Línies d'actuació. ACCIÓ - Agència per la Competitivitat de l'Empresa\nTransparència: Línies d'actuació\n5.1 Plans i programes d’actuació\nEn aquest apartat trobareu la informació a què fa referència l’article 12.1, 2, 3 i 5 de la LTAIPBG.\nEs publiquen els instruments de programació i planificació estratègica general i sectorial d’ACCIÓ de caràcter anual i plurianual.\n5.1.1 Plans i programes propis\nEn aquest apartat es publiquen els Plans d’Actuació que l’Agència publica periòdicament, els quals recullen els principals resultats del període anterior, així com els objectius del període en curs i les actuacions previstes per assolir-los.\nPla d’actuació d'ACCIÓ 2021 (document .PDF).\nPla d'Actuació d'ACCIÓ 2020 (document .PDF).\nPla d'Actuació d'ACCIÓ 2019 (document .PDF).\nPla d’Actuació d’ACCIÓ 2018 (document .PDF).\nPla d’Actuació d’ACCIÓ 2017 (document .PDF).\nPla d’Actuació d’ACCIÓ 2016 (document .PDF).\n5.1.2 Plans i programes dels òrgans i ens matrius\nPacte Nacional per la Indústria (document .PDF).\nPla de Govern XIV Legislatura.\nPlans i programes generals i sectorials del Departament d’adscripció.\n5.2 Avaluació de l’acció pública\nEn aquest apartat trobareu la informació a què fan referència els articles 9.1.j, 10.1.a, 12.1,3 i 5, 60 i 65.1.f de la LTAIPBG.\nEs publica la informació relativa al resultat de les avaluacions de les polítiques públiques resultant d’informes d’avaluació, auditories, enquestes o altres.\nInformes d’auditories internes\nInformes d’auditories internes 2021 (document .PDF).\nInformes d’auditories internes 2020 (document .PDF).\nInformes d’auditories internes 2019 (document .PDF).\nInformes d’auditories internes 2018 (document .PDF).\nInformes d’auditories internes 2017 (document .PDF).\nInformes d’auditories internes 2016 (document .PDF).\nInformes d’auditories internes 2015 (document .PDF).\nInformes d’auditories externes\nInformes d'auditories externes 2021 (document .PDF).\nInformes d'auditories externes 2020 (document .PDF).\nInformes d’auditories externes 2019 (document .PDF).\nInformes d’auditories externes 2018 (document .PDF).\nInformes d’auditories externes 2017 (document .PDF).\nInformes d’auditories externes 2016 (document .PDF).\nInformes d’auditories externes 2015 (document .PDF).\nEnquestes de satisfacció globals\nEnquestes de satisfacció globals 2021 (document .PDF).\nEnquestes de satisfacció globals 2020 (document .PDF).\nEnquestes de satisfacció globals 2019 (document .PDF).\nEnquestes de satisfacció globals 2018 (document .PDF).\nEnquestes de satisfacció globals 2017 (document .PDF).\nEnquestes de satisfacció globals 2016 (document .PDF).\nEnquestes de satisfacció globals 2015 (document .PDF).\n5.3 Informació estadística\nAquest apartat fa referència l’article 8.1.j de la LTAIPBG.\nTot i que ACCIÓ no genera informació estadística oficial, en aquest espai es publiquen alguns enllaços d’interès en matèria estadística:\nBANC MUNDIAL: http://www.bancomundial.org/.\n5.4 Memòria d'activitats\nEn aquest apartat trobareu la informació a què fa referència l’article 8.1.i de la LTAIPBG.\nMemòries d’activitat d’ACCIÓ\nMemòria d’activitat d’ACCIÓ 2020 (document .PDF).\nMemòria d’activitat d’ACCIÓ 2019 (document .PDF).\nMemòria d’activitat d’ACCIÓ 2018 (document .PDF).\nMemòria d’activitat d’ACCIÓ 2017 (document .PDF).\nMemòria d’activitat d’ACCIÓ 2016 (document .PDF).\nMemòria d’activitat d’ACCIÓ 2015 (document .PDF).\nMemòries d’activitat del Departament d’adscripció.\n5.5 Publicitat institucional\nEn aquest apartat trobareu la informació a què fa referència l’article 11.1.f de la LTAIPBG.\nEs considera publicitat institucional la publicitat que duen a terme les institucions públiques per promoure i defensar els valors i les conductes que permetin consolidar la democràcia, el benestar social, la salut o la prevenció i la seguretat.\nNo es considera publicitat institucional la comunicació pública que les administracions duen a terme amb caràcter estrictament informatiu, en forma de convocatòria o d’avís o relativa al funcionament de serveis.\nPublicitat institucional d’ACCIÓ (document .XLSX).\nMemòries anuals de la Comissió Assessora sobre la Publicitat Institucional\nA través d’aquest enllaç del portal Govern Obert podeu accedir a les memòries anuals que publica la Comissió Assessora sobre la Publicitat Institucional.


Sagales - DUES NOVES EXPEDICIONS REFORCEN EL BUS EXPRÉS DE LA VALL DEL TENES, OPERAT PER SAGALÉS\nDUES NOVES EXPEDICIONS REFORCEN EL BUS EXPRÉS DE LA VALL DEL TENES, OPERAT PER SAGALÉS\nEl Departament de Territori i Sostenibilitat reforça a partir del dilluns 3 de març la línia de bus exprés e7, que recorre la Vall del Tenes i enllaça els municipis de Parets del Vallès, Lliçà de Vall, Lliçà d’Amunt, Santa Eulàlia de Ronçana i Bigues i Riells amb Barcelona. En una setmana, hi haurà una expedició més d’anada i una altra de tornada a primera hora del matí (7.05h en sentit Barcelona i 8.00h en sentit Vall del Tenes). Aquest reforç respon a un increment de la demanda en aquesta línia exprés.cat, que es va posar en marxa el setembre passat. Amb aquestes noves expedicions la línia oferirà 27 viatges diaris, 13 en sentit la Vall del Tenes, i 14 en sentit Barcelona. L’e7 connecta l’avinguda Meridiana de Barcelona amb els 5 municipis de la Vall del Tenes entre les 6.15 h i les 21.10h, amb 12 parades en total.\nLa de la Vall del Tenes és la setena línia d’aquestes característiques que s’ha implantat arreu de Catalunya, conjuntament amb Terrassa, Sabadell, Ripollet, Cerdanyola-UAB, Igualada i Vilafranca. Són les set primeres línies, de les 40 previstes, de la xarxa exprés.cat, que la Generalitat està implementant de manera progressiva arreu del territori, per enllaçar de manera ràpida les principals ciutats del país, millorant la qualitat del servei i la competitivitat del transport públic.\nLa línia e7, que es va posar en funcionament el 12 de setembre passat, coincidint amb l’inici del nou curs escolar, és fruit del treball conjunt del Departament de Territori i Sostenibilitat, la Mancomunitat Intermunicipal de la Vall del Tenes i l’operador Sagalés, amb l’objectiu de millorar les comunicacions en transport públic d’aquest àmbit amb la capital. Des de la seva posada en servei aquesta línia no ha parat de guanyar usuaris.\nAquesta línia disposa de 8 cruïlles amb priorització semafòrica a la Vall del Tenes, de 8 parades on s’ha millorat l’accessibilitat per a l’usuari, de 6 parades amb informació del temps real d’arribada dels autobusos i els vehicles disposen de wifi i premsa gratuïta.


