat amb tantes coses com fem, sembla que se’ns escola de les mans amb tanta rapidesa com l’aigua d’un cistell.\nEn la carta que vaig escriure a la meva amiga, i que ella ara ha contestat alegrant-me ja els ulls des del principi amb el sobre verd esmaragda!, li comentava passatges d’un llibre que estic llegint i que li recomanava: La ladrona de rosas (La Esfera de los Libros), una excel.lent biografia de l’escriptora Clarice Lispector escrita per Laura Freixas.\nEn l’escriptura d’aquesta biografia, les cartes de Clarice Lispector (Ucraïna, 1920-Brasil 1977) tenen una importància cabdal. Sobretot les cartes enviades a les seves germanes. Són cartes escrites des del més profund del seu ésser. Són cartes escrites no per a ser publicades i, per tant, més pensades, sinó que són cartes on la vida interior d’aquesta gran autora aflora amb tanta naturalitat perquè són cartes escrites per una gran necessitat de comunicació amb la gent que estima. Les cartes escrites a Tània i Elisa són cartes escrites sense retòrica de cap mena, són pensaments i sentiments escrits en directe, com dits en una conversa en veu alta.\nNo en sabem res, de l’ànima dels altres, si no ens l’obren en una conversa íntima, o en una carta íntima. Amb bon criteri a l’hora d’escriure la biografia de Clarice Lispector, Laura Freixas ha optat per incloure molts fragments de les cartes de l’escriptora, ja que és a través d’aquestes cartes on veiem l’ànima de La ladrona de rosas, o el que és el mateix: la qui sent la necessitat d’absorbir la bellesa natural de les roses per a fer-ne bellesa poètica a través de l’escriptura.\nL’escriptura literària de Clarice Lispector no és de lectura fàcil: demana un esforç, tot i la claredat de la seva escriptura i de les seves imatges. Ella no volia fer quadres realistes sinó quadres subjectius, fins i tot surrealistes, onírics, per posar símils plàstics a la seva obra originalíssima. Les cartes escrites a les persones més properes al seu cor ajuden a entendre no la seva escriptura, que això és obra dels lectors, sinó les seves motivacions més profundes.\n“Entendre les motivacions profundes de l’escriptura, i de la Clarice en particular, em sembla indispensable”, escriu la meva amiga en una carta que supleix la mar de bé la distància geogràfica que ara ens separa, tot i que per no gaire temps. Perquè ja hem quadat que la carta tindrà continuació en una conversa de les nostres davant d’una tassa de te, o el que sigui.\n(article publicat al Diari de Vilanova, 12 d’agost de 2011)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 12:35 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Clarice Lispector, Laura Freixas\nCàbales del call\nCada llengua manifesta una visió de l’univers. Per això, totes les llengües no són iguals, però tenen el mateix rang: cada parla respon a una tessel.la del mosaic. En català, l’expressió ‘fer-se càbales’ significa pensar, raonar. Però, què és i què significa “càbala” en l’origen? Literalment, l’hebreu kabbalah significa ‘tradició rebuda’. És a dir: l’ensenyament que passa de boca a orella, la transmissió directa d’una saviesa espiritual intemporal. La càbala és la via mística del judaisme. El misticisme, forma superior de tota religiositat, aspira a una fita segons cada creença. En les anomenades religions monoteistes i del Llibre, el judaisme, el cristianisme i l’islamisme, aquest punt culminant és la unió amb Déu.\nLa càbala, quant a via mística, més que una doctrina és una vivència. Els cabalistes jueus, independentment d’on hagin viscut i en quin temps, han practicat la càbala amb una idea al cap, que en termes abstractes es pot traduir com ‘vida en el no-res’, ‘unificació amb Déu’ o ‘pèrdua d’un mateix en l’Infinit sense límits’. Tots els cabalistes estan d’acord que aquesta fita la poden assolir els humans en el món manifestat. Com a imatges vivents de Déu que respiren i tenen consciència d’ells mateixos, els éssers humans poden servir de pont perquè l’influx diví arribi als fets quotidians i, a partir d’aquests fets, les emanacions de Déu es remuntin de nou cap a l’Infinit. Aquest recorregut espiritual que va de Déu (en la figura de Keter, Corona) a les criatures, i de les criatures (en la figura de Malkut, Regne) a Déu, té una imatge en l’arbre sefiròtic, mapa del viatge espiritual o mandala que serveix per a la meditació.\nA l’Edat Mitjana, les comunitats jueves vivien en calls. Al call de Girona va ensenyar un dels grans cabalistes de tots els temps: el metge Moshé ben Nahman o Nahmànides (1195-1270), conegut entre nosaltres amb el nom de Bonastruc Sa Porta. El seu Comentari del Pentateuc és universalment apreciat. A Roma, a Praga, a Venècia, a Barcelona, a Palma de Mallorca, encara es conserven alguns d’aquests carrers. La història recent i passada d’Europa ens parla d’holocausts, de progroms, d’expulsions i d’inquisicions contra els jueus. Els descendents de la minoria jueva conversa que viu a Mallorca, els anomenats ‘xuetes’, fins fa no res han sofert el menyspreu dels seus conciutadans, que els segregaven en base als seus llinatges (cognoms). Així, els calls han estat espais mentals i afectius que han alçat murs entre veïns.\nAmb Càbales del call, Bartomeu Fiol (Premi Carles Riba, 2004) ha escrit una metàfora literària del món jueu tradicional i del cabalístic en particular. Amb Càbales del call (o reflexions en i a propòsit d’uns espais tan físics com mentals, la pràctica de la càbala i el veïnatge del call), el poeta descriu la seva pròpia vivència d’una realitat que no li ha estat aliena (recorda la discriminació que patien els xuetes a l’escola de la immediata postguerra civil) i el seu creixent interès intel.lectual per una via espiritual que el porten a familiaritzar-se amb les sefirot, emanacions divines o funcions mentals humanes.\nAixí, Càbales del call (Proa), un llibre inspirat, s’ha nodrit amb aquestes qualitats mentals. Per una banda, i segons l’arbre sefiròtic, per la Binah -o via femenina de la intel.ligència- i per la Jesed -o via masculina de la misericòrdia. Aquests estats de consciència, discerniment i compassió, han permès a Bartomeu Fiol construir una arquitectura poètica equilibrada, on la història i els seus dramàtics avatars es conjuga amb l’elevació de l’ànima contemplativa sense allunyar-se ni un mil.límetre de la realitat. Tot fent una autoanàlisi profunda, descarnada i valenta, Fiol pren una veu esplendent (on afegeix altres idiomes, i per tant, altres visions del món) per fer parlar també altres veus. De forma que els espais temporals (calls) es recreen i s’esborren, i jueus i no jueus de totes les èpoques s’acaren, es reconcilien i tornen a acarar-se tot fent càbales... fonamentades o no, il.luminades o no. Mai no podem estar segurs de qui som, si jueus o gentils, si innocents o culpables. Així, càbala i calls són espais sagrats –ens ve a dir el poeta- que no haurien de ser trepitjats en va, i menys sense pietat.\n(article publicat a L’Eco de Sitges, 23 d’abril de 2005)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:29 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Bartomeu Fiol, Càbales del call\nFinalment ha aparegut una fotografia del meu avi matern: Llorenç Gramunt i Margarit. L’avi Llorenç va morir de càncer de colon. No havia pogut venir a la festa de la meva Primera Comunió, el 17 de maig de 1959, perquè ja estava molt malalt. Però el purgatori encara es va allargar un temps més. Va patir molt. Tant el metge de capçalera com ell sabien que no tenia cura. No obstant això, aquell metge el visitava cada dia. Feia els cinc quilòmetres que separen Sant Sadurní d’Anoia del veïnat de Can Benet amb moto. Quan arribava deia al seu pacient: Llorenç, com estem? I el meu avi li contestava: Ja ho veu, doctor. I el doctor prou que ho veia, com s’anava fonent aquell home fins que gairebé no en va quedar res. Quan l’avi va morir, ho recordo bé, només era pell i ossos. El metge li donava una aspirina dissolta en un got d’aigua. Pren-te el remei, deia al meu avi, sabent tots dos que aquell ritual de l’aspirina com a placebo era simplement una mostra de que no l’abandonava: ambdós eren al lloc on havien de ser, plens d’humanitat, ja que de remei no n’hi havia.\n(extret de La capsa verda)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:47 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Llorenç Gramunt i Margarit\nEm trobava llegint Carants, el quart volum de l’Obra poètica de Bartomeu Fiol publicat fa poc, quan m’assabento de la seva mort sobtada el 8 d’agost, a Mallorca (la seva Cavorques mitificada en tants dels seus poemes). Bartomeu Fiol tenia 78 anys. Va ser deixeble de Blai Bonet i Bartomeu Rosselló-Pòrcel. Però, al meu entendre, la seva poesia ha anat allunyant-se dels seus mestres per esdevenir pura essència del pensament i de les creences, i escrita amb una nuesa extrema. Vaig comentar a la premsa un llibre seu, Càbales del call, on l'autor expressa, com en alguns dels poemes d’última hora, justament aquests que estava llegint a Carants, una mallorquinitat que ha menystingut les seves arrels jueves, que també hi són.\nA Assaig de pregària en el temple (recordant Espriu) clama Fiol:\nAbba, avi o revesavi,\nVós que sou per tot arreu,\nrespectem els vostres noms\n-així els coneguts com els desconeguts-\nI, sobretot, el vostre silenci.\nAmb els seus diversos noms, Déu és en la paraula i en el silenci.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 18:04 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Bartomeu Fiol, Càbales del call, Carants\nLa tradició grega (que després els romans van adoptar), té en la figura de la filosa -una dona que teixeix- un símbol del destí i del temps. Elles, les tres Moires –filles de Zeus i de Themis, la deessa de la Justícia- filen i, quan és l'hora i s'ha acomplert el destí, tallen el fil del temps. Però aquest fil no és pas tallat amb unes tisores qualsevol: és tallat amb unes tisores d’or, un metall incorruptible que tal vegada vol significar que la mort és un acte tan sagrat, tan important i tan definitiu com néixer.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:56 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Moires, Parques\nLa mare és la porta de la vida. La mare és mater et magistra, mare i mestra. Més enllà de les desavinences, de les tensions, dels malsentesos, tenim en la mare una mestra de vida. Més enllà de les mancances, d’ella i nostres, més enllà d’aquelles converses per a sords que a vegades es produeixen per ignorància i malaptesa, d’ella i nostra, tenim en la mare una mestra de vida. La mare, encara que no ho sapiguem explicar ben bé, és, alhora, mare personal i mare simbòlica. Per això mateix, em sembla, s’ha de tallar el cordó umbilical sense tallar-lo, ja que el cordó umbilical va més enllà de la fisiologia. No s’ha de prendre el cordó umbilical al peu de la lletra, sinó al peu de l’esperit, ja que aquest cordó umbilical ens lliga amb la vida mateixa.