Una lluita per la terra, la vida i els records Una lluita per la terra, la vida i els records\nUna lluita per la terra, la vida i els records\nA la tauleta de tinc hi tinc una llibreta que m’acompanya a cada lectura. Hi apunto totes les frases que em semblen memorables, veritats que m’han remogut, cites tan líriques que vull guardar per sempre. Obro aquesta llibreta i m’adono que El setembre i la nit, de Maica Rafecas (LaBreu, 2021), és un dels llibres que ocupa més pàgines, que de totes les lectures del 2021 és una dels que ha deixat més pòsit.\nTinc una certa predilecció pels llibres que es desenvolupen en pobles i zones rurals. Ho atribueixo, és clar, als meus orígens. Als lectors ens agrada identificar-nos amb les històries que llegim, no només amb l’ambient i els paisatges, també amb la manera de fer i de ser de les persones que habiten aquests espais, el llenguatge, el dia a dia. Gràcies a El setembre i la nit he pogut acostar-me a una part de Catalunya que conec ben poc i que encara no he visitat mai: el Penedès.\nHa estat un apropament una mica agitat perquè tot el que hi passa no és ni anecdòtic ni banal, al contrari, és d’una força vital que deixa petjada. Sortirem d’El setembre i la nit amb la sensació que l’Anaïs ja forma part de nosaltres. Com en Jan. I l’Elisa. I la Foix. I, per sobre de qualsevol altra cosa, les vinyes que configuren el paisatge penedesenc. Perquè en aquesta història hi ha protagonistes humans —amb molta humanitat—, però n’hi ha un altre que ens acompanya a cada capítol: la natura.\nSituem-nos una mica: l’Anaïs s’assabenta que volen expropiar la vinya familiar per construir-hi un polígon industrial. El món li cau a sobre i comença una lluita a contrarellotge per intentar aturar-ho. A ulls de tothom, familiars, amics i veïns, l’Anaïs ha embogit, s’ha obsessionat amb aquesta rebel·lió, però ella, obstinada i ferma als seus valors, està disposada a arribar fins al final.\nJa deveu haver intuït que el llibre pretén parlar-nos, entre altres coses, del poder i la força de les pròpies conviccions i de les lluites aferrissades que ens fan ser qui som. No és casual que l’Anaïs s’agafi tan fort a les vinyes. Per a ella, no només són casa, són també records i infantesa. La seva obsessió per protegir la terra que l’ha vist néixer i créixer es lliga estretament amb la voluntat de recuperar el passat, de fer bategar el record d’un avi que, malgrat ser mort des de fa una bona colla d’anys, sentim i notem entre ceps i veremes. Les vinyes són l’aura del personatge i, al mateix temps, són un personatge més. Si l’objectiu principal és salvar-les d’una expropiació irreversible, cal que la natura parli, que es manifesti, que prengui vida. I aquesta necessitat de fer la natura partícip de tot el que passa, de fer-la mestressa i senyora de la trama, i el to al·legòric i misteriós, i fins i tot fantasiós, que Rafecas li atorga a estones m’ha recordat la ploma d’Irene Solà. I el tema, inevitablement, m’ha transportat a La drecera, de Miquel Martín i Serra (Periscopi, 2020), una novel·la que també viu un procés de transformació en el paisatge en un ambient rural.\nRafecas retrata, també, la sorpresa, el dolor i el preocupació de la resta del poble, especialment de la família. El seu germà, en Jan, és un dels altres puntals. Tot i la seva vida poc estable i caòtica en tots els sentits, és un personatge del tot rodó que serà clau en el desenllaç de la trama. Contra tot pronòstic, es converteix en la veu de l’esperança i la raó. En certa manera, també lliura una batalla que no abandonarà: salvar la família. El pare, en canvi, més aviat encarna el patiment i la desesperació. I la filla, la Foix, és el retrat viu de la innocència, com no podia ser d’una altra manera. Per tots ells, amb més o menys intensitat, sentirem empatia i respecte.\nAl llarg de tot el llibre i de forma força gradual, l’Anaïs és víctima de mirades de reprovació i de prejudicis. Això obrirà les portes a reflexionar sobre la salut mental, l’angoixa i la força de les emocions. La novel·la està farcida de símbols que ens permetran acostar-nos a tots aquests sentiments: una excavadora, una cafetera, una barraca atrotinada… Res de tot això és a l’atzar. Fins que arribem a la pregunta crucial, al dard que ens posarà en evidència i ens sacsejarà: «Què és la normalitat?», llança l’Anaïs. És una obvietat que la normalitat no és res més que una convenció social. Llavors, si tan conscients som d’això, per què tot el que s’allunyi d’aquestes regles causa rebuig? Per què no som capaços d’afrontar la diversitat i el diàleg d’una manera sana? Per què tot el que surti del guió és titllat d’estranyesa i bogeria? On ha quedat la comprensió? El setembre i la nit també parla de totes aquestes coses, de què suposa no encaixar o no trobar el lloc al món, de què vol dir no ser acceptat per la resta perquè has escollit ser fidel als propis principis.\nQue intens tot plegat, oi? Trama i estil conjuguen a la perfecció i ens il·lustren un entorn privilegiat i molt vívid amb uns personatges inoblidables. Però, sens dubte, més enllà de la història i tot el que s’hi planteja —que no descarto que per a algú pugui ratllar la utopia; però, i què?—, em quedo amb l’estil, la poesia que s’hi desprèn. Ha estat un goig per a la vista i el cor llegir Rafecas, de debò.\nLes estones amb l’àvia\nHelena Batlle -\nQuants disbarats rere la felicitat!\nVilma Montoliu Esteban -\nCom superar la síndrome de la impostora?\nDeixar marxar quan ja no funciona…\nA l’estiu no hi ha notícies?\nAbraham Orriols i Garcia -\nXavier Diez - 5 de juliol de 2022\nRoger Casero - 4 de juliol de 2022\nEl Govern planta el rei Felip VI\nAgències - 5 de juliol de 2022\n42 regles de vida de Jordan Peterson\nBorja Vilallonga - 23 d'agost de 2019\nL’espiral del silenci o el mal menor: Colau tornaria a liderar Barcelona\nMary M. Villena - 6 de juliol de 2022


L’inici de les obres de restauració en el castell monestir de Sant Miquel d’Escornalbou (Baix Camp) està posant al descobert importants troballes arqueològiques, ja que per primer cop s’hi han trobat restes del que van ser els orígens de la construcció, un convent de la comunitat agustina del segle XII. En destaquen els fonaments medievals del claustre i la muralla. Aquesta intervenció forma part de la segona fase d’actuacions impulsades conjuntament des de la Diputació de Tarragona i la Generalitat, amb l’objectiu de posar en valor el castell monestir i el seu entorn.\nLa presidenta de la Diputació de Tarragona, Noemí Llauradó, i la directora general de Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya, Elsa Ibar, han conegut aquesta tarda l’estat de l’evolució dels treballs que s’estan duent a terme i han compartit els resultats que ja estan donant les excavacions arqueològiques. A la visita també hi ha assistit els alcaldes i alcaldesses dels municipis de la Baronia d’Escornalbou, així com del director de l’Agència Catalana del Patrimoni Cultural, Josep Manuel Rueda; el director dels Serveis Territorials d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació al Camp de Tarragona, Àngel Xifré, i els diputats de la Diputació Joan Josep Garcia, Josep Forasté i Pere Granados. En el seu discurs, Llauradó ha subratllat la importància dels treballs, contextualitzant-los en el context actual: “La pandèmia ens ha ensenyat com d’important són els espais naturals perquè tothom en pugui gaudir, des d’una perspectiva de servei públic. Però també ens posa sobre la taula la necessitat urgent de promocionar l’economia de la nostra demarcació, fomentant l’ocupació i oferint nous actius turístics que visibilitzin els petits pobles d’interior, com són els municipis de la Baronia. Amb projectes com aquest, la Diputació de Tarragona, com a motor econòmic de la demarcació que som, i amb la vista posada a l’equilibri territorial, s’avança i dóna resposta a necessitats concretes, amb actuacions concretes”. Per la seva banda, Ibar ha destacat que “aquest projecte referma el compromís de la Generalitat amb el patrimoni, entès com un valor cultural però també com un recurs al servei del desenvolupament territorial, social i econòmic. Entenem que aquestes obres que ara duem a terme conjuntament amb la Diputació són una inversió important per ella mateixa, però també perquè ens permetran conèixer millor què era, com era i quina importància tenia el castell-monestir d’Escornalbou”.\nLes excavacions que s’estan duent a terme al castell monestir ja han començat a donar alguns resultats reveladors, ja que es tracta dels treballs arqueològics de major envergadura que mai s’han dut a terme en aquest conjunt. L’arqueòloga que dirigeix l’excavació, Carme Subirana, constata que “aquests treballs ja ens estan aportant dades d’especial interès, que probablement canviaran algunes de les visions que hem tingut fins ara del castell monestir”. L’objectiu és, per tant, aportar nou coneixement sobre l’evolució constructiva del monument des del segles XII al segle XIX.\nLes actuacions que es duen a terme al castell monestir i al seu entorn estan en marxa des de l’any 2018 i es divideixen en diverses fases, recollides al seu Pla Director, amb una inversió total de 5,7 milions d’euros. A punt de finalitzar la fase d’infraestructures i entorn del castell (2018-2020), el passat mes de gener es van iniciar les obres de restauració, que preveuen la consolidació de l’estructura de la planta noble i les cobertes; la restauració de l’edifici de serveis, la cafeteria, les aules i l’àrea de recepció; la millora de l’accés i la connectivitat i la restauració de l’Ermita de les tres verges. Aquesta segona fase (amb un pressupost de 1.626.344 €) compta amb el cofinançament de l’1,5% Cultural del Ministeri de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana.\nEn aquest sentit, la descoberta que s’ha fet dels fonaments originals del claustre i la muralla del segle XII ha de permetre documentar millor la fundació i l’origen del monestir (1170) quan s’hi va instal·lar una canònica (comunitat de clergues) agustina. Igualment, la interpretació dels resultats servirà per entendre millor l’evolució històrica d’aquesta primera canònica (segles XII-XV) fins al convent de frares franciscans recol·lectes (segles XV i XVI) o al seminari de missions dels franciscans observants (segles XVII i XVIII),que va ser l’època de màxima ocupació i creixement d’Escornalbou.\nLa campanya arqueològica se centra en el claustre, l’entorn de l’església i l’edifici principal, i s’enregistra digitalment amb topografia làser scan 3D amb l’objectiu de fer llum sobre el complicat procés de transformació del conjunt arquitectònic durant els seus nou segles història. En l’estat actual dels treballs, esdevé especialment important la localització al subsòl dels fonaments medievals del claustre, d’alguns trams de l’antiga muralla perimetral o de les antigues cisternes. “Però ho són també els murs que avui encara configuren els edificis, estructures que ens informen sobre el monestir medieval i la seva important evolució i creixement promocionats per les noves comunitats monàstiques en època més moderna”, en paraules de Subirana.\nParal·lelament als treballs arqueològics, s’estan duent a terme diversos estudis historiogràfics que comencen a revelar una institució monàstica d’una rellevància territorial fins ara molt desconeguda entre els segles XII-XV, alhora que, posteriorment, va ser un seminari cabdal en la formació de molts dels missioners de l’orde que predicaren arreu de Catalunya i al País València i, també, a Amèrica fins a la primeria del segle xix.\n5,7 milions d’inversió entre 2018 i 2023\nLes actuacions que es duen a terme al castell monestir i al seu entorn tenen com a objectiu la seva posada en valor, un tresor patrimonial i rural a la Costa Daurada, tot contribuint a la dinamització econòmica i social del territori, la promoció de l’activitat cultural i turística i la preservació de la natura.\nEs disposa d’un Pla Director que preveu una inversió total de 5,7 milions d’euros i s’estructura en tres fases. En la primera fase, anomenada Operació Baronia d’Escornalbou, d’infraestructures i entorn natural s’ha construït l’abastament d’aigua potable des de l’Argentera, els sanejament de les aigües i conducció dels serveis, la restauració de les edificacions de les corralines, el mur dels camí dels frares i la font del sarraí, i darrerament, la millora dels camins i senders dels set municipis de la baronia d’Escornalbou. És un projecte liderat per la Diputació de Tarragona i cofinançat pel Fons Europeu de Desenvolupament Regional, amb un ajut de 613.908,48 euros d’una inversió total prevista d’1.484.137,66 euros.\nPatrimoni històric, arquitectònic i natural\nEl Castell Monestir, al terme del municipi de Riudecanyes (Baix Camp), es troba a la muntanya d’Escornalbou, just davant de la Serra de l’Argentera, al límit entre les comarques del Baix Camp i del Priorat. El cim del turó. Al seu vessant de migdia s’hi troben les estructures edificades de més entitat patrimonial, la residència d’Eduard Toda, concebuda a la primeria del segle xx, seguint el model de casa de camp anglesa, i bastida sobre les restes d’edificis precedents, que remeten a la fundació, a mitjan de segle xii, del Castell Monestir i a les seves posteriors remodelacions en èpoques baix medieval i moderna.\nDe la primera època monàstica del segle xiii en són testimonis avui dia restes del clos primitiu: l’església, la sagristia, la sala capitular i el pati claustral, per bé que aquest darrer molt alterat. Al seu voltant, els edificis residencials construïts per Eduard Toda es configuren com una veritable “casa-museu”. En ella es conserva una part important de la decoració original, formada pel mobiliari domèstic i diverses col·leccions d’arts decoratives que havia adquirit al llarg dels seus viatges com a cònsol, d’entre les que sobresurt la seva biblioteca.\nAquest conjunt edificat i museïtzat, obert a la visita pública des de l’any 1995, és el que designem comunament com a “Castell-Monestir”. Tanmateix, l’entitat patrimonial d’Escornalbou s’escampa arreu d’una muntanya fortament antropitzada des d’antic. D’aquest llegat històric en són testimonis, entre molts d’altres, els enterraments neolítics de la Cova Josefina, al peu de l’ermita de Santa Bàrbara, o els Horts dels frares, edificacions agrícoles i camps d’horta construïts al segle xviii, sota la imponent cinglera on es troba el Castell Monestir, i que estigueren novament en ús durant l’estada d’Eduard Toda.\nEscornalbou és també, més enllà de la seva entitat històrica i monumental, un gran bosc de 89,45h. Uns boscos de gran valor natural i forestal, amb una diversitat vegetal poc comuna, on conviuen les alzines, el pi blanc i la pinassa amb la comunitat d’alzina surera (Quercus suber) més meridional de Catalunya. Un bosc travessat de camins i senders que comunicaven el Castell Monestir amb els pobles de la Baronia d’Escornalbou, camins que ara permeten la pràctica del turisme esportiu.


Vine a "La Setmana Calenta" sobre persones refugiades! - Servei Civil Internacional de Catalunya\nVine a “La Setmana Calenta” sobre persones refugiades!\njuny 5, 2014novembre 28, 2018\nDimarts ens apropem a la vida quotidana a Jerusalem a través del joc; dimecres estrenem el documental Open Doors (sobre la situació dels refugiats a Europa), amb la presència dels directors ; i Divendres projectem el documental Tomorrow's land (sobre la realitat dels palestins que viuen sota l'ocupació israeliana), també amb els seus directors vinguts des d'Itàlia.\nDimarts 17, a les 18.30\nViu un dia a Jerusalem, joc de rol\nAmal-Tikva és un joc educatiu (a partir de 14 anys, de 6 a 30 jugadors/es) que explora les dimensions del conflicte a través de la vida quotidiana a la ciutat de Jerusalem. L'objectiu d'aquest joc és apropar als i les joves que coneguin la situació que està vivint la població palestina a través del joc.\nDimecres 18, a les 20h\nProjecció d'Open Doors\nLa Unió Europea gasta 80 vegades més en el control i la seguretat de les seves fronteres que en polítiques d'inclusió social per a les persones refugiades… En el documental Open Doors hem visitat, durant l'any 2013, cinc països situats als límits exteriors europeus (Catalunya, Itàlia, Grècia, Hongria i Xipre), on hem pogut veure els efectes que tenen aquestes polítiques anti-immigratòries. Així doncs la pel·lícula és un recull d'aquesta realitat i de les cada vegada més nombroses protestes de les persones que busquen asil al nostre continent, que gairebé sempre es veuen abocades a un carreró sense sortida. Però malgrat tot també hem conegut algunes iniciatives socials, auto-gestionades per refugiats i immigrants, que ofereixen alternatives creatives i constructives a la nostra societat. Una porta sembla obrir-se al final del film, i potser també del camí.\nDijous 19, a les 20.30h\nBirra Tertúlia; La situació de les persones subsaharianes a Catalunya\nEl Dijous 19 de Juny parlarem sobre Immigració Subsahariana i la seva vida a Catalunya amb la participació de Rafa Crespo, vinculat al Centre d'Estudis Africans. Ens trobem a les 20:30 a la Sala de la Federació Catalana d'ONGs (c/ Tàpies, 1-3, Barcelona (metro L2 i L3 Paral·lel))\nDivendres 20, a les 19.30h\nProjecció de Tomorrow's Land\nA At-Tuwani, un petit poble situat als pujols de la part sud-oest d'Hebron, hi viu l'Ameer, que té 12 anys, però ja és adult. Cada tarda, després de l'escola, cuida les ovelles de la seva família. L'Ameer té un somni, que passa de generació en generació: veure la seva terra i el seu poble lliure de les injustícies perpetuades pels ocupants israelians. Aquesta història, però, no és una pel·lícula, és la realitat diària de l'Ameer, recollida al documental Tomorrow's Land.\nTots els actes, a excepció de la Birra Tertúlia, tindran lloc a La Vaqueria de l'SCI (C/ del Carme, 95, Barcelona)\nVols coordinar un camp de voluntariat de l’SCI?Encara queden places a les Peace Week!


Tristos tòpics (Josep Ramoneda)\nJOSEP RAMONEDA 27/04/2014 00:00\nEl debat sobre la independència de Catalunya esta farcit de tòpics. Els contraris al sobiranisme s’aferren a la qüestió nacionalista. No han entès que el temps en què el nacionalisme era bandera ha passat. A la Catalunya pujolista era el signe d’identitat d’un sector, però ha fet el salt a un nou estadi en què la nació ja és una realitat assumida: el nacionalisme no dóna cap identificació particular, com no la té l’espanyolisme a la resta d’Espanya. A Catalunya, avui, el nacionalisme només és qüestió per l’espanyolisme que, en ser minoritari, necessita el nacionalisme català per poder bastir una disputa de tu a tu. Batalles contra molins de vent.\nMariano Rajoy, altre cop a Barcelona, ha tornat a desplegar els seus tòpics preferits: voler aixecar fronteres al segle XXI és anar contra corrent. Afirmació discutible perquè les fronteres no han deixat de multiplicar-se des que va caure el Mur de Berlín fa 25 anys. I, per exemple, Espanya ha construït reixes ben bèsties a Ceuta i Melilla. Però, ¿algú creu sensatament que es puguin posar barreres entre Catalunya i Espanya? ¿Algú creu que Catalunya, que exporta més que ningú, que té un milió i mig de ciutadans estrangers i milers de joves estudiant o treballant fora del país girarà l’esquena al món? ¿Ens està dient el president Rajoy que abans de pactar una sortida negociada seria capaç de posar barreres i de demanar a Europa represàlies contra Catalunya? Estranya manera de seduir els catalans.\nEl que més sorprèn del discurs de Rajoy és que sembla que se senti impotent per lliurar una batalla política a Catalunya i guanyar-la. I per això es parapeta rere la llei i les amenaces. L’endemà del seu discurs vaig ser a l’Institut de Salut Global, i una inscripció en una paret de la sala de reunions deia: “Per anar ràpid és millor anar sol; per arribar lluny és millor anar ben acompanyat”. Aquesta frase l’havia dit el president espanyol el dia anterior. És un proverbi africà per a qui vol entrar a la selva. Amb quina selva ens amenaça Rajoy? ¿O és simplement que com a bon conservador està convençut que el món és una selva?