\n(a la foto, la meva mare i el meu pare a Saragossa. Hi vam anar amb l'AVE el dia que el meu pare fa fer 89 anys: 3 de juny de 2008)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:07 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: mare personal, mare simbòlica\nEl món és ple de mirades: podeu veure-les en els ulls dels qui miren tant com veuen. Perquè ‘veure’ no és mirar simplement: veure és ampliar la mirada, o profunditzar en l’acte de mirar fins allà on els sentits toquen les vores de l’infinit. Hi ha moments d’aquests en què un, una, sent dilatar-se tant la mirada fins a omplir el món de mirades: la pròpia en diàleg amb les altres mirades. I és que les altres mirades potser són la dimensió de l’infinit.\n(a la foto, un grafitti)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 12:23 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: mirar, veure\nFerides i arrels\nA la primeria d’escriure, diguem amb voluntat literària, és a dir: amb el desig de fer una obra amb sentit, ja vaig escriure un conte on descrivia, amb imatges, el desafecte de l’àvia Teresa. Deu rondar per alguna carpeta, ja que recordo que el vaig passar a màquina i tot.\nAl cor hi devia tenir una ferida que d’aquesta manera, escrivint-la, es podia guarir. I ara que hi penso amb més profunditat intentant comprendre, intentant fer llum en els meus sentiments més amagats, crec que puc dir que la ferida no era tant per mi sinó per la meva mare. Ningú mai no en deia res, de totes aquestes coses. Però un infant pot arribar a saber fins i tot allò que no se li diu. I si sentia dolor pel desafecte que l’àvia Teresa em mostrava era pel desafecte que tenia a la meva mare, que duia el sofriment marcat a la cara sense dir ni piu. Un sentiment de justícia sempre s’ha emparat de mi, i crec que té aquesta arrel. El dolor dels altres em resulta insoportable, tot i que tantes vegades, per malaptesa, no sàpiga com resoldre’l.\n(a les fotos: jo de nena, amb el meu pare i l'Antonio, un cosí de la meva mare, amb l'Angelina, la seva dona, i els seus fills. Les imatges corresponen al dia que es va posar la primera pedra al nou camp del Barça!)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:22 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: àvia Teresa, escriptura\nLes dues fades de la vida\nQuan la meva àvia paterna encara vivia a casa dels meus pares (en va marxar per pròpia voluntat, gràcies a Déu, ja que la meva mare s’hauria sentit molt culpable, ella és així), no em va mirar mai. Era la manera més clara de dir que no existia per a ella, que no volia que existís. Aquesta actitud, a la qual la meva pobra mare ja s’havia resignat, enervava el geni de la senyora Agustina, la veïna de davant de casa que tant va fer el dia del meu naixement. La senyora Agustina es va oferir per anar al Clínic a buscar el ginecòleg que es va fer càrrec d’un naixement que estava resultant impossible, ja que, a cada moviment, el cordó umbilical m’estrenyia més el coll i m’ofegava.\nLa senyora Agustina, enrabiada amb la meva àvia, li deia a la meva mare: “És una bruixa.” No sempre aquest rol de bruixa es presenta tan clar, perquè a vegades es diu bruixa a qui no ho és, la història és plena d’episodis esgarrifosos amb aquest equívoc intencionat. Ara, vist a distància, al bressol del meu naixement es van presentar amb una fesomia ben precisa, que puc evocar aquí, les dues fades de la vida: la de cara lluminosa en la senyora Agustina; la de cara fosca en la meva àvia Teresa, Déu l’hagi perdonada, com sempre va dir la meva àvia materna, l’àvia Maria.\n(a la foto, una imatge de Sant Jaume Sesoliveres, el poble on va néixer el meu pare, presa l'estiu de 2006)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:26 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: àvia Maria, àvia Teresa, senyora Agustina\nNeus, Blanca, Alba, Foia, Vinyet\nDes de fa uns anys –les tradicions es creen- que la de l’aufàbrega és una olor lligada a la nostra Festa Major: és tradició portar-ne un ramet en algun lloc visible com aquell o aquella que porta una flor. L’olor de l’aufàbrega i la de la pòlvora, aquesta més antiga, acompanya una festa en la qual ens vestim de blanc. És veritat que el color blanc fa estiu, però a Vilanova i la Geltrú aquest color té a veure amb la seva patrona, la Mare de Déu de les Neus.\nAvui és el sant de les Neus i els altres patronímics associats: Blanca, Alba, i en alguns llocs com en el Priorat, Foia. També avui, en la veïna Sitges, se celebra la festa de la Mare de Déu del Vinyet, que, com la Mare de Déu de les Neus, porta un raïm a la mà, ja que n’és la protectora.\nFelicitats, doncs, a les Neus, Blanques, Albes, Foies, Vinyets.\n(fotografia de l'actuació dels bastoners, també vestits de blanc, presa ahir des del balcó de l'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:49 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Alba, Blanca, Foia, Neus, Vinyet\ndijous, 4 d’agost de 2011\nConvit a la Festa Major de VNG\nIl.lustríssima senyora Alcaldessa, Regidores i Regidors, Pabordesses i Pabordes de la Festa Major, Vilanovines i Vilanovins:\nUn any més, la nostra ciutat, la lluminosa i ben temperada Vilanova i la Geltrú, ens convoca en aquest Saló de Plens per obrir la Festa Major.\nDe fet ¿què celebrem, des d’èpoques reculades, per la nostra Festa Major? Celebrem, volem continuar celebrant, de manera tan festiva com solemne, el patronatge de la Mare de Déu de les Neus.\nI és que la Mare de Déu de les Neus ha estat tradicionalment venerada entre nosaltres com a protectora de les maltempsades pròpies del temps d’estiu i dels seus desastrosos efectes en vinyes i conreus, com sabien molt bé els nostres avantpassats pagesos. Aquells nobles treballadors sempre miraven el cel amb la temença de les tempestes de llamps i trons, de les pedregades i calamarsades que deixaven els camps blancs com la neu. Aquestes inclemències d’estiu malmetien les seves collites i a vegades arruïnaven el treball de tot l’any, que en zona de vi com la nostra havia d’obtenir la seva recompensa amb la verema de cada setembre. D’aquí ve que la Mare de Déu de les Neus es representi duent un raïm a la mà.\nGràcies a l’acció de la llum i de la temperatura adequada, els raïms maduren i donen bon vi. Però tot i que ja en queden ben poques, de vinyes, en el nostre terme municipal, seguim el tradicional costum dels nostres predecessors i continuem celebrant festivament la Mare de Déu de les Neus en ple agost.\nLes vinyes eren el bé més preuat en algunes contrades on la Mare de Déu de les Neus és patrona. Al Penedès, al Garraf. O al Priorat, on aquest mateix dia 5 d’agost se celebra una romeria a l’ermita de la Mare de Déu de la Foia, una font d’aigua fresquíssima que raja a doll del Montsant. Així que Foia, en aquelles terres, és un nom equivalent a Neus, Blanca o Alba, els sinònims patronímics que tradicionalment s’han posat amb especial estima a Vilanova i la Geltrú. Cal felicitar, doncs, totes les Neus, Blanques o Albes, i en primer lloc, és clar, a la nostra primera Alcaldessa que duu ja en el seu nom de fonts la marca de la seva conscienciada personalitat vilanovina.\nQuan vaig acarar la invitació d’aquest Convit a la Festa, fet que agraeixo vivament per la confiança, honor i consideració que suposa, em van venir al cap tres coses:\nLa primera és que aquest any, per Sant Joan, ha fet divuit anys que visc a Vilanova i la Geltrú. He assolit, i espero que amb tota dignitat, la majoria d’edat en la ciutadania vilanovina, que des del primer dia vaig voler ja sentir plenament com a meva.\nLa segona és que la meva primera Festa Major aquí coincidia amb un dia que a casa sempre havíem celebrat molt. I és que la meva mare, filla d’una casa de pagès del Penedès profund, també porta el nom de Neus.\nI la tercera cosa que em va venir al cap és quina aportació podria fer jo en un Convit a la Festa de la meva ciutat, un Convit al qual han precedit tants Convits a la Festa pronunciats en aquest mateix Saló de Plens per gent tan diversa i de vàlua.\nEm vaig dir que havia de parlar d’algun tema que jo estimés i del qual en sabés alguna cosa, i que tot això lligat pogués ser ofert pel seu interès general. De seguida vaig veure que potser caldria parlar del simbolisme que acompanya la celebració de la nostra Festa Major, un simbolisme que al meu entendre destaca l’aspecte femení del Cosmos, o que exalta el costat femení de l’existència, tant en el seu aspecte virginal com en el seu aspecte matern.\nPerquè la Mare de Déu de les Neus –o la Verge de les Neus, com també se’n diu-, vol ser una representació de Maria en la seva doble condició de mare i de verge. Aquesta representació de Maria tindria com a antecedents diverses figures reconegudes en el passat com a la Mare Còsmica o com a la Deessa Blanca, que és com l’anomena en un brillant assaig l’escriptor anglès afincat a Mallorca Robert Graves. En aquest text sobre el mite de la Mare Còsmica o Deessa Blanca, l’autor de la celebrada novel.la Jo, Claudi, fa una relació de les figures arquetípiques que encarnen aquest principi femení en les més variades tradicions religioses.\nEs coneixen deesses-mare amb els més diversos noms: Inanna, la sumèria, Isis, l’egípcia, Tanit, la fenícia, Gea, la més antiga del panteó grec, Hera/Juno, Demèter/Ceres, Afrodita/Venus, la Mari dels bascos… Totes aquestes deesses-mare són antecedents de les marededéus o verges cristianes, que, com he dit més amunt, convergeixen en la figura de Maria, la mare de Jesús, que és una figura històrica i simbòlica al mateix temps.\nI per què allò de Deessa Blanca? Estudiant els orígens mitopoètics d’aquella figura arquetípica femenina que engloba en un mateix símbol maternitat i virginitat, Graves va arribar a la conclusió que Maria, com les seves diverses deesses-mare antecessores, encarna la verge perpètua. Verge, és clar, no pas en un sentit estrictament fisiològic, com se sol pensar habitualment, sinó en un sentit immaterial. Perquè, tal com va dir aquell gran místic medieval que va ser Mestre Eckhart, la virginitat és, abans que tota altra cosa, un estat de l’esperit, tal com la maternitat va també molt més enllà de la simple fisiologia. Així, doncs, des d’aquest punt de vista metafísic, la virginitat seria un estat de l’esperit que es va actualitzant en tant que suposa disponibilitat i receptivitat, i, alhora, possibilitat i potència creadora, generadora de noves realitats.\nEn la iconografia de Maria Verge o Maria Immaculada molt sovint hi veiem representada la lluna. Un expert en religions comparades, Mircea Eliade, va desenvolupar una “filosofia de la lluna” en un assaig escrit l’any 1936. Des del Neolític, hi diu, la lluna s’assimila al devenir humà, ja que com la lluna naixem o apareixem, creixem i desapareixem, que no morim, ja que l’energia, com afirmen els més moderns savis quàntics des d’Einstein, es renova, però no es destrueix.\nEls neolítics agricultors de seguida van percebre que en la naturalesa la vida és cíclica i que els ritmes lunars i la fertilitat de la terra estaven relacionats. En el Calendari dels Pagesos (que aquest any 2011 ha fet 150 anys) es pot trobar consell sobre quina lluna és millor per sembrar les patates o per esporgar les vinyes, per exemple. Aquests ritmes lunars associats a la fertilitat de la terra agafen un sentit encara més concret i alhora més profund, en el cicle de l’ovulació femenina. D’aquí ve que des de temps immemorials s’hagi associat la dona amb la lluna i que la lluna la simbolitzi.