[11/05] Atemptat de Hödel - «El Eco del Rebelde» - «Discontent» - París (11-05-68) - Tocci - Simon - Vázquez Aguirre - Bueno Uribe - Albin - Gella - Riera Álvarez - Yvetot - Soto - García Polanco - Serna"\nShowing article 1461 of 10345 in channel 13961322\nFirst Article ... Article 1459 Article 1460 Article 1461 Article 1462 Article 1463 ... Last Article\n[11/05] Atemptat de Hödel - «El Eco del Rebelde» - «Discontent» - París (11-05-68) - Tocci - Simon - Vázquez Aguirre - Bueno Uribe - Albin - Gella - Riera Álvarez - Yvetot - Soto - García Polanco - Serna\nMay 11, 2014, 10:49 pm\nNext ALCOHOLISMO Y DROGAS EN LA EMPRESA\nPrevious Declaració per l'Educació\nAnarcoefemèrides de l'11 de maig\n- Atemptat de Max Hödel: L'11 de maig de 1878, a l'avinguda Unter den Linden, a prop de la Porta de Brandenburg de Berlín (Alemanya), el lampista anarquista, aleshores desocupat, Emil Heinrich Maximilian Hödel, de 21 anys d'edat, dispara tres trets sobre l'emperador d'Alemanya Guillem I sense ni tan sols ferir-lo; volia protestar així contra la misèria obrera. El kàiser viatjava amb una carrossa juntament amb sa filla Lluïsa, la gran duquessa de Baden, i son gendre, el gran duc de Baden. Diverses persones es van llançar sobre el regicida i en l'aldarull una persona resultà greument ferida i va morir dos dies després. Immediatament fou processat per la Tribunal Superior de Justícia de l'Estat prussià. Durant el judici reivindicà el seu pensament llibertari i el 10 de juliol de 1878 acollí la seva condemna a mort per«traïció a la pàtria» cridant«Visca la Comuna!». El seu advocat defensor d'ofici va demanar perdó al tribunal per haver defensat un traïdor. Max Hödel, després de rebutjar qualsevol consol religiós, va ser decapitat d'un cop de destral el 16 d'agost de 1878 a la presó de Moabit de Berlín (Alemanya).\n- Surt El Eco del Rebelde: L'11 de maig de 1895 surt a Saragossa (Aragó, Espanya) el primer número del periòdic El Eco del Rebelde. Periódico comunista anarquico. Era continuació de la publicació anarcocomunista El Rebelde, editada a Saragossa entre setembre i desembre de 1893 i que deixà de publicar-se víctima de la repressió. Va ser dirigit per Juan Palomo, probablement un pseudònim. Tingué una tirada d'uns 1.400 exemplars. Trobem textos de Joan Montseny, Teobaldo Nieva, Palmiro, Juan Palomo, Pujol Enrique, C. Solé i Marcos Zapata, entre d'altres. Prohibit per les autoritats, només en sortiren quatre números (i un suplement al número 3), l'últim el 29 de juliol de 1895, i fou substituït per El Invencible, queúnicament publicà un número el 27 d'agost de 1895.\n- Surt Discontent: L'11 de maig de 1898 surt a Lakebay (Washington, EUA) el primer número del setmanari anarquista Discontent. Mother of Progress (Descontentament. Mare del Progrés). L'editor responsable fou Oliver A. Verity i en el consell de redacció figuraven George H. Allen, Charles L. Govan i James F. Morton Jr. Aquesta publicació fou l'òrgan oficiós de la colònia anarquista«Home Colony» (Comtat de Pierce, Washington, EUA), creada en 1896, i, a més de notícies sobre la colònia llibertària, tractà temes d'allò més divers (amor lliure, pacifisme, educació, feminisme, economia, capitalisme, política internacional, religió, salut, vegetarianisme, repressió, llibertats d'expressió i de premsa, poesia, etc.). Trobem textos de George H. Allen, J. I. Arnold, Kate Austin, A. L. Ballou, J. C. Barnes, James Beeson (Image Breaker), Edgar D. Breinkerhoff, Steven T. Byington, Ed. W. Chamberlin, C. H. Cheyse, F. A. Cowell, H. F. Hadley, Lizzie M. Holmes, C. L. James, Nellie M. Jerauld (Juno), J. L. Jones, J. Alfred Kinghorn-Jones, Andrew Klemencic, Joseph A. Labadie (A. Crank), E. C. Miles, James F. Morton Jr, A. Alan Noe, Charles Penhallow, E. J. Schelhous, J. T. Small, Charlotte Perkins Stetson, William H. Van Ornum, A. Warren i Ross Winn, entre d'altres. A partir del 28 de juny de 1899 suspengué l'edició i la reprengué el 2 de maig de 1900 a Home (Comtat de Pierce, Washington, EUA). Aquesta publicació tingué una àmplia difusió i comptà amb dos centres de distribució (Boston i San Francisco), a més de repartidors a Seattle, San Francisco i Honolulu. El maig 1902, després que Charles L. Govan fos acusat de violació de la Llei Comstock arran d'un article defensant l'amor lliure, l'oficina de correus de Home va ser tancada i els inspectors postal la van traslladar a la petita ciutat de Lakebay, a tres quilòmetres enfora. En sortiren 186 números, l'últim el 23 d'abril de 1902, i va ser substituït per Demonstrator, que es publicà a Lakebay i tragué 142 números entre l'11 de maig de 1903 i el 19 de febrer de 1908.\n- París (11-05-68): L'11 de maig de 1968 a París (França) l'última barricada cau a les 5.30 de la matinada. Una hora després, el Comitè Polític del Partit Comunista Francès (PCF) fa saber que «condemna la ferotge repressió i expressa la protesta indignada dels treballadors, dels intel·lectuals i dels joves». A les 9 del matí, les grans centrals sindicals obreres --Confederació General del Treball (CGT), Confederació Francesa Democràtica del Treball (CFDT) i Força Obrera (FO)-- es reuneixen, a petició d'Alain Geismar, i acorden cridar a la vaga general conjuntament amb la Unió Nacional d'Estudiants de França (UNEF) i el Sindicat Nacional d'Ensenyament Superior (SNESup) el dilluns 13 de maig. Seguidament negocien el recorregut d'una manifestació per París: Geismar, dirigent de l'SNESup, vol que passi pel Barri Llatí, els altres no; finalment, Geismar se sortirà amb la seva. A les 17 hores, un petit escamot dels «Comitès 3 de maig» aconsegueix ocupar el Centre Censier, annex de la Facultat de Lletres i es transformarà en un amfiteatre de discussió permanent de les comissions. Més de mil joves obrers realitzen una manifestació en direcció al Barri Llatí per expressar la seva solidaritat amb els estudiants, molts dels quals participaran, durant la nit, en els debats organitzats al Censier. A les 19 hores, el primer ministre, Georges Pompidou, arriba a Orly després d'un excel·lent viatge per Iran i Afganistan. El cap d'Estat De Gaulle dóna carta blanca a Pompidou i aquest sortirà aquella nit per la televisió pronunciant un discurs conciliador: la Sorbona reobrirà les portes a partir de dilluns i les classes es reprendran; també a partir de dilluns el Tribunal d'Apel·lació podrà, conforme a la llei, estatuir sobre les peticions d'alliberament presentades pels estudiants; el govern, també, activarà les reformes necessàries en la Universitat. Sembla una capitulació, però els moviment rebutja les pseudoconcessions dels gabinet.\n- Pilade Tocci: L'11 de maig de 1850 –algunes fonts citen el 24 de maig– neix a Liorna (Toscana, Itàlia) l'agitador anarquista Pilade Baldasare Pietro Tocci, conegut sota diversos pseudònims (Paride Armandi, Armandi-Oreste,Acratos, etc.). Sos pares es deien Andrea Tocci i Carola Vandini. Durant sa vida realitzà diverses feines (barber, ferroviari, quiosquer, etc.) i per això fou un anarquista«itinerant», segons les possibilitats de treball que anava trobant, especialment per la costa tirrena toscana. A començament dels anys setanta a Liorna s'adherí a la secció bakuninista de l'Associació Internacional de Treballadors (AIT). Establí estrets contactes amb els internacionalistes de Pisa i en 1878 col·laborà en Il Lavoro, el primer periòdic publicat per aquests. Després s'establí a La Spezia (Ligúria, Itàlia), on la policia de l'indret el qualificà com d'«anarquista perillós». El febrer de 1889, a resultes de l'acció d'un agent provocador (Angiolo Azzati) que s'havia infiltrat en el grup i havia muntat un fals atemptat amb dinamita per al 19 de febrer de 1889 al Politeama Duca de Gènova, durant una festa de beneficència on havien de ser presents l'aristocràcia i les autoritats militars locals, va ser detingut, juntament amb altres 12 companys (entre ells el sabater Giuseppe Dini), per«associació de malfactors». Durant el judici, celebrat entre el 7 i el 9 d'octubre de 1890, el barroer muntatge policíac quedà palès i l'acusació d'atemptat va ser desestimada, però la d'«associació de malfactors» seguí endavant i restà 15 mesos tancat preventivament a l'espera de judici. El juny de 1890 va ser condemnat pel Tribunal de Sarzana a tres anys i dos mesos de presó i a dos anys de vigilància policíaca. Sospitós d'haver participat en les revoltes de Carrara de 1894, on havia estat acollit per Luigi Molinari des de finals de 1893, el setembre de 1894 va ser detingut a Liorna; jutjat, va ser condemnat a cinc anys d'assignació de residència. No obstant això, abans de la sentència, fugí a Suïssa i s'instal·là a Lugano (Ticino, Suïssa), on trobà Pietro Gori i altres destacats anarquistes. En aquests anys figurava en el llistat d'anarquistes a controlar per la policia de fronteres francesa. El 27 de setembre de 1894 se li va decretar l'expulsió de Suïssa. En 1897 intentà publicar un periòdic, Questioni ardenti, però sembla que no reeixí. En els primers anys del segle XX col·laborà en Il Libertario de La Spezia i en 1911 participà en el Congrés Anarquista Regional de La Spezia. Posteriorment milità en el grup anarquista «Né Dio né padrone» (Ni Déu ni amo), constituït al barri de Migliarina de La Spezia. Pilade Tocci va morir el 9 de desembre de 1916 a La Spezia (Ligúria, Itàlia).\n- Charles Achille Simon:L'11 de maig de 1873 neix a Saint-Jean-le-Blanc (Centre, França) l'anarquista partidari de la propaganda pel fet Charles Achille Simon, també conegut com Biscuit o Ravachol II. Jove aprenent de vidrier, es va revoltar per la injustícia del procés de Henri Decamps, Charles Dardare i Louis Léveillé, i va esdevenir còmplice de Ravachol, ajudant-lo a fer explotar els apartaments del president de l'Audiència Benoît i del seu substitut Bulot. Per aquests fets l'Audiència del Sena el va condemnar, el 26 d'abril de 1892, a treballs forçats a perpetuïtat. Enviat al presidi de la Guaiana, trobarà altres companys, com ara l'anarquista Clément Duval. El 22 d'octubre de 1894, durant la «Revolta de les Illes de la Salvació» (Caiena, Guaiana Francesa), es va refugiar en un cocoter i com que no volia baixar a requeriment dels guàrdies, va ser abatut mentre cridava «Visca l'anarquia!».\nCharles Achille Simon (1873-1894)\n- Eduardo María Vázquez Aguirre: L'11 de maig de 1887 neix a Vilaoscura (Sober, Lugo, Galícia) l'anarquista i anarcosindicalista Eduardo María Vázquez Aguirre, conegut com Bigote. En 1906 emigrà a l'Argentina, on es guanyà la vida fent de tot (perruquer, fuster, sabater, etc.), però sobre tot va fer de xofer. Dirigí la Societat de Resistència de la Unió de Tramviaris i milità en la «Sociedad de Chauffeurs». El gener de 1919 participà activament en els fets de la Setmana Tràgica a Buenos Aires i per això va ser acomiadat del «Tramway Anglo Argentino» on feia feina. El 21 de maig de 1921, quan el local de la Societat de Xofers va ser assaltat per un escamot dels Joves de la Lliga Patriòtica, va ferir un d'aquest en un braç. En els anys vint participà activament en la campanya en suport a Sacco i Vanzetti. Amic de Simón Radowitzky, Kurt Wilckens, Andrés Vázquez, Severino Di Giovanni, Emilio Uriondo i Roscigna, entrà a formar part dels grups d'acció i expropiadors i per la qual cosa va ser empresonat en diverses ocasions. Intervingué en els atemptats contra el cap de la policia de Buenos Aires Ramón Falcón (14 de novembre de 1909) i el tinent coronel Héctor Benigno Varela (25 de gener de 1923), botxí dels jornalers de la Patagònia. També s'encarregà de distribuir explosius emprats per a inutilitzar els taxis esquirols. El 9 de maig de 1923 durant una discussió de feina ferí d'un tret de revòlver el cap de l'estació del metro de Caballito de Buenos Aires i per aquest fet va ser condemnat a 14 mesos de presó. Abans de complir la condemna, va ser deportat a Espanya, però desembarcà al Brasil ajudat per anarquistes peruans i brasilers que li van ajudar a passar a l'Uruguai. Amb Radowitzky intervingué en una expropiació en aquest país abans de retornar clandestinament a l'Argentina. En 1925 ordí un pla amb l'anarquista Boris Wladimirovich per a prendre per assalt l'hospici de les Mercedes i capturar Jorge Ernesto Pérez Millán Temperley, membre de la Lliga Patriòtica que assassinà l'anarquista Kurt Wilckens, amb la finalitat de penjar-lo públicament a la plaça de Mayo de Buenos Aires, pla que fracassà. Sa companya fou Genoveva Valencia, també anarquista. Eduardo María Vázquez Aguirre va morir en 1953 a Buenos Aires (Argentina).\n- Carmen Bueno Uribes: L'11 de maig de 1918 neix a San Clemente (Conca, Castella, Espanya) l'anarcosindicalista Carmen Bueno Uribes. Fou la més petita d'una família nombrosa. Son pare morí jove i son germà major, militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), es traslladà a Madrid, on marxà tota la família posteriorment. En 1935 aconseguí titular-se en infermeria a Valladolid. Afiliada a la CNT com a infermera, participà a Madrid en la revolta popular del 18 de juliol de 1936 contra l'aixecament feixista. Militaritzada, fou responsable com a tinent d'una sala de 66 llits de l'Hospital de Sang creat a la Sala de Festes de l'Hotel Ritz de Madrid. El setembre de 1938 s'uní amb son company, esperantista i vegetarià, a l'Ateneu Llibertari del Centre i ambdós es traslladaren a València. El 4 de gener de 1939, poc abans del triomf feixista, nasqué sa filla (Carmen Delgado) i es traslladà a Madrid, on fou delatada per un metge feixista i arrestada en diverses ocasions. Durant la postguerra exercí la solidaritat visitant els companys tancats a les presons madrilenyes o enterrant els cossos dels afusellats a les tàpies del cementiri. En 1951 es va separar i reprengué la seva professió i dos anys després es titulà com a comare --portà al món la futura escriptora Almudena Grandes. En 1953 se casà amb l'escriptor i periodista anarquista Eduardo de Guzmán i quan en 1991 morí aquest, s'encarregà de difondre el seu llegat. En 2007 i 2008 participà en els homenatges a Eduardo de Guzmán que van fer, respectivament, la Universitat Popular de Palència i l'Ajuntament de Villada. Carmen Bueno Uribes va morir el 12 de novembre de 2010 en una residència de la tercera edat de Madrid (Espanya), on havia estat portada l'any anterior arran de patir un vessament cerebral que la deixà en una cadira de rodes, i l'endemà fou incinerada acomiadada pels companys del Sindicat d'Arts Gràfiques de la CNT.\n- Albin Cantone: L'11 de maig de 1929 mor arran d'un carcinoma el propagandista anarquista lionès Albin Cantone, més conegut com Albin. Havia nascut el 1888 a Vigliano (Piemont, Itàlia). Com a obrer metal·lúrgic va haver de retirar-se per un problema mèdic a la mà dreta i aleshores es va dedicar a la propaganda, la poesia, la crítica, l'edició i el disseny. Entre 1917 i 1918 va publicar la revista Les Glaneurs i va participar en altres publicacions periòdiques, com ara Les vagabonds (1921-1922), La Brochure Mensuelle o Semeur.És autor de Religion (1922) i de Parmi nos pionniers. Une vingtaine de portraits de militants révolutionnaires (1927).\n- Miguel Gella Pardo: L'11 de maig de 1938 mor al front de la serra de Castelfrío (Terol, Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Miguel Gella Pardo. Havia nascut en 1898 a Osca (Aragó, Espanya) i sos pares van ser Ramón Gella i Isabel Pardo. Pagès, fou president de la Societat de Camperols, adscrita a la Confederació Nacional del Treball (CNT) d'Osca, i estava considerat per la Comissaria d'Investigació i Vigilància com a«anarcosindicalista perillós», especialista en explosius i protagonista d'actes de sabotatge en línies elèctriques i vies fèrries. Durant la vaga de transportistes i de mecànics, el 25 de maig de 1932, la Torre de Felipón on vivia, situada a les afores d'Osca, va ser escorcollada per la Guàrdia Civil i es trobà pólvora, metxes i el fullet Las tareas de las organizaciones sindicales revolucionarias y su trabajo en las fábricas. Per aquest fet fou detingut 23 dies, jutjat el 23 de setembre de 1932 i condemnat per «tinença d'eines per a la fabricació d'explosius» a tres anys i dos dies de presidi correccional. Quan l'aixecament feixista, el mateix matí del 19 de juliol de 1938 aconseguí passar-se a zona republicana i s'allistà en les Milícies Confederals de Barbastre. Amb aquestes tropes frenaren a Nueno l'atac feixista que prengué les Lomas de Aracués. Des del gener de 1937, ja capità, aconseguí arribar a les faldes del Gratal i poc dies després reconquistaren les Lomas de Aracués i Lierta. El 7 d'abril de 1937 participà en el frustrat atac al Mondó i el Carrascal de Chimillas, l'objectiu del qual era encerclar Osca. Amb els seus homes de les Milícies de Barbastre s'infiltraren en zona feixista i donaren un cop amb explosius a Esquedas, però l'assalt de les tropes anarquistes italianes fracassà al Mondó. El 27 de juliol de 1937, al front del IV Batalló de la 127 Brigada Mixta de la 28 Divisió«Ascaso», prengué el Molino de las Salinas i entrà a Puibolea. El març de 1938 va ser ascendit a comandant del II Batalló arran de la mort del seu antecessor, Francisco Salamero, el 19 de març de 1938 a Minuesa pel projectil d'una tanqueta italiana. El maig de 1938 s'engegà l'ofensiva de les tropes feixistes al front d'Alfambra sobre la posició de Castelfrío, fortificada per sapadors de la 127 Brigada Mixta. La posició va ser bombardejada per artilleria, tancs i aviació enemiga i va ser ferit per la metralla. Evacuat a un hospital de reraguarda, morí dies després, l'11 de maig de 1938. Va ser enterrat a València enmig d'una gran manifestació de dol davant la gran popularitat assolida per la 28 Divisió. En 1938 el Tribunal de Responsabilitats Polítiques d'Aragó li va obrir expedient (C-536), però el va sobreseure en 1943 en assabentar-se de la seva mort.