\nAquesta “filosofia de la lluna” es personifica en aquella Deessa Blanca que deia Graves, que ha de ser entesa com a una representació simbòlica del general devenir humà. Per aquest motiu, la “filosofia de la lluna”, que ve a ser una filosofia del principi femení de l’existència, ens presenta una idea de Cosmos on tot, tots i totes estem interelacionats. Així, la intuïció antiga es revela també en les ciències més actuals pel fet que aquest Tot (amb majúscula) no és estàtic, sinó que és un devenir dinàmic i dramàtic, amb els seus naixements i amb les seves morts, però que és alhora un devenir també dialogal, ja que totes les coses existeixen en relació a alguna altra cosa.\nLa virginitat, abans que altra cosa, repetim-ho, és un estat de l’esperit que és desplega en actituds positives com disponibilitat, receptivitat, diàleg i potència creativa. Aquest estat d’esperit es correspon amb l’estat naixent de qualsevol fenomen o cosa que s’esdevé en l’existència. De manera que cada dia el podem viure com un estat naixent, i, per tant, en estat creatiu.\nDe la mateixa manera, hi ha moments històrics que són la concreció d’estats naixents de les col.lectivitats. Després de les eleccions municipals del passat mes de maig, Vilanova i la Geltrú es troba en un moment històric de recomençament, en el procès d’una collita que, com tot procès generatiu, demana la suma d’energies de tothom.\nEn aquest punt reprenc la “filosofia de la lluna” de què parlava Mircea Eliade. Aquí, una certa “filosofia de la lluna” ens podria resultar familiar, ja que a la gent de Vilanova i la Geltrú, amb un punt de sornegueria, alguns forasters ens titllen de llunàtics.\nFa un moment he parlat de la “filosofia de la lluna” com d’una filosofia de la relació en xarxa. Les ciutats són organismes vius. A Vilanova i la Geltrú les possibilitats de reeixir com a ciutat són grans i algunes inexplorades. És clar que cal dir de seguida que els temps que corren no són fàcils. De manera que es necessitarà de tota la força i entusiasme que siguem capaços de generar col.lectivament per tirar endavant el que, amb amplitud de mires envers el futur, ja ha començat a caminar. Crec que ho tenim bé. Perquè ¿què no pot inspirar un esperit positiu que bull d’una voluntat de millora i d’excel.lència?\nSota el símbol dels mons naixents, ara som convocats de nou a desenvolupar les nostres capacitats. Sota el símbol del matern de la vida se’ns convoca a fer les coses ben fetes, a conrear l’esperit de servei envers la comunitat i a fer crèixer qualsevol empresa que tinguem entre mans.\nEn el dia de la Festa Major, els vilanovins i les vilanovines ens vestim de blanc o amb alguna peça blanca. Per a nosaltres el color blanc podria representar la mar de bé les característiques simbòliques de la Mare de Déu de les Neus que, en essència, són receptivitat i potència creadora.\nAixí, tot gaudint de la Festa Major en el seu vessant més popular i festiu, amb entremesos, castellers, correfocs, balls de diables, pirotècnies, balls i concerts de tota mena, tot gaudint de totes aquestes activitats amb l’alegria d’una Festa d’estiu que corona el treball de l’any, contemplem amb els ulls de la meravella, com es mirava el món el poeta Joan Maragall, el blanc dels nostres vestits.\nAquest any, tal com ho vull veure, la Mare de Déu de les Neus potser podria prendre una significació més profunda. Convidem-nos, doncs, a la Festa Major d’enguany que arriba, a començaments d’agost, però amb aires primaverals, i com a símbol dels inicis, dels estats naixents, dels moments en què les coses comencen. També els Pabordes, amb el lema “Viu-la”, han acompanyat aquesta invocació a la Festa amb pinzellades de colors de primavera sobre el blanc tradicional.\nSegons tot el que he dit més amunt respecte als valors simbòlics de la Mare de Déu de les Neus, aquests valors simbòlics representen unes energies latents que tots portem amb nosaltres, més enllà del nom que tinguem. Són imatge de forces-mare, deesses simbòliques que han de subministrar la llum i la temperatura necessàries que han de fer madurar la vinya simbòlica que és Vilanova i la Geltrú, una ciutat que volem ben travada i encara millor. Mentre gaudim de la nostra Festa Major, sentim l’estímul de treballar aquesta vinya per posar-la en valor segons els signes dels nous temps. Mentre compartim la Festa Major d’estiu amb la família, amics, convidats i visitants, sentim l’impuls d’elevar al cim de les seves possibilitats aquest patrimoni comú de la festa i la ciutat: el que hem heretat i el que estem construint ara mateix. És un patrimoni físic, però també un patrimoni immaterial que agermana la receptivitat creadora amb les capacitats a desenvolupar, sempre en positiu, i que la Mare de Déu de les Neus, com hem vist, tan bé representa simbòlicament.\nAixí ara som convidats de nou a celebrar joiosament la Festa Major de 2011. Us exhorto a gaudir de la nostra Festa d’estiu plenament convençuts que l’alegria i l’entusiasme dels estats naixents s’encomanen! Estimem Vilanova i la Geltrú. Estimem la Festa Major. Participem-hi, gaudim-la i celebrem-la, i no només vestits de blanc per fora sinó també, i tant com poguem, per dins.\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 18:33 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Convit a la Festa Major de VNG\nFesta Major VNG\nD'aquí a una estona, al Saló de Plens de l'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú pronunciaré el Convit a la Festa.\nUn honor, un repte, una satisfacció!\nSi en voleu saber més: www.festamajorvilanova.cat\nHi sou convidats!\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:23 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Convit a la Festa, Festa Major VNG\nÀngela Gramunt Ferrer\nAhir hauria estat el sant de la meva tia Angeleta, d’haver viscut. Se’n va anar massa aviat (tenia 47 anys) darrere el somni d’una maternitat que mai no va ser. No? És veritat que, en casar-se una mica gran, la naturalesa no li va donar fills –i això que la parella ja havia provat, quan encara era un experiment, els mètodes del Dr. Barri, de la Clínica Dexeus-. La meva tia va ser per al meu germà i per a mi una segona mare. Hi ha tants episodis d’aquesta maternitat més enllà de la biologia exercida a consciència que potser valdrà la pena que un dia en faci un recull. Els meus fills, que en la meva mare tenen una àvia excepcional, d’haver viscut la tieta Angeleta haurien tingut una segona àvia. I potser tots encara la tenim, aquesta mare i àvia, des d’allà on és. A vegades he sentit la seva presència més enllà de la memòria que l’evoca sovint.\n(a la fotografia, un àngel d'una tomba del cementiri de Weimar, presa l'estiu passat)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 10:20 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Àngela Gramunt Ferrer\nA Brusel.les no podíem deixar d’anar a l’exposició Magritte! Sense ser obsessiva, tinc una petita col.lecció de postals amb el tema genèric de l’ull. Una d’aquestes postals reprodueix aquella seva pintura d’un ull on la nineta és un cel blau amb núvols blancs. El fals mirall, s’anomena. Va ser realitzada l’any 1928 i ara es troba al Museu d’Art Modern de Nova York, que és on la vaig veure. Les pintures de René Magritte tenen dues característiques fonamentals: per una banda, són pintures d’una execució tècnica minuciosa, és a dir: són pintures realistes; i, per l’altra banda, són pintures surrealistes quant a concepte, quant a contingut.\n(La fotografia que il.lustra aquesta entrada va ser agafada al vol: clac!, ja que el dia 24 de juliol va ploure bastant a Brusel.les. Vol ser un homenatge al realisme-surrealisme de Magritte)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 8:50 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: René Magritte\nEl nen Beethoven\nPassejant per Malines, en una plaça de nova construcció al costat del canal, vam trobar-nos amb un nen enfilat dalt de tres escales. El nen, una figura de bronze, representava Beethoven d’infant. El nen amagava una rosa darrere les espatlles i estava de cara a un monòlit on hi havia gravat el rostre d’una dona, la seva àvia. L’escena, molt tendra, semblava evident: el nen, que ja va néixer a Bonn (Alemanya), el desembre de 1770, volia oferir la flor a la seva àvia d’origen flamenc.\n(a la foto, el petit Beethoven)\nPublicat per Teresa Costa-Gramunt a 9:18 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Beethoven, Malines\nPara cerrar la puerta y abrirla\nDel Romanticisme a l’Era Victoriana.El gresol de la modernitat\nFINAL O CAUSAL\nDel nèfle al basilisc\nComment trouver un yacht de luxe facilement ?\nEn motiu del Vida Festival\nLLIURAMENT V PREMI MARÍA LUZ MORALES\nLectures d'hivern i primavera (IV): La España que tanto quisimos


Estrena les vacances amb una faldilla de plecs - Qstura · Escola de costura i moda\nL’estiu és la millor època per atrevir-se a fer coses noves no? Aprofiteu el temps de les vacances per provar de fer aquesta faldilla que us ensenya la Sílvia Castelló en el Espai Creatiu del dominical de juliol.\nHola un altre cop, qsidors i qsidores! Fa me- sos, per no dir anys, que us faig propostes des d’aquest espai dominical del Diari de Girona per ensenyar-vos a fer peces de roba fàcils, diferents i elegants… Projectes que em faig per al meu dia a dia, que podeu transformar al vostre dia a dia. La proposta d’avui és més fàcil i elegant impossible! Som a fi de curs, i avui els alumnes de 2n del Diploma d’Especialització de la Universitat de Girona pre- senten els seus projectes de fi de curs davant d’un tribunal professional del sector del tèxtil, moda i empre- sa. Em llevo al matí i tinc la certesa que serà un gran dia. Per això em disposo a crear alguna peça de roba que faci únic aquest dia… Què em podria fer? Fa uns dies vaig comprar un teixit de cotó a Teixits Agell de Salt; me’n vaig enamorar només de veure’l a l’aparador… Crec que era per fer roba de llar, però no passa res, quan la inspiració arriba no hi ha res que t’aturi!\nMaterial necessari: 2 metres de teixit de cotó; màquina de cosir; tisores; agulles; fil.\n1- Triar el teixit i preparar: En primer lloc, decidim el tipus de teixit. En el meu cas, com que he triat un cotó que té un estampat als dos extrems del voraviu i jo nomes hi vull una costura al darrere, el farem d’una peça sencera i guardarem l’altre costat per fer algun altre projecte.\n– Dividim el teixit en dos, i del mig reservem 12 centímetres per fer la trinxa. De la peça de la fal- dilla rectangle que ens queda, unirem els 2 costat amb agulles de cap, hi passem una embasta i la cosim a màquina i després ho sobrefilem, deixant una obertura a dalt de 12 centímetres per poder-nos-la posar, clar…\n2- Els plecs: Ja podem començar a realitzar els plecs. Primer ens mesurem la cintura i després marcarem amb agulles la situació i la mida que volem els plecs, mirem bé les fondàries que volem i ho repartim de for- ma mil·limètrica, cap a un costat i cap a l’altre, i els cosim amb un repunt recte.\n3- Acabar: Només ens queda fer la vora amb una gira doble i posar la trinxa a la cintura; agafarem la peça de roba que hem tallat, i la posarem del dret centrada al mig del davant i deixant que surti per darrera uns 20 centímetres cada costat per fer la llaçada a la cintura, vigilant que els plecs quedin ben posats, li donarem la volta i tornarem a cosir-ho pel dret.


Cre-art: Un tast del relat de Matilde Nuri a SI ES FA FOSC\nCom seran els colors a partir d’ara? Fa dues setmanes, es dedicava a pintar quadres, gaudia de l’expressió artística. Ara no hi veu un borrall. És cec. Per més que no admeti de cap manera referir-se a la seva persona amb aquest terme. Cec? Sí, cec. Sense esperança? «Val més acceptar-ho», pensa. Qualsevol altra cosa seria negar l’evidència. Salta als ulls de la gent el bastó blanc per caminar, els vidres negres a les ulleres.\n—Fa gràcia i tot, oi, Trevor? Ara que el sol no pot enlluernar-me, m’han prescrit ulleres fosques. Ja em diràs si aquesta no és una bona ironia.\nPublicat per Cornèlia Abril a 16:55\nEtiquetes de comentaris: il·lustració, Matilde Nuri, relat, Sanzsoto, Si es fa fosc\nCornèlia Abril 7 de maig de 2017, a les 17:25\nui, havia entrat a posar el guionet i, per art de màgia, ha sortit el guionet ;)\nMontse 7 de maig de 2017, a les 17:28\nCom es deu imaginar els colors, algú que no els pot veure? Sempre he tingut aquesta inquietud. I tanmateix, sé que hi ha cecs (suposo que de naixement) que són capaços de descriure els colors. Vaig conèixer una noia, la Maria, que ja va néixer cega, que sabia distingir les liles blanques de les liles de color lila només per l'olor. Jo trobava l'olor exactament igual!\n... i escaig 8 de maig de 2017, a les 15:34\nperò també és bona aquesta pregunta quan la fas a un vident: com t'imagines els colors, tu? perquè mai no sabem si coincidim en la percepció\ninteressant, aquest exemple, el color associat a olors\ni també a temperatures i a textures, per distingir\nSilvia 7 de maig de 2017, a les 22:38\nLes persones que "perden" sentits, es fan fortes en els altres, si tenen un cor bo. Aprenen les olors delicioses i entenen el tacte. La vista no els fa confondre. I també saben trobar el contacte del pensament.\nUna vegada, jo vaig aixecar-me del llit i tenia els "sentits" canviats. La música eren colors, i l'olfacte m'entrava per la pell. Vaig comprendre que vivim en "presons" sensorials. No anava dopada ni res, suposo que a l'aixecar-me de cop estava en aquell impasse del son i la vigília: la zona estranya. Hi ha coses que no es poden explicar, només sentir.\n... i escaig 8 de maig de 2017, a les 15:43\ntenim mecanismes per adaptar-nos a situacions noves o canviants, o per mirar de sortir d'aquestes presons sensorials que comentes\nuf! de fet, per sortir de tota presó\nOlga Xirinacs 8 de maig de 2017, a les 11:11\nGairebé em fa recança pensar en els cecs, tenint davant com tinc aquesta extensió de mar amb les seves variacions constants.\nUn artista pintor que es queda cec, penso que pot fer meravelloses combinacions sols saber on té ordenats els colors. La memòria l'ajudarà, amb ulleres o sense.\n... i escaig 8 de maig de 2017, a les 16:23\na mi em fa recança pensar en els que no volen veure\nrecordo amb afecte quan vaig estar en una classe d'infants cecs, hi havia un silenci especial perquè tots treballaven molt concentrats\nestimada Olga i aquesta immensitat de blau que sempre associo a la teva persona, una abraçada


ALERTA MÀXIMA: Ansu Fati no jugarà contra el Rayo per problemes al genoll - XCatalunya.cat\nAnsu Fati es perdrà el partit del Rayo\nEl FC Barcelona ha aconseguit renovar Ansu Fati. El jove jugador tindrà una clàusula de rescissió de 1000 milions d’euros i cobrarà 10 milions d’euros per temporada. Després de passar gairebé un any lesionat, totes les esperances dels aficionats del FC Barcelona estan posades en ell. Ara que començava a arrencar, hem sabut que torna a estar lesionat.\nD’aquesta manera, es perdrà el partit amb el Rayo Vallecano. Primer estava a la llista de convocats, però per precaució, s’ha decidit que es quedi a Barcelona i que descansi perquè el genoll millori. L’equip tècnic i mèdic ha decidit no forçar-lo perquè consideren que hi ha un risc molt alt que es torni a trencar. És una lesió que ha fet especular sobre una recaiguda llarga.\nTot i això, el diari Sport ha assegurat que aquestes molèsties no tenen res a veure amb les que ha arrossegat durant tant de temps. Els metges han recomanat no assumir riscos i prefereixen deixar-lo a casa per aconseguir una total curació del genoll dret.\nAmb la renovació assegurada, el vestidor i els aficionats confien en Ansu Fati. Porta el ’10’ a l’esquena i és aviat per assegurar que serà el nou Leo Messi. Tot i això, les sensacions són bones, ja que també hi ha una fornada d’altres jugadors joves que trepitgen fort.\nTags: Ansu Fati, Rayo\n1 pensamiento sobre “ALERTA MÀXIMA: Ansu Fati no jugarà contra el Rayo per problemes al genoll”\nRetroenllaç: Les dues alternatives per si falla la negociació amb l'Al Sadd per Xavi - XCatalunya.cat


Hotel Plaza las Quintas Hermosillo Mèxic - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 27 allotjaments a Hermosillo.\nBlvd. Manuel J. Clouthier No. 19 Col. Y Griega 19, Hermosillo, Hermosillo, Mèxic - Veure al mapa\nConvenientment situat a Hermosillo, Hotel Plaza las Quintas és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Hotel Plaza las Quintas asseguren una estada plaentera als seus clients. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, transport hotel/aeroport.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, servei de despertador, telèfon, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com piscina exterior que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Hotel Plaza las Quintas és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Hermosillo.\nTots els tipus de viatgers (11) Parelles (4) Viatgers en solitari (5) Famílies amb infants petits (1) Grups (1)


Colau demana claredat al Govern amb l'estratègia de la desescalada del coronavirus\nTambé diu que no s'han de comparar les dades epidemiològiques de Barcelona i Madrid\nper Júlia Navarro 15/11/2020 11:43h\nL'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, demana no fer comparacions entre les dades epidemiològiques de Barcelona i Madrid, que registra unes millors xifres i amb menys restriccions. Segons l'alcaldessa, en declaracions en una entrevista a 'Catalunya Ràdio', és «absurd» comparar les dades de les dues ciutats i ha indicat que ella fa crítiques constructives tant al Govern de la Generalitat com a l'Estat: «S'estan fent aprenentatges i, quan hi ha hagut una situació epidemiològica greu, ara no hem tancat les escoles. Hem millorat algunes coses».\nMalgrat això, reconeix que «encara no estan tots els deures fets» i que «cal reforçar l'atenció sanitària, per exemple». A més, a criticat que hi ha algunes coses «que generen sensació d'improvisació. Abans de comunicar una data, que sigui clara, això és el que demano, un horitzó clar». Colau es refereix a la data del 23 de novembre, dia previst perquè bars i restaurants reobrint les portes. Més enllà d'això, també reclama que la Generalitat «ha de posar sobre la taula molts més ajuts econòmics».\nTambé reconeix que «la gent ja s'ha acostumat» a conviure amb la pandèmia i que «si les dades són bones» es pugui reobrir amb «restriccions d'aforament» i que no s'esperin al dia abans per dir-ho. A més, explica que l'anunci de la reobertura no només es pot limitar a permetre que despleguin la seva activitat a l'aire lliure: «No diguem coses que no són, perquè hi ha sectors que estan al límit que han de gestionar la reobertura».\nPreguntada pel confinament municipal del cap de setmana, ha dit que «no agrada» perquè Barcelona és un municipi molt dens. Tot i això, felicita la ciutadania perquè no s'han produït grans aglomeracions. Sobre el Mobile World Congress (MWC) ha explicat que «s'està planificant perquè el juny es pugui fer a Barcelona» tenint en compte la possibilitat de tenir una vacuna disponible i d'aplicar estratègies com els tests ràpids amb esdeveniments d'aquesta mena.\nD'altra banda, ha confirmat que els Reis Mags d'Orient «arribaran com sempre a la ciutat» i que «podrem gaudir d'una espècie de cavalcada, però de manera estàtica». La pandèmia del coronavirus ha obligat a adaptar-nos a aquesta nova situació i la cavalcada de ses majestats és un exemple més. Davant la situació epidemiològica actual s'ha optat per canviar de format per tal de poder veure les comitives que acompanyen els Reis amb total tranquil·litat i seguretat. «Caldrà reserva prèvia i serà al Fòrum. I també es podrà seguir per les televisions públiques», assenyala Colau.\nDavant les properes eleccions al Parlament de Catalunya, Colau ha dit que els comuns no donaran suport a un Govern amb ERC, CUP i JxCat que representen «una visió del procés que no ha tingut èxit, i a part que entre ells estan a matar». Preguntava per si el dret d'autodeterminació encara està al programa dels comuns, ha dit: «Estem a favor del dret a decidir. Però el primer es desjudicialitzar».\nSeguretat i Mossos\nA causa del judici sobre els atemptats del 17A, l'alcadessa de Barcelona ha explicat que l'alerta antiterrorista és de 4 sobre 5, i que els Mossos d'Esquadra, la Guàrdia Civil i la Policia Nacional aborden aquesta qüestió a les Juntes de Seguretat, on no s'ha donat alerta sobre cap amenaça concreta. I preguntada per la restitució al capdavant dels Mossos del major Josep Lluís Trapero, ha dit: «Em sembla molt bé i sento molt el que ha hagut de passar. Tot aquest temps que ha passat apartat no li tornarà ningú»\nÚltima hora Última hora Actualitat Última hora Barcelona Última hora Ada Colau Última hora Ajuntament de Barcelona\nÚltima hora: Baixen de nou la velocitat de transmissió i el risc de rebrot a Catalunya\nLa llei que et pot obligar a posar-te la vacuna contra la Covid-19