\n- Jerónimo RieraÁlvarez: L'11 de maig de 1938 és afusellat a Oviedo (Astúries, Espanya) l'anarcosindicalista Jerónimo RieraÁlvarez. Havia nascut cap al 1896 a La Felguera (Langreo, Astúries, Espanya) i sos pares es deien Jenaro Riera i Jesusa Álvarez. Electricista de professió, s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT) i durant la dictadura de Primo de Rivera va ser força perseguit. En 1924 va ser detingut pels fets de la«Sanjuanada». El maig de 1928 va ser novament detingut amb altres companys (José Antuña, José Pueyo, Pedro Martín i Francisco Díaz) a La Felguera i portats a Madrid per a ser interrogats acusats de planejar un atemptat contra les obres de l'Exposició Internacional de Barcelona, però van ser alliberats 36 hores després, denunciant els maltractaments que havien patit en el periòdic El Noroeste. El 29 de març de 1931 va fer un míting al seu poble natal. Amb la proclamació de la II República espanyola, el maig de 1931 assistí al Ple Regional confederal, en representació de la Federació Local de La Felguera, i entre l'11 i el 17 de juny d'aquell any representà el Sindicat Metal·lúrgic d'aquesta localitat en el III Congrés Nacional de Sindicats de la CNT (Congrés del Conservatori) celebrat a Madrid; també el setembre de 1931 assistí al Ple Regional de la CNT en nom del Sindicat Metal·lúrgic de La Felguera. En 1934, arran de la Revolució d'Astúries, s'hagué d'exiliar amb sa família, instal·lant-se a Llemotges (Llemosí, Occitània). Amb l'aixecament feixista, el juliol de 1936 des de La Felguera marxà a Gijón on va combatre la reacció feixista. En 1937 fou redactor del periòdic CNT editat a Gijón. Quan Astúries ja estava perduda, intentà fugir per mar a França --on havien marxat sa companya, Patrocinio Vuelta, i sos infants, Abelardo i Sara--, però va ser capturat pels franquistes i tancat al camp de concentració de Camposancos (La Guardia, Pontevedra, Galícia). Identificat, va ser traslladat a Oviedo, jutjat en consell de guerra i condemnat a mort. Jerónimo Riera Álvarez va ser afusellat l'11 de maig de 1938 a Oviedo (Astúries, Espanya) i les seves restes llançades a la fossa comuna del cementiri. Era un bon amic de Buenaventura Durruti.\n- Georges Yvetot: L'11 de maig de 1942 mor a París (França) el tipògraf, antimilitarista i militant anarquista i anarcosindicalista Georges Louis François Yvetot, conegut per alguns com Le Bouledogue (El Buldog). Havia nascut el 20 de juliol de 1868 a la caserna dels Minimes de París (França) on son pare, d'origen normand, feia de gendarme. Orfe de mare, i més tard de pare, creixé amb els Frares de la Doctrina Cristiana i en l'Obra dels Orfes-Aprenents d'Auteuil, dirigida per l'abat Roussel. Per mor de la tuberculosi no va fer el servei militar. Entre 1887 i 1894 treballà com a tipògraf i corrector en La Patrie i Le Petit Soir. En aquests anys treballava per un salari inferior al normal i no desenrotllà cap activitat política. La seva introducció en el món militant començà representant una cooperativa de consum en el Comitè Obrer de la Vidrieria. Sota la influència de Fernand Pelloutier esdevingué anarquista i l'ajudà com a tipògraf en la composició del periòdic L'Ouvrier des Deux Mondes. A la mort de Pelloutier li succeirà en la secretaria de la Federació de les Borses de Treball (FBT), amb el suport dels seguidors de Jean Allemane (allemanistes) i de Paul Brousse (broussistes), i Paul Delesalle serà nomenat secretari adjunt. Serà reelegit en aquest càrrec en tots els congressos fins a la Gran Guerra. A partir del Congrés de Montpeller de setembre de 1902, el secretari de la Secció de les Borses del Treball (SBT) exercirà alhora la funció de secretari de la Confederació General del Treball (CGT) i per això fou, fins al 1918, el segon dins la jerarquia sindical. Presentà els balanços de l'FBT o de l'SBT en diversos congressos: Niça (setembre 1901), Alger (setembre 1902), Bourges (setembre 1904), Amiens (octubre 1906), Tolosa de Llenguadoc (octubre 1910) i Le Havre (setembre 1912). En els últims dos congressos també presentà un informe sobre La Voix du Peuple. Durant el Congrés de Marsella (octubre 1908) romania empresonat. Representà el sindicalisme francès en diverses trobades del moviment sindical internacional: delegat, amb Griffuelhes, a Dublín (1903) sense que tinguessin èxit les seves tesis; representant de la CGT, amb Jouhaux, en la Conferència Internacional de París (agost 1909), on polemitzà durament amb Legien defensant la superioritat de l'acció econòmica sobre l'acció política i proposant, sense èxit, l'organització de congressos internacionals periòdics; participant en la Conferència de Budapest (1911), on entrà en conflicte amb el sindicalisme hongarès; delegat en cap dels sindicalistes francesos en el Congrés d'Alemanya (1911) i del qual haurà de fugir precipitadament cap a França perseguit per la policia; etc. Anarquista proudhonià, es mostrà reticent a l'entrada de l'FBT dins de la CGT durant el IX Congrés el setembre de 1901 a Niça i sempre defensà la independència del sindicalisme respecte als partits, especialment durant el Congrés de Bourges de 1904, on palesà la seva hostilitat a qualsevol pacte amb el Partit socialista. Amb altres anarquistes fundà el desembre de 1902 la Lliga Antimilitarista, que esdevingué després del Congrés d'Amsterdam, de juny de 1904, una secció de l'Associació Internacional Antimilitarista (AIA). En el Congrés d'Amiens contribuí a l'adopció de la influent«Carta d'Amiens» d'independència sindical. Gran orador, s'especialitzà en la propaganda antipolítica i antimilitarista, fet que el portà nombroses vegades a ser detingut i condemnat, com el setembre de 1903 quan fou condemnat a Nantes a un mes de presó i a 100 francs de multa. Per la campanya pel «Sou del soldat» i, més tard, per la difusió del Manuel du soldat fou denunciat nombroses vegades, però moltes vegades acabaren en absolució. Però a Rouen fou condemnat, el febrer de 1904, a dos anys de presó; el juliol d'aquest mateix any a tres mesos i 100 francs de multa; i el novembre a dos mesos i 50 francs de multa. El 30 de desembre de 1905 va ser condemnat a tres anys de presó i a 100 francs de multa per l'afer del«Cartell Roig», crida als soldats editat per l'AIA. Aquest mateix any va publicat La Vache à lait, editat per l'AIA. Detingut preventivament abans del Primer de Maig de 1907, juntament amb Charles Marck i altres companys, fou condemnat a quatre anys de presó el juny i alliberat l'abril de 1908. Novament detingut i processat l'1 d'agost de 1908 amb tot el grup dirigent de la CGT i amb altres militants arran de la massacre de Villeneuve-Saint-Georges, el 30 d'octubre de 1908 serà absolt amb la resta. Durant les seves detencions la secretaria passà a mans de Delesalle i de Garnery. Portà a terme una activa campanya per la pau i contra la «Llei dels tres anys», que instaurava un servei militar de tres anys amb la finalitat de preparar l'Exèrcit francès per una guerra amb Alemanya. En 1912 publicà en La Bataille Syndicaliste un article titulat «Désertez!» i pel qual el ministre de Justícia Jean Louis Barthou el detingué el juliol de 1913. A començaments de 1914, Gaston Doumergue, president del Consell de ministres, alliberà presos antimilitaristes, però no Yvetot que havia estat condemnat a un any de presó. Oposat a tot reformisme, combaté, especialment l'octubre de 1910 en La Voix du Peuple i en el Congrés de Tolosa, contra l'arbitratge obligatori, per la llibertat de vaga, contra tota llei reformista, etc. No mostrà hostilitat vers els cercles intel·lectuals i fou un dels principals propulsors de l'adhesió dels funcionaris (correus, mestres, etc.) als sindicats. El març de 1907 participà activament en la vaga dels estibadors i en el Congrés de la Federació de Mestres. Quan esclatà la Gran Guerra, la política de la «Unió Sagrada» el desmoralitzà i abandonà orgànicament les tasques sindicals retornant al seu ofici de tipògraf. En aquestaèpoca fou director de l'Associació Nacional dels Orfes de Guerra, amb seu aÉtretat, i es dedicà plenament als infants. En 1915, a més de treballar com a corrector en Le Journal i en L'Information, marxà a Montenegre i a Sèrbia per evacuar orfes iugoslaus quan els exèrcits dels imperis centrals ocuparen el país. Eliminat del Comitè de la CGT en 1918, s'inclinà cap les minories cegetistes. Durant el període d'entreguerres participà en campanyes pacifistes i col·laborà en nombrosos periòdics anarquistes francesos i belgues: Le Combat (1926-1929),La Conquête du pain (1934-1935), La Patrie Humaine (1931-1939),Le Raffut (1921-1922), La Revue Anarchiste (1929-1936), Le Semeur (1923-1936), etc. L'1 de maig de 1918 fou admès en el Sindicat de Correctors i entre 1920 i 1932 en pertanyé al Comitè Sindical. En 1935 publicà les seves memòries en La Conquête du pain i participà amb el grup de militants al voltant del setmanari Sydicats, fundat l'octubre de 1936. En maig de 1938, a Draveil, sota els auspicis de la Lliga dels Drets de l'Home, va fer una conferència sobre Pelloutier juntament amb Froideval i R. de Marmande. A començaments de 1939, amb Ch. Marck i