Bloque III (tema 1,2,3)  | SOCIOLOGIA DE L'EDUCACIÓ PRIMÀRIA (UB) | Unybook\nBloque III (tema 1,2,3) (2015)\nBloque III (tema 1,2,3)\nTEMA 7: CURRÍCULUM I REPRODUCCIÓ CULTURAL A L’ENSENYAMENT 1. Sociologia del currículum.\nEl currículum engloba la definició i explicació d’una sèrie d’intencions i objectius, la selecció de continguts, les opcions metodològiques, la planificació seqüencial i els criteris d’avaluació, és a dir, tot el que passa dins de l’aula o del centre educatiu. A més, es presenta el currículum com un saber totalment objectiu i neutral al qual només importen els resultats i el que s’ha d’ensenyar no es qüestiona. De fet, el coneixement escolar no és neutral i la forma de seleccionar-lo, transmetre’l i avaluar-lo tampoc. Aquest és el punt de partida de qualsevol reflexió sobre la sociologia del currículum.\nL’escola és un espai de lluita entre grups que proporciona estatus, poder i diferenciació social. Les relacions socials que es donen dins del centre educatiu i concretament dins de l’aula pot frustrar les expectatives dels més expectants, condemnant-los a entrar de forma permanent a la categoria del fracàs escolar. Es a dir, aquestes relacions tenen unes incidències directes per provocar que un alumne s’aboqui a l’èxit o al fracàs.\nL’escola valora un tipus d’actituds i aptituds que pertanyen a les classes mitjanes i benestants i genera oportunitats diferents i desiguals per assolir l’èxit educatiu. Es la distancia o proximitat entre la cultura escolar i la familiar la que explica les possibilitats de diferents alumnes per desenvolupar-se millor o pitjor i amb major o menor seguretat a l’escola. La conseqüència d’això segons Bonal, és que la selecció escolar s’acaba convertint en l’elecció dels elegits ja que te mes possibilitats d’èxit els alumnes que provenen d’una situació de partida privilegiada.\nTot això també pot contribuir a multiplicar les desigualtats socials tot i que existeixen uns mecanismes per pal·liar-les com són el currículum, la pedagogia, l’avaluació o les expectatives i relacions que es donen entre professor i alumnat a l’aula. Pel que fa a les expectatives entre professor i alumne, cal dir que l’expectativa d’un conjunt de classe, és la que acaba mediant l’expectativa cap a l’alumne particular. Les baixes expectatives del professorat acaba conduint a baixos resultats i això provoca les situacions de desavantatge de les que parteixen molts estudiants.\nPer altra banda, a l’aula els alumnes no només aprenen coneixements sinó també aprenen a normalitzar els rols diferenciats entre homes i dones, adquireixen un autoconcepte determinat, etc. Tots aquests aspectes es configuren en el currículum ocult. Apple el defineix com el conjunt de normes i valors que son ensenyats a les institucions escolars implícitament però eficaç i de les que no s’acostuma a parlar en les declaracions de finalitats i objectius dels professors.\n2. Igualtat d’oportunitats i rendiment escolar Actualment hi ha a Catalunya un 25% d’allò que s’ha convingut en denominar, amb una fórmula molt imprecisa i discutible, “fracàs escolar”. Els joves que no completin una titulació professional reconeguda quedaran exposats a un major risc de precarietat social i d’atur intermitent al llarg de la seva vida, ocupant els llocs i treballs menys desitjats socialment, que alhora, van successivament desapareixent.\nExisteixen diverses teories per referir-se al fracàs escolar i cada autor en fa referència d’una manera distinta. Per exemple, per Josep Maria Puig Rovira, parlar de fracàs escolar a seques, per referir-se als joves que no completen el període d’escolaritat obligatòria és una qualificació massa simplista i molt negativa.\nAltres com Xavier Martínez i Oriol Homs consideren que s’entén per fracàs escolar la no adquisició en el temps previst, d’acord amb els programes i nivells escolars, dels coneixements i habilitats que la institució escolar té marcats, situació sancionada amb la insuficiència credencial.\nPel que fa a les causes que contribueixen al rendiment escolar trobem de diversos tipus: CAUSES INTRÍNSEQUES: són les atribuïbles a l’individu. Poden ser factors de tipus biològics, psicològics conductuals, disposició cap a l’aprenentatge, etc. Els estudiants que han construït un projecte educatiu de futur, obtenen un rendiment acadèmic significativament superior respecte a l’alumnat que no té cap aspiració acadèmica més enllà de l’ensenyament secundari.\nCAUSES EXTRÍNSEQUES: són les atribuïbles al context polític, territorial, econòmic, sociocultural, familiar i educatiu. El paper de les administracions juga un paper molt important ja que existeix un dèficit de places públiques d’educació preobligatòria que genera unes clares diferències en l’accés, en les condicions d’escolarització i, a la llarga, en els resultats acadèmics en funció de l’origen social de l’alumnat. També el context econòmic és un factor que afecta al rendiment escolar: es poden observar grans diferències en l’accés en funció de l’origen social de l’alumnat i de les possibilitats desiguals de les famílies. Pel que fa al context sociocultural, l’estatus socioeconòmic i cultural determina de manera molt important la major part de les desigualtats entre l’alumnat, igual que passa amb el context territorial ja que determinades zones educatives estan aïllades i exposades a un elevat risc d’exclusió social i no es troben a prop de zones on viuen persones amb pocs recursos econòmics. Per últim, en moltes ocasions es produeix una lluita entre els valors que propugna l’escola i els valors prestigiats per la família o pels mitjans de comunicació, cada vegada més implicats en l’educació.\nCONTEXT FAMILIAR: és molt important la dedicació que els pares ofereixen a l’educació dels seus fills: el recolzament en els seus estudis, la comunicació que es genera entre pares i fills, etc. També són molt importants les expectatives que generen els pares sobre el futur acadèmic dels seus fills en relació a la seva trajectòria.\nSISTEMA EDUCATIU: malgrat el que s’ha constatat fins ara, tot sembla indicar que Catalunya disposa d’un sistema educatiu homogeni i integrador, que aconsegueix compensar, més que en altres països, l’impacte que tenen els factors de context social, econòmic i cultural en els resultats dels estudiants.\n3. La interacció a l’aula L’ordre i l’autoritat a l’aula són el derivat necessari de l’ensenyament simultani. No s’ha de forçar l’ordre, perquè no es converteix en un problema organitzatiu, quan l’aprenentatge és voluntari de principi a fi. Els nens i les nenes són agrupats d’acord a unes característiques i tractats de manera uniforme sense la interferència de consideracions individuals ni afectives. La labor del professor és ensenyar a nens a comportar-se com correspon al col·lectiu al qual han sigut inclosos. A més, el professor té una autoritat que ha de ser respectada.\nComentari sobre “el preu de ser el primer” Aquest documental deixa veure les diferents visions de l’educació i l’ensenyament que tenen a altres parts del món com Corea. El sistema educatiu que tenen aquests nens és molt diferent al que tenim nosaltres. A Corea hi ha pràcticament un nivell d’analfabetisme nul i gairebé un 70% dels joves arriben a la universitat.\nPer tant, el seu grau d’aprenentatge escolar és molt més superior que el nostre.\nEls propis nens s’imposen la pressió d’estudiar, tot i que també es veuen pressionats pels seus pares o familiars ja que els diuen que per tenir un futur a la vida han de ser els millors en tots els aspectes. No sóc partidària d’aquest sistema perquè fins i tot al documental els nens diuen que ells prefereixen aprendre abans que jugar i aquest pensament no pot ser bo per a nens tan joves. Tampoc es pot oblidar que les habitacions d’aquests nens només tenen llibres i calendaris perquè així no es puguin desconcentrar.\nA més, no només són suficients les hores que passen a classe, sinó que després de classe tots els nens van a classes particulars de les quals no arriben a casa fins a les 12 de la nit i de vegades, si no han acabat han de continuar fent feines i al dia següent s’han de llevar a les 6 del matí. Per tant, alguns només dormen 5 hores al dia. Així és molt difícil que un nen pugui tenir un bon rendiment escolar perquè li falten hores de son i descans.\nPer altra banda, també s’ha de destacar que els pares d’aquests nens tenen l’educació com la major despesa i més important. En el cas que es presenta al vídeo, la mare gastava uns 1000 euros per fill, només en educació de classes particulars i escola. És una despesa massa gran.\nTema 8: L’ESCOLA COM A INSTITUCIÓ. EDUCACIÓ I DEMOCRÀCIA 1 L’escola com a organització Durkheim ens anima a veure l’organització escolar com un fet social que s’ha d’estudiar de manera objectiva i s’ha d’inculcar una educació moral, de valors però tot i això la forma de procedir i els valors que s’han d’imposar no coincideixen amb el que es duen a la pràctica. A l’escola s’hauria d’ensenyar la democràcia però no en què es basa, sinó portar-la a la pràctica i que es vegi reflectida. Weber, en canvi, veu l’organització escolar com una relació social racional, que caracteritza al tipus ideal de dominació racionallegal que és la burocràcia. És un concepte positiu per a ell.\nEl centre escolar és una organització social que compta amb un cercle precís de membres configurats seguint el model burocràtic que té com objectiu aconseguir la reciprocitat amb el seu entorn social i els fins específics que es fixa: la socialització moral i tècnica de les generacions joves.\nHi ha una sèrie d’aspectes que els estudis sociològics han d’estudiar sobre les organitzacions escolars.\nAquests aspectes serien: objectius i metes que orienten als centres escolars; estructura de gestió i participació dels centres; com s’organitza el coneixement en una programació i horari determinat; la cultura i el clima escolar, entre d’altres. D’altra banda, aquesta organització està dividida en directors, professors, consell escolar, claustre de professors i a més es duu a terme mitjançant la classificació curricular i la distribució temporal.\nL’escola, els sistemes educatius, són cosa de tothom, no només dels directament implicats, per molt que de vegades sigui més fàcil carregar les culpes sobre els més visibles. Aquest és el gran risc, aquesta és la gran responsabilitat per la qual paga la pena arriscar-se tots plegats.\n2. Família i escola La família cada vegada s’està absentant més de la seva labor com a educadors dels seus fills. Hi ha unes relacions que han repercutit sobre la educació dels fills a les societats avançades: en primer lloc, el treball femení fora de casa ha fet que aquestes dones hagin de recórrer a alternatives com deixar als fills amb cangurs, a escoles bressol, menjadors escolars i això comporta una major responsabilitat pels mestres. En segon lloc, la progressiva urbanització de les societats avançades ha debilitat els llaços de connexió amb els familiars pròxims com avis i tiets. També, un aspecte molt important és que l’increment de les taxes de divorci i el de l’opció voluntària o forçosa de famílies monoparentals, ha fet canviar les expectatives educatives dels nens. Tampoc podem oblidar que els nens veuen molt la televisió i els programes amb més èxit no són educatius i l’accessible accés a la xarxa tampoc és positiu perquè poden trobar de tot.\n3. Escola i comunitat L’educació és un element bàsic de la reproducció i la transformació social, sense ella no es pot garantir la pervivència d la cultura ni de la societat. Però tot i que continua sent fonamental en totes les funcions educatives, ha deixat de ser l’autoritat indiscutible que abans li atribuïa el seu monopoli en el camp del saber i ara ha de compartir aquest privilegi amb altres agents socialitzadors com la família, els mitjans de comunicació, Internet... Per tant, ara es troba amb una situació de més igualtat amb la família ja que converteix a l’escola en un punt de confluència dels problemes educacionals que la família no està en condicions d’assumir.\nPer tant, en aquests temps de canvi fonamentals en la institució familiar, l’escola ha passat d’assumir moltes de les funcions que abans es consideraven pròpies de la família i per això ara es requereix una major comunicació d’escola-família i compartir activament amb ella l’educació dels nens. Amb tot, perquè la societat millori s’han de crear escoles adaptades a les necessitats de tothom.\nSubirats construeix una tipologia dels diversos models d’escola: L’escola barri: aquestes escoles acullen per implantació a tot tipus d’alumnes procedents de la zona no es preocupen de la relació amb el seu entorn, no disposen de projecte educatiu ben definit per identificar al centre i a la comunitat educativa amb aquest. Pretén simbolitzar un tipus de centre que posseeix una bona implicació territorial però amb un baix nivell d’identificació com a projecte educatiu.\nL’escola utilitària: són aquells centres que presenten un baix nivell, tant d’implicació en el territori com d’identificació dels seus components amb el seu projecte educatiu. Poden trobar-se aquest tipus de centres tant al sector públic com al no públic.\nL’escola identitària: és un tipus d’escola que té una forta identitat però que no es planteja la seva vinculació amb l’entorn territorial i social al que es localitza. La seva capacitat d’atracció es bona i té una bona definició del projecte educatiu i també garantia d’una notable homogeneïtat social amb pares i alumnes.\nL’escola comunitat: són els centres que tenen una forta implantació en el territori, una activa acceptació de la seva diversitat social i una forta identificació dels seus components com un projecte de centre ben definit. A més garanteix servir a la comunitat en què s’integren i al mateix temps projecten la seva activitat en el territori. Gràcies a la seva bona implantació acaba sent el punt de referència per altres comunitats, el nus decisiu de la xarxa social i poden utilitzar els seus propis recursos i incidir en la realitat social. Té com objectiu encarar amb èxit els reptes de futur de la comunitat.\nFinalment, és important tenir en compte que l’educació no és només competència de la família sinó que és necessària la participació de tots. Les ciutats educadores intenten que la ciutat sigui una eina més per educar infants amb línies estratègiques com: la promoció de la igualtat i la lluita contra l’exclusió en la relació dels canvis socials, accés al coneixement i la cultura i sobretot la promoció de ciutadania activa.\nDe fet, una escola vinculada al territori en la societat hauria de tenir característiques noves com: una organització escolar sense límits horaris, l’incorporació de la formació contínua a l’escola, poder involucrar l’escola en la societat xarxa, impulsar una escola glocal i dialogal, incorporar a l’escola la diversitat de la nostra societat multicultural sense discriminar i renovació del professorat.\nTema 9: ELS PROFESSIONALS DE L’EDUCACIÓ I L’ALUMNAT El professorat com a grup social El professorat és un col·lectiu del que la perspectiva sociològica s’ocupa tant de la seva inserció a l’estructura social com del paper que exerceix en el sistema educatiu. És un agent educatiu i també una categoria social. Però dir que el professorat és una categoria social suposa reconèixer que els seus components comparteixen una mateixa posició a l’estructura social amb independència de la seva voluntat i sense que existeixi interacció entre ells.\nNo totes les ocupacions són considerades professions i la feina del sociòleg consisteix en classificar-les.\nAutors com Berger assenyala que una ocupació per ser professió ha de complir unes característiques concretes: prestar un servei vital; ser exercida com activitat principal i a temps complet; exercir-se en un marc autònom i acotat; posseir una organització corporativa de dret públic i elaborar una subcultura professional i gaudir de prestigi social. Altres autors com Freidson considera que una professió és una ocupació que controla el seu propi treball.\nEn la professió docent, es genera un gradient en funció del grau d’autonomia que posseeixen els diferents grups de professors. Hi ha dos tipus d’associacions: la del professor d’universitat que s’organitza com una professió científica; i la del professorat de primària i secundària que s’organitza com sendes professions pràctiques.\nEl professorat està sofrint un procés de desqualificació: la intensificació es manifesta en el treball del professorat reduint el temps de descans i les oportunitats de sortir amb els amics; també està disminuint la qualitat del treball perquè se li dóna més importància a quant i a què s’ensenya que no pas a com es realitza el treball docent. Tota aquesta situació el que està comportant és que el professorat es vegi immers en una situació d’esgotament laboral i pot arribar a sentir-se cremat.\nSegons Sykes, la professionalització s’ha de considerar com un aspecte necessari de la reforma educativa.\nMentre que per alguns, la docència es tracta d’una professió més o menys consolidada, per a altres es tracta d’un estrat social sotmès a un procés de proletarització que el col·loca dins de la classe obrera.\nAquesta proletarització es veu cada vegada més clara a causa de factors com el seu creixement en número, la retallada en despeses socials. Tot i això, també hi ha factors que contribueixen a favor de la professionalització com el nivell formatiu i el creixent pes del sector públic educatiu. D’aquesta manera el professorat es troba en els dos pols de l’organització del treball. És considerat com una semiprofessió.\nExisteixen moltes posicions que afirmen que l’ensenyament és una ocupació per a la qual no hi ha carrera.\nSegons algunes persones té una facilitat i un caràcter massiu d’accés que fa que la carrera docent no tingui dificultats i sigui llana i només sigui difícil als seus inicis per adaptar-se. Per tant, quan s’arriba a una escola on s’està bé, la carrera s’estabilitza i les úniques variacions són les que van apareixen a mesura que vas tenint antiguitat a l’escola i pots anar pujant de posició. Cal fer referència també a que els professors tenen l’escola com el lloc on l’entrada dels pares dels seus alumnes és sempre potencialment perillosa.\nAltres aspectes rellevants en torn a la professionalització és que tot i ser més les dones que es dediquen al sector de l’educació, aquestes ocupen una posició inferior a la dels homes en el sistema educatiu. De fet, les professores normalment són majoritàries a educació infantil i primària, mentre que els professors acostumen a donar classes a la secundària o a les universitats.\nA més, en ple segle XXI continuen havent-hi moltes diferències respecte els salaris d’uns i altres. La dona té uns sous inferiors al professor ja que els salaris més alts són propis de llocs amb més presència d’homes.\nAquesta inferioritat de salaris també ve condicionada pel fet que la dona té major percentatge de períodes llargs d’excedències que demanen per atendre als seus fills i per tenir-los, també per cuidar de la família i, per tant, la seva nòmina no arriba a tenir tanta antiguitat com la dels homes. D’altra banda, cal dir que gràcies al sector de l’ensenyament la dona ha rebut moltes possibilitats d’inserir al mercat de treball i poder sortir de l’àmbit domèstic.\nPel que fa referència a les relacions entre professors i alumnes cal distingir dos processos diferenciats: la diferenciació i la polarització.\nAquesta diferenciació de què es parla és un procés que equival a la separació i ordenació d’alumnes per part dels seus professors en qüestió de la seva conducta i comportament. Els professors tenen una predisposició favorable cap als alumnes que treuen bones notes i es porten bé i de la mateixa manera els alumnes tenen una predisposició per acceptar el sistema de valors escolars. Per tant, aquesta diferenciació es fa de manera polaritzada: primer es té en compte als alumnes bons i dolents i després als mediocres o intermedis.\nEn canvi, la polarització és el resultat d’aquesta diferenciació creada pel professor i és també el procés mitjançant el qual els alumnes s’agrupen en torn a formes de resistència a la cultura dominant a l’escola.\nCom s’ha dit abans, la diferenciació la crea el professor però a partir d’aquesta el propi alumne realitza la polarització.\nQuan el professor necessita desconnectar pot anar a la sala de professors, la qual té la funció de vàlvula d’escapament i actua com espai de difusió informativa dels diferents àmbits en què es troba el professor.\nPreguntes de les lectures Tema 7 1-Si es vol establir una igualtat, per què a l'escola s'imposa només el codi elaborat? -Segons explica el text, hi ha professors que generalitzen que una classe és "dolenta" i en canvi poden haver-hi nens a l'aula que es comportin bé. Per què es fa aquesta generalització i es fiquen a tots els nens a un mateix conflicte? No hauria de poder concretar quins són els que fan que la classe sigui dolenta? -Una classe a la qual s’imposen tant l'aprenentatge instrumental com l'expressiu és millor que una a la qual domina l'aprenentatge instrumental o a l’inrevés? 