G. Guiradu, fundà un grup de suport mutu de vell militats cegetistes (Ble, Le Pen, Cleuet, Perrot, Charlier, De Marmande, etc.). Poc abans de la guerra, signà el manifest «Paix immédiate», de Louis Lecoin; denunciat, no fou empresonat a causa de la seva salut. Després de la declaració de guerra, abandonà la CGT. En 1940 es va sotmetre a una greu operació, perdé la feina i caigué en la misèria. En 1942, per sobreviure acceptà presidir el Comitè Obrer de Socors Immediats (COSI) fundat pels sectors sindicals col·laboracionistes amb els ocupants alemanys arran dels bombardeigs britànics sobre la zona industrial parisenca. Aquest compromís amb els sectors col·laboracionistes li serà fortament criticat, malgrat una vida militant irreprotxable. Poc dies després, Georges Yvetot va morir a causa de les seqüeles d'aquesta operació l'11 de maig de 1942 a París (França) i fou incinerat el 15 de maig al cementiri parisenc de Père-Lachaise davant de dues-centes persones. Durant sa vida va col·laborar en nombrosos periòdic llibertaris, com ara Le Libertaire, Le Mouvement Socialiste, L'Avant-Garde, La Guerre Sociale, La Révolution,La Vie Ouvrière,La Voix du Peuple, L'ÉcoleÉmancipée, La Bataille Syndicaliste, Plus Loin, La Voix Libertaire, etc., i col·laborà en L'Éncyclopédie anarchiste, de Sébastien Faure. És autor de Le syndicalisme, les intellectuels et la CGT (s. d.), Vers la grève générale (1902), ABC syndicaliste (1908), Le nouveau manuel du soldat (1908),Syndicat et syndicalisme (1910, amb Delesalle, Griffuelhes i Pouget) i La triple action de la CGT (1913), entre d'altres.\n- Antonio Soto Canalejo:L'11 de maig de 1963 mor a causa d'una trombosi cerebral a Punta Arenas (Magallanes, Xile) el militant anarquista Antonio Gonzalo Soto Canalejo, conegut com El Gallego Soto. Havia nascut el 8 d'octubre de 1897 al carrer Pardo Baixo de Ferrol (La Corunya, Galícia). Son pare (Antonio Soto Moreira) morí a la guerra de Cuba, en l'enfonsament del vaixell«Oquendo» durant la batalla de Santiago de Cuba contra l'armada nord-americana, quan tenia un any. En 1900, amb sa mare (Concepción Canalejo González), novament casada, emigrà a Buenos Aires (Argentina), però retornarà a Ferrol a causa de discrepàncies amb son padastre, Eduardo Rey. Va viure amb unes ties --germanes de son pare-- beates i autoritàries i, encara adolescent, comença a llegir literatura anarquista i s'apassiona amb l'antimilitarisme de Tolstoi. En 1914, contrari a la guerra colonial al Marroc, es declara insubmís a l'exèrcit i emigra a l'Argentina, on treballarà com a tramoista en la companyia teatral Serrano Mendoza, que feia gires teatrals i de sarsueles pels ports de la Patagònia. La Revolució russa de 1917 el marcà fortament. En 1920 arribarà amb la companyia a la ciutat patagònica de Trelew, on participarà en activitats de protesta, intervindrà en mítings i patirà la primera detenció, que implicarà la seva expulsió de la província de Chubut. Després, amb la companyia, marxà a Río Gallegos, també a la Patagònia, on s'involucrà en les activitats de la Societat Obrera, adherida a la Federació Obrera Regional Argentina (FORA). Poc després, a petició d'un dels seus assessors, el periodista basc José Maria Borrero, abandona el teatre per dirigir el moviment obrer de la comarca. El 24 de maig de 1920 fou elegit secretari general de la Societat Obrera de Río Gallegos i adquirí notorietat entre els obrers rurals. Amb el suport de Domingo Barón, Baltasar Lorido i altres llibertaris, es converteix en el cap de la Patagònia insurgent. El juliol de 1920 fou detingut a causa de la vaga del Gran Hotel de Puerto Gallegos i el setembre d'aquell any fou de bell nou pres per intentar retre un homenatge a Francesc Ferrer i Guàrdia; intentant, senseèxit, les autoritats expulsar-lo del país el mes següent. Amb Manuel Outerelo, Argüelles, Font i altres, desenvoluparà una gran tasca de propaganda per tota la regió alhora que desaprova les accions violentes de la banda d'El Toscano. A finals de 1920 la rebel·lió patagònica s'engega amb els obrers de Río Gallegos i orientats per Soto i altres anarquistes espanyols (Leoncio Alonso, Antonio Fernández, Antoni Freire, Domingo Tarragó, Eligio Bautista, José Traba, José Díaz, Francisco García, Paulino Martínez, Enrique García) adquireix un caire revolucionari. Soto, al front d'un grup de 500 genets, aconsegueix prendre diverses hisendes, però l'exèrcit argentí, comandat pel tinent coronel Héctor B. Varela, contraatacarà. que implicarà una forta repressió. Aconsegueix arribar a Buenos Aires i representa, amb Daniel Blanco, la Societat Obrera de Río Gallegos en el XI Congrés de la FORA, on denuncia la repressió i l'actitud de la burocràcia de la FORA de Buenos Aires, sense trobar cap ressò ni tan sols en les files anarquistes. El 6 de desembre de 1921, Soto i el seu grup són finalment encerclats a La Anita, una hisenda de l'alta muntanya. L'exèrcit venç els aixecats, afusella més de 120 revolucionaris i indulta aquells que són més aptes per al treball. Soto, amb un grup de 12 lleials, pogué fugir per les muntanyes i entrà a Xile pel pas de Sentinela, després de negar-se a lliurar les armes i perseguit per l'exèrcit argentí i els carrabiners xilens que no volien que entrés al país. En aquestaèpoca patí una campanya difamatòria per part dels dirigents de la FORA del IX Congrés, però seguí comptant amb un gran prestigi entre els sindicats argentins. A Xile deambulà per diverses ciutats: Puerto Natales, Punta Arenas, Valparaíso --en aquesta ciutat es casà amb Amanda Souper i d'aquest primer matrimoni naixeran sis fills (Alba, Antonio, Mario, Aurora , Amanda i Enzo)--, Iquique, etc. A Santiago va fer feina de xofer del seu propi autobús recorrent Xile de nord a sud --patí diversos accidents de trànsit importants-- i pogué reprendre la seva militància anarquista. En 1932 s'intal·là a Punta Arenas. Més tard obrí un cinema, anomenat «Libertad», a Puerto Natales, on també assessorà sindicalment els obrers de la indústria frigorífica. Quan esclatà la Revolució espanyola no hi pogué marxar a causa de la seva mala salut. El 5 de març de 1938 es casarà de bell nou, amb Dorotea Cárdenas, de l'illa de Chiloe, amb qui tindrà una filla, Isabel. En 1945 es traslladà a Punta Arenas, on va fer feina en una foneria on adobaven motors de vaixells i després va viure d'una parada de fruites al mercat. Més tard passà una temporada errant per Tierra de Fuego i després retornà finalment a Punta Arenes, on obrí un restaurant anomenat«Oquendo», en honor del vaixell on navegà son pare. En aquesta ciutat participà activament en diverses entitats, com ara el Centre Republicà Espanyol, el Centre Gallec (1950), el Club Esportiu de Pesca i Caça (1951), la Creu Roja Internacional, la Societat d'Amics de la Unió Soviètica --malgrat el seu reconegut i inequívoc anarquisme-- i fins i tot féu costat la candidatura de Salvador Allende. La salut l'obligà a deixar el restaurant i muntà una pensió que portarà el seu llinatge, situada al carrer Ecuatoriana, i que s'ajudarà econòmicament amb un camió que portava càrregues des del port. En 1962 abandonà tota mena de treball. Sembla que va estar força unit a la fracció espanyola de la FORA (Abad de Santillán, Manuel Villar Mingo, Emilio López Arango, José Torralvo, etc.). La seva figura ha estat protagonista de diverses pel·lícules --La Patagonia rebelde (1973), Patagonia, utopía libertaria (1998)-- i de llibres i assaigs (José María Borrero, González, Osvaldo Bayer, Lois Pérez Leila, etc.). A Buenos Aires existeix el Centre Gallec-Argentí d'Estudis Sindicals i Socials«Antonio Soto» i a Ferrol un carrer porta el seu nom.\n- Bernabé García Polanco:L'11 de maig de 2004 mor a Saragossa (Aragó, Espanya) el militant anarquista Bernabé Miguel García Polanco.Havia nascut el 21 d'abril de 1920 a Cadis (Andalusia, Espanya). Durant la seva infància freqüenta l'Ateneu Llibertari i l'Escola Racionalista de Cadis. Va lluitar en la 70 Brigada Mixta i, en acabar la guerra, a Alacant, el 28 de març de 1939, aconsegueix embarcar al buc anglès Stanbrookm,últim que va sortir del port, cap a Orà. En aquest vaixell viatjaren 2.638 republicans espanyols, inclosos 94 estrangers. Internat al camp de concentració francès de Morand enmig del desert, va poder escapar i s'allista en la Legió estrangera de Sid-Bel-Abbé. Per mor d'un enfrontament amb un superior, és enviat vuit mesos a un manicomi de Marsella i a l'asil d'Ais de Provença. Fugit de bell nou,és detingut pels alemanys, que l'internen al camp de concentració de Grin (Noruega) fins a l'alliberament pels anglesos. Portat per la Creu Roja a Suècia, treballa com a ajudant de cuina a Sigtunas i farà classes d'espanyol a Göteborg. Després s'enrolarà com a marí mercant al vaixell Stockholm que el 25 juliol de 1956 topa amb l'Andrea Doria, salvant-se del naufragi i rescatant-ne quatre persones; va ser un dels desastres marítims més famosos de la història, només superat pel Titanic. Roman un mes a Nova York i passa un temps a París, abans de recalar com a mariner a Montreal. Allà va fundar un centre cultural a partir del qual es va formar la Federació Anarquista Canadenca i el Front d'Alliberament del Quebec (FAQ). És detingut el 1963 quan vivia a Sherbrooke acusat d'actes terroristes i de ser el cap de l'FAQ. Aleshores portava sis anys il·legal a Canadà i com a apàtrida feia feina a Correus i gaudia de les simpaties dels estudiants, fet que li va permetre fer xerrades a la Universitat de McGill. Alliberat de tots els càrrecs poc temps després, marxarà a Puerto España i a Mèxic. En 1972 passa una temporada per Argentina i Xile, d'on és expulsat, sobrevivint amb grans penúries econòmiques. Durant els anys 80 torna, després de quaranta anys d'exili, a l'Estat espanyol i s'estableix juntament amb sa germana a Saragossa, militant en el Sindicat de Jubilats. Va realitzar en aquests anys moltes xerrades i va publicar en Cenit (1995-1999), CNT (1991), La Escuela Moderna, Ideas-Orto,Force, Ráfagas i Umbral, de Montreal. Així mateix va escriure diversos llibres i fulletons, com ara El abuelo del parque (Saragossa, 1989), El hombre de Cádiz, Pensamientos ácratas (Saragossa, 1991), Pensamientos de un viejo luchador, Un viejo marino, Por tierra de señoritos, El Profeta, Papá Perro, El pastor de Ejea o Cosas marineras.