2. -Es el context familiar un factor important per què l’alumne tingui menys possibilitats de patir fracàs escolar? -Què s’hauria de fer per reduir el gran nivell el fracàs escolar tant de l’escolarització obligatòria com la posterior? -Al text s’explica que a les escoles de Catalunya es fan més hores de classe que a d’altres comunitats. Si això no fos així, de quina manera canviarien els resultats acadèmics dels alumnes? 3. -Què s'hauria de fer perquè els alumnes estiguessin promoguts per una motivació intrínseca? -Per un nen, que a l’escola sempre es faci el mateix i hi hagi una rutina, el perjudica a l’hora de voler aprendre? Tema 8 -Seria possible que es pogués establir totes les característiques per a que l’escola sigui comunitària? -Per què la família moltes vegades considera que hi ha problemes educatius que només s’han de solucionar a l’escola i no vol assumir la seva responsabilitat com a pare o mare sobre els seus fills? -Quins remeis poden ser possibles per què els nens “de la clau” no hagin de ser així considerats? No poden els pares buscar una persona que cuidi dels seus fills en comptes de fer ús de la televisió per entretenir els seus fills? Tema 9 -Al text es diu que la carrera de docent es fàcil perquè no hi ha una evolució, però no és una evolució el fet que el professor aconsegueixi que un alumne evolucioni en el seu procés d'aprenentatge? -Com és possible que encara continuï havent una discriminació salarial respecte l'home de la dona en l'àmbit escolar? Es que una dona no té la mateixa capacitat que un home per realitzar la feina d'educar a nens? -Hauria d'existir, realment, la diferenciació que es crea entre els alumnes per part dels professors? ...\nSOCIOLOGIA DE L'EDUCACIÓ PRIMÀRIA - Resumenes temas 1,2,3 (2015) Resumen\nSOCIOLOGIA DE L'EDUCACIÓ PRIMÀRIA - Bloque II (tema 4,5,6) (2015) Apunte


Un centenar de ciutadans participen en un ple simulat del Parlament Europeu a la UdG - El Gerió Digital\nUn dels debats s'ha centrat en apropar la política europea als ciutadans\nL'auditori del Parc Científic i Tecnològic s'ha omplert per celebrar el ple\nUn centenar de ciutadans de les comarques gironines van participar ahir en una simulació d'un ple del Parlament Europeu, promogut pel Centre Europe Direct Girona de la Universitat de Girona, al Parc Científic i Tecnològic. Després de les comissions permanents que s’han dut a terme per tractar diversos temes, s’ha celebrat la sessió plenària, moderada per l’exvicepresident del Parlament Europeu Joan Colom.\nEntre les conclusions exposades pels assistents s’ha destacat la necessitat d’apropar més el Parlament europeu a la població i s’ha proposat dissenyar un model que afavoreixi el coneixement dels drets i deures que tenim com a europeus i dels mecanismes de participació a les institucions. Alguns dels temes que també s’han remarcat han estat la necessitat de trobar fórmules perquè tothom pugui tenir dret a un habitatge i a altres drets bàsics. Les propostes s’enviaran al Parlament europeu.\nL’objectiu de l’acte és, segons la directora del centre, Mariona Illamola, que els ciutadans coneguin millor el que fa i com funciona el Parlament Europeu i divulgar la cultura europeista entre la ciutadania. Aquesta activitat s'ha impulsat en el marc de les accions de comunicació de les eleccions al Parlament Europeu de 25 de maig per tal que els gironins facin saber a la Unió Europea què pensen sobre diferents temes d'actualitat.\nLa sessió ha comptat amb la participació de Joan Colom, vicepresident del Parlament Europeu entre 1999-2004 i Maria Teresa Calvo, cap de l’Oficina d’Informació del Parlament Europeu a Barcelona i Mariona Illamola, investigadora de Dret Internacional Públic i Relacions Internacionals i directora del Centre Europe Direct Girona.\nEl centre Europe Direct Girona de la Universitat de Girona és un centre d'informació i la finestra de la Unió Europea a la demarcació. Ofereix accés a qualsevol informació relativa a les institucions i polítiques europees, els programes europeus, les possibilitats de finançament europeu, els països de la UE i assessorament en informació relativa a la UE. Des del centre, es pot accedir a les publicacions i el material divulgatiu sobre la UE, participar en els cursos, actes, jornades i altres activitats de difusió que s'hi organitzen per fomentar el debat sobre la UE i les seves polítiques. Així mateix, el centre ajuda a cercar la informació que els ciutadans puguin necessitar per viatjar, treballar, o estudiar a la UE.


Arrossega la temporada 10 Episodi 7 Ressenya: JOC D'ESCOLLIDA! - Tv I Cinema | Juliol 2021\nla competició es fa oberta després d'un sorprenent joc de caça\nÉs el moment en què tots heu estat esperant: Snatch Game!\nAquesta setmana és el repte de la cursa hidrogràfica de Drag Race, i no només per a les noies. Després d'una sèrie de jocs Snatch relativament poc brillants, el desafiament més estimat de la competició ha estat en risc de no tenir rellevància. Però, gràcies a una bona collita de personatges i a una absència completa d’alumnes Drag Race del repte (gràcies bondat!), Snatch Game es va sentir més fresc del que ho havia fet durant força temps. Però abans d’avançar-nos amb el Maxi Challenge, tornem enrere i veiem què havia passat a l’episodi set de la temporada 10 de Drag Race de RuPaul.\nESPANYA de Vixen\nLes noies s’han acomiadat de Blair St. Clair i estan de nou al consultori per deixar anar una mica de vapor després de l’eliminació de la setmana passada. Després d'haver patit el doble cop d'estar a les dues parts inferiors i haver-se llavis contra un amic, The Vixen està una mica desinflat ... fins que Eureka suggereix que posa l'ós a la hibernació de tant en tant perquè les reines que la miren cap a dins. Chicago pot veure un costat més positiu de The Vixen. La Vixen fa pensar que la gent mira cap a ella perquè és tan ardent, però, com assenyala Àsia, no podeu deixar que la ira alimenti tota la vostra existència.\nAl capdavall, els seus greuges són Monique. Ella aporta un punt que, a mesura que la cursa Drag Race continua creixent, només adquirirà més importància: els diners. Després d'haver cosit els seus vestits en l'últim moment abans de la pista per falta de fons, Monique es queixa que la seva situació financera la reté. Té raó d’assenyalar-ho, però és lamentable que la conversa arribés al cap la setmana que la seva actuació, i no el seu vestit, la va trepitjar.\nEl mini repte d’aquesta setmana és senzill. Llegiu els competidors a FILTH. Normalment hi ha una reina que no pot deixar bona ombra durant la lectura del repte, però aquesta temporada, tothom, va ser almenys prou bo. L’excavació de Miss Cracker a Aquaria (“la gent no s’estima gens els diners que haureu de gastar en el maquillatge ... quan esteu cobrint dues cares”) era un dels preferits personals, i l’escalfament de Miz Cracker de Monet era igualment entretingut, però Eureka acaba guanyant. Imagina't.\nBianca ha tornat!\nGuanyadora de la sisena temporada, favorita dels fanàtics i icona del joc d’arrabassament, Bianca Del Rio torna al gabinet per ensenyar a les noies una cosa o dues sobre la comèdia a mesura que es preparen per a Snatch Game. En la seva majoria, les reines semblen estar triant bones opcions de personatges, amb una difusió de faves contemporànies i clàssics del campament. El secret de Snatch Game és fer allò que ja sabeu, de manera que és desconcertant que Àsia i The Vixen optin per interpretar Beyonce i Blue Ivy, respectivament. No només cap dels dos va preparar aquests personatges, sinó que també són increïblement difícils de treure. La gent diu que Beyonce no és un bon personatge de Snatch Game perquè 'no té personalitat', però crec que això és injust sobre Beyonce; Hi ha molta comèdia a la persona de Beyoncé, perquè és alhora una humil, tímida i cristiana noia del sud i una superestrella sexual feroç, amb molta confiança i confiança. Juga a aquestes contradiccions és on et resulta divertit a Beyoncé, però fins ara cap reina ha estat capaç d’aprofundir amb ella a nivell superficial. I Blue Ivy tot just parla, així que no tinc ni idea del que pensava The Vixen.\nEl joc d'arreu\nPer fi és el moment de jugar! Ens uneix Kate Upton i la talentosa Audra Macdonald, que segurament ha de ser una ispersona intimidatòriament increïble per actuar davant. I com van fer les reines? Posem una classificació.\n8. Àsia O'Hara com a Beyoncé: Va ser millor que el Kenya Michaels 'Beyonce, però realment això no diu gaire cosa. Treure una característica d'un personatge podria funcionar si aquesta característica és divertida, però només reproduir la nota de puta és una cosa que realitza una actuació realment avorrida i poc convincent. Aplaudeixo la valentia d’Àsia a l’hora d’assumir un personatge tan difícil, però va ser realment horrible.\n7. El Vixen com Heura Blava: La Vixen va cometre l’error fatal de basar la personalitat de Blue en els memòries hilarants però poc realistes sobre ella que suren al voltant de Twitter i, per tant, el seu Blau no es va desprendre en absolut.\n6. Monique com a Maxine Waters: Va ser un rellotge dur, perquè es podia veure a Monique perdre la confiança a mesura que avançava Snatch Game. No haver tret “reclamar el meu temps” fins al final va ser un judici enorme, i el seu maquillatge s’assemblava més a una anciana francina de “Ei! Arthur 'que Congresswoman Waters.\n5. Miz Cracker com a Dorothy Parker: Si esteu fent un personatge que no és tan conegut, heu de vendre la llum del dia. Mentre que Miz Cracker tenia uns bons zingers, sento una energia trista al seu voltant que l’atura de ser tan divertida com podria ser. No puc evitar pensar en el treball de Delta, una altra reina enginyosa que els dimonis la van retenir. Cracker va revelar fa uns quants episodis que lluita amb l’amor propi, i potser això l’impedeix d’anar-hi tot el camí.\n4. Cameron com Chyna: El benvolgut llegendari lluitador de la WWE va ser una opció inspirada per a Kameron, atès que es va construir musicalment. En realitat pensava que era bastant divertit, però, per falta de parlar o per algunes opcions d’edició ombrívoles, no vam veure prou amb ella.\n3. L’Eureka com a Honey BooBoo: Aquesta setmana, Eureka va demostrar que no hi ha res dolent en una elecció òbvia, si ho fas bé. Honey BooBoo és l’elecció perfecta per a Eureka, i es va comprometre completament amb el personatge, com sempre. Potser va ser una petita nota, però la nota va ser molt divertida.\n2. Canvia Monet X com a Maya Angelou: Ara, Chi Chi DeVayne, és com ho feu la senyora Angelou. No només Monet va tenir la caracterització fins a un principi, sinó que també es va dedicar a la cultura pop contemporània i va reaccionar davant dels seus competidors i a les preguntes de la manera que tots imaginem que faria Maya. Pot ser que Monet no s'hagi mostrat la reina més versàtil d'aquesta temporada, però quan sap el que fa, és super forta.\n1. Aquaria com Melania Trump: No tenia grans esperances en el joc d’arrossegament d’Aquaria, però realment el va treure. Melania és una elecció perfecta perquè tot el món sap qui és, però crida a Aquaria per haver fet algunes eleccions realment intel·ligents amb la seva caracterització. Des del quadre d'ajuda'm a la caixa de Tiffany fins a trucar a RuPaul 'Barrack', va fer alguns acudits molt valents sobre la Primera Dama que es posen a punt per dir i cervell a la terra. Snatch Game posa a prova un coneixement que té una reina de la cultura pop, i qui és més del Zeitgeist que de Melania? Aquesta va ser una gran victòria per a Aquaria.\nÉs el dia d’eliminació i tot el que abans coneixíem és mentida. Aquaria està fent mal a la victòria més important de la temporada, Àsia corre el risc de tornar a casa i la confiança de la marca comercial de Monique està trencada. Per sort, els aficionats a la coherència estaran encantats de veure que Vixen està, com sempre, pressionat. Acusa a Eureka de poc professionalisme i de fer crits a les altres reines per treure el seu personatge al joc de la subjecció, però això està totalment fabricat. Monet i Aquaria van ser capaços de mantenir-se els seus, malgrat que Eureka fos més gran que la vida, i si Vixen va triar un personatge millor, també ho hauria pogut fer. Vixen ha aconseguit bons punts al llarg d’aquesta temporada, però aquest drama és un abast complet i un signe de pànic.\nLa categoria de pistes d’aquesta setmana és Mermaid eleganza, que ingenuament vaig pensar que significava vestits de sirena fins que vaig veure que les reines s’enrotllaven en cadires de rodes, un cop d’ull al personatge del 1980 de Bette Midler, 'Delago', que va ser cèlebre arrancat per Lady Gaga el 2013. ' Aquesta categoria no la vaig deixar escapar, de fet l'única reina que em va emmordassar va ser Aquaria, que la mirada de sirena emmanillada en oli em va donar una alta moda per al medi ambient.\nEl vestit d’Àsia era bonic i el seu punt de vista original, però m’hauria agradat que la màscara hagués semblat una mica més realista. La mirada preferida de la sirena de Vixen és la meva menys preferida, sense cap altra raó que els pits inexplicablement col·locats. No és allà on van, els Vixen!\nAquesta setmana, la mare Ru fa la temuda pregunta: 'qui creieu que hauria de tornar a casa i per què?' Eureka es desfà absolutament i tria Àsia perquè suposadament és la seva 'competència més gran', mentre que la resta de noies llancen a Vixen tot el pis. Per ser sincer, The Vixen és fantàstic per a la televisió, però a més del seu aspecte de ploma, les seves pistes han estat constantment cruixents i no ha pogut destacar en la majoria dels reptes.\nUn Vixen pànic, aleshores, intenta arrossegar amb ella Eureka, però Eureka no ho està tenint. El Vixen realment em va decebre aquí; es mostra orgullosa de mantenir-la cent amb les noies, però acusa Eureka de ser poc professional per fer el mateix. La Vixen acusa a Eureka de ser infantil i fort, cosa que és absolutament correcta, però aquestes són les qualitats que l’ajuden a excel·lir, per la qual cosa és injust anomenar-la per només jugar a les seves forces.\nBody bàsic de tanga davantera amb coll escotat\nAquaria és la guanyadora d’aquesta setmana, i ella és més que digna d’això. El seu joc d’enganxament estava ben actuat i ple de bromes, i la seva pista era impressionant. Les mirades d’Aquaria han estat realment impressionants durant tota la competició, però en aquest punt de la competència demostrar-se d’altres maneres és vital si voleu recórrer tot el camí. I quin millor desafiament per demostrar que no ets només un look queen que Snatch Game? Aquaria ara s'ha marcat com a contendent seriosa per a la corona, i amb pistes que ningú pot aguantar una espelma, si les seves actuacions en els desafiaments continuen a aquest nivell, hi ha una forta possibilitat que Aquaria sigui la pròxima superestrella de l'Amèrica.\nAquesta setmana, Monique i The Vixen són els dos baixos. Àsia va tenir la gran sort d’evitar la sinzina i aquesta setmana i, si jo fos RuPaul, hauria estat només per aquesta impressionant Beyonce. Per sort per a ella, Monique i The Vixen van tenir pistes realment terribles.\nMonique, Monique, Monique. Sis què va passar? Cut To The Feeling és un himne gai contemporani, no hi havia excusa per no conèixer les paraules. Monique ha estat la preferida des de l'episodi primer, per la qual cosa va resultar impressionant de veure. Però de la seva crítica a la pista podríeu dir que el pobre Momo havia perdut la voluntat de lluitar en aquest moment.\nLa noia adequada va tornar a casa?\nSi hagués sabut les seves maleïdes paraules, Monique hauria enviat The Vixen, però per descomptat. Monique sens dubte va aportar més competició que The Vixen pel que fa a valor d'entreteniment, així que hauria preferit que Monique es quedés.\nis shawn mendes gay o bi\nSóc llest però mandrós\nmodel estrella jeffree\nreptes de caixes d’ocells


Xerrada amb Jaume Plensa (escultor) - Fundació Romea\n16 d’abril del 2018\nNascut el 1955 a Barcelona, on va estudiar a l’Escola d’Art i Disseny de la Llotja i a la l’Escola de Belles Arts de Sant Jordi.\nDes de 1980, l’any de la seva primera exposició a Barcelona, ha viscut i treballat a Berlín, Brussel·les, Anglaterra, França i Estats Units, actualment resideix i treballa a Barcelona.\nHa estat professor a l’École nationale supérieure des Beaux-Arts de París i col · labora regularment amb l’Institut de l’Art de Chicago com a professor invitat. També ha impartit nombroses conferències i cursos en altres universitats, museus i institucions culturals de tot el món.\nJaume Plensa ha rebut nombrosos premis nacionals i internacionals, incloent la Medalla de Chevalier des Arts et des Lettres, concedit pel Ministeri de Cultura francès el 1993 i el Premi Nacional de la Belles Arts de la Generalitat de Catalunya l’any 1997. El 2005 va ser investit doctor honoris causa per l’Escola de l’Art Institute de Chicago. A Espanya, va rebre el Premi Nacional de Belles Arts el 2012 i el prestigiós Premi Velázquez de les Arts el 2013.\nPlensa mostra regularment el seu treball a galeries i museus a Europa, Estats Units i Àsia. Les exposicions més destacades de la seva carrera inclouen l’organitzada a la Fundació Joan Miró de Barcelona el 1996, que va viatjar a la Galerie nationale du Jeu de Paume de París i Malmö Konsthall a Malmö (Suècia) l’any següent. A Alemanya, diversos museus han realitzat exposicions de la seva obra. Aquests inclouen Love Sounds al Kestner Gesellschaft a Hannover el 1999, The Secret Heart, que es va mostrar a tres museus de la ciutat d’Augsburg el 2014 i Die Innere Sight al Museu Max Ernst, a Brühl el 2016. Durant els anys 2015 i 2016, L’exposició Human Landscape ha recorregut diversos museus nord-americans: Cheekwood State and Gardens i The Frist Center for Visual Arts a Nashville, TN, Tampa Museum of Art a Tampa, FL i el Museu d’Art de Toledo a Toledo, OH. La seva última exposició del museu ha estat al 2017 al MAMC-Musée d’art moderne et contemporain, Saint-Étienne Métropole, França.\nA Madrid, Plensa va acollir particularment l’exposició Chaos-Saliva, inaugurada el 2000 al Palau de Velázquez – Museu Nacional Centre d’Art Reina Sofía.\nAls Estats Units, on Plensa ha treballat i exhibit durant gairebé tres dècades, les seves obres s’han mostrat a moltes galeries d’art i museus. Entre les seves exposicions més destacades es va organitzar al Nasher Sculpture Center de Dallas.\nEl 2011, una gran selecció d’escultures de Plensa ha estat exposada al Yorkshire Sculpture Park de West Bretton, Anglaterra. L’exposició extensa es va mostrar a les galeries i al parc. Gràcies a aquesta exposició, el lloc va rebre el reconeixement nacional com Most Magnificent Attraction el 2011. Fins ara, aquest ha estat un dels espectacles més complets dedicats a l’obra de Jaume Plensa.\nUna part molt significativa de l’obra de Plensa és en el camp de l’escultura a l’espai públic. Instal·lat a diverses ciutats d’Espanya, França, Japó, Anglaterra, Corea, Alemanya, Canadà, EUA, etc.,\n“The Crown Fountain” , que es va donar a conèixer al 2004 al Millennium Park de Chicago, és un dels projectes més importants de Plensa i, sens dubte, un dels més brillants. El treball va portar a moltes comissions, afegint a la llista d’obres de Jaume Plensa en espais públics, fins a les més recents, Roots (2014) a Tòquio, Japó; Possibilities (2016) a Seül, Korea or Source(2017) a Montreal, Canadà.\nJaume Plensa ha guanyat nombrosos premis i cites, incloent el Premi Marsh per l’Excel·lència en Escultura Pública, que l’artista va rebre a Londres el 2009 per la seva obra Dream.\nAmb la Junta, Esdeveniment Col · lateral de la 56a Biennal de Venècia, Basílica de San Giorgio Maggiore, Jaume Plensa obté el premi Global Fine Art a la Millor Instal·lació Exterior a l’any 2015.\nDefensor de l’obra gràfica des del principi, va fer moltes exposicions dedicades a les arts gràfiques i edicions. Destaquem les retrospectives al Musée des Beaux Arts de Caen (França) i el Centre de Gravació i d’Imatges imprès de La Louviere (Bèlgica) el 2006.\nEl 2013 va rebre el Premi Nacional d’Arts Gràfiques concedit per la Calcografia Nacional a Madrid.\nDe 1996 a 2008 va col·laborar en molts projectes de teatre i òpera, especialment amb la companyia La Fura dels Baus, treballant el concepte i dissenyant conjunts i vestits.\nEstà preparant dues exposicions per a la tardor de 2018, al Palau del Cristal-Museu Nacional Centre d’Art Reina Sofía de Madrid i al Museu d’Art Contemporani de Barcelona.\nL’obra de Jaume Plensa es pot veure regularment a la Galerie Lelong & Co de París i Nova York, i la Galeria Richard Gray de Chicago i Nova York