\n- Emiliano Serna Martínez: L'11 de maig de 2007 mor a Bilbao (Biscaia, País Basc) el militant anarquista i anarcosindicalista Emiliano Serna Martínez. Havia nascut el 9 de desembre de 1915 a Barakaldo (Biscaia, País Basc). De pares burgalesos molt humils; son pare treballava als Alts Forns i va tenir cinc germans. Va estudiar en un col·legi de monges, amb els salesians i amb els Germans de la Doctrina Cristiana fins al 1932. Després es va posar a fer feina de marmitó un temps fins que va ser acomiadat. Després de llegir Faure, Büchner, Ibarreta i les revistes anarquistes de l'època, va abandonar les idees religioses i va començar a militar en les Joventuts Llibertàries. En 1933 va afiliar-se al sindicat «El Yunque», de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Barakaldo. En aquesta època, va veremar a la Rioja, conegué els calabossos per fer pintades abstencionistes, va participar en les protestes dels aturats --que el van portar quatre mesos a la presó en 1934--, fou delegat del Grup de Defensa Confederal «Carabina» i va tenir per mestre en l'acció Jesús Escauriaza. En 1935 va formar part del Comitè de les Joventuts Llibertàries de Biscaia i l'abril d'aquell any el van empresonar a Larrínaga (Bilbao) per portar una pistola. Durant el Bienni Negre va estar tancat al reformatori d'Alcalá. No se li va aplicar l'amnistia de febrer de 1936 i va restar tancat al fortí de San Cristóbal de Pamplona, del qual va sortir en plena guerra. Després d'una any per la muntanya navarresa, va aconseguir arribar a Barakaldo on va ser detingut i enviat al batalló Arapiles (Estella) de l'exèrcit franquista. El juliol de 1938 va poder evadir-se a Esterri i va passar a zona republicana, enrolant-se en la 24 Divisió d'Antonio Ortiz i fent feina d'administratiu en la Secció Cartogràfica de l'Estat Major de l'Exèrcit de l'Ebre. El febrer de 1939 s'exilià per Le Perthus a França i patí els camps d'Argelers i de Gurs --on va trobar els companys anarquistes bascos Vicente Moriones, Liberto Gil i Enrique Goñi-- i la 150 Companyia de Treball fins a l'Alliberament. El febrer de 1946 va participar en la Plenària del Comitè Regional de la CNT reformista del Nord a Baiona en representació de Pau. Com a vicesecretari del grup dels Baixos Pirineus, va ser delegat per Pau al Ple Regional de Baiona de novembre de 1946, que va acordar l'entrada en el Govern Basc, i secretari de Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA) dels Baixos Pirineus. Va ser secretari de l'Aliança CNT-UGT a Pau. El juliol de 1947 va ser membre del Subcomitè Nacional de la CNT a Tolosa de Llenguadoc per la regional del Nord. En aquesta època va ser administrador i corresponsal d'España Libre. Més tard, va ser membre del Consell Delegat de l'Interior quan el Govern Basc de l'Exili estava a punt de cessar. En 1954 va retornar definitivament a Bilbao. En aquesta època va treballar molt en el camp cultural: conferències sobre la història de la CNT, secretari de l'Associació Artística Biscaïna i secretari de la societat«El Sitio», ambdues de Bilbao; a més de confundador i gerent de la Llibreria Herriak a partir d'abril de 1972; també participar en les tertúlies del cafè Mauri i de la cafeteria «La Concordia» de Bilbao. Després de la mort de Franco va militar en la CNT, però va abandonar el sindicat quan l'escissió. El 29 de maig de 1984 a San Sebastià va participar, amb Manuel Chiapuso, Ángel Aransáez i altres, en el debat sobre la CNT del cicle «Protagonistes de la historia basca (1923-1950)» organitzat per la Societat d'Estudis Bascos. En 1986 va ser un dels fundadors de l'Associació d'Amics d'Unamuno de Bilbao. Sa companya fou Elena Andrés. Va publicar articles en Askatasuna, España Libre,Estudio y Acción, Champa,La Gaceta del Norte, Hierro, Hoja del Lunes, La Hora de Mañana, Pérgola, Polémica --va ser membre del seu consell de redacció--, Solidaridad Obrera, Tribuna Vasca, etc. És autor d'unes memòries: Un anarquista de salón (1996).


Corinna, l'"amiga del rei" de qui "tothom parla", portada de la revista 'Semana'\nLa publicació analitza la figura de la princesa alemanya que "es trobava a Botswana" quan el rei va patir l'accident de cacera\nARA Barcelona 25/04/2012 18:47\nUna princesa alemanya de 47 anys, aficionada a la caça i que "es trobava a Botswana quan el rei Joan Carles va patir l'accident de cacera" que el va obligar a sotmetre's a una operació de maluc. És Corinna zu Sayn-Wittgenstein, "l'amiga del rei" de qui "tothom parla", que se sotmet a l'escrutini de la revista ' Semana' en el número d'avui, que en publica una extensa biografia i li dedica la portada.\nEs van conèixer en un viatge oficial, l'any 2006 a Stuttgart. Ella formava part del "comitè de benvinguda" i va dinar amb el rei al castell de Schöckingen. Després "es van tornar a trobar a Barcelona", publica la revista. Concretament, detalla, va ser en l'entrega dels premis Laureus d'esport. A partir d'aleshores "va començar a passar llargues temporades a Madrid", on es va integrar "a la vida social" espanyola. Tot i així, té fixada la seva residència oficial a Mònaco.\nDe "família plebea", va entrar en la noblesa quan es va casar amb el seu tercer marit, Casimir zu Sayn-Wittgenstein, l'any 2000, tot i l'oposició de la família de Cassi, com l'anomenaven. Van durar poc, uns sis mesos, però no es van divorciar fins al 2005, assegura la revista.\nCorinna, però, ja s'havia fet "coneguda en els cercles socials de més alt nivell de tot el món".\nDesprés va entrar a treballar com a consellera a Boss&Company Sporting Agency, una empresa dedicada a l'organització de caceres per a multimilionaris, per les quals es "paguen més de 30.000 euros", segons 'Semana'.


La vida (de les dones) és un tornado\nLa vida (de les dones) és un tornado CELIA ATSET\nDones solitàries, algunes resistents, d’altres embogides, algunes degradades, d’altres bondadoses. Dones de l’Oest Mitjà nord-americà rural, l’Amèrica profunda, Iowa, el cor dels Estats Units. Dones per a les quals, ¿com per a tothom?, la vida és un tornado, un remolí que ho arrossega tot amb una força salvatge, descontrolada, a la qual no és fàcil fer front. A El mapa de los afectos (Destino), novel·la guanyadora del premi Nadal, la madrilenya Ana Merino (1971) construeix un gran fris humà amb protagonistes majoritàriament femenines, fet de retalls de vides creuades a la recerca d’un sentit.\nÉs un llibre en què la bondat, a cops tan oculta i misteriosa, treu tímidament el cap en el moment que menys t’ho esperes, entre les ruïnes de l’existència. L’Oest Mitjà nord-americà, amb el contrapunt d’una Espanya del sud que s’hi assembla, alhora mirall i punt de fuga, és l’escenari desolat d’un món de bars de carretera, amors furtius, patriotismes espuris, precarietats salarials, famílies trencades, rutines anodines i religiositats abrandades. És com una teranyina sense horitzons de la qual costa escapar-se o en la qual costa trobar el teu lloc a recer de totes les inèrcies, a recer de les ventades inclements d’un individualisme inhòspit. A l’Empordà diuen que la Tramuntana trastoca el caràcter, doncs imagineu què fan els tornados en aquella terra indòmita, bressol del turboconsumisme...\nMerino, que porta vint-i-quatre anys establerta als EUA, on és catedràtica de literatura a la Universitat d’Iowa, al llibre es capbussa en el cor d’aquella societat amb la mirada lliure d’algú que és i no és americà. No és com el magnífic Atxaga escriptor visitant de Días de Nevada (2014), a la manera d’un antropòleg innocent caigut en un microcosmos aliè. La d’ella és una mirada més pròxima, dual, en part des de dins i en part forana. En la narració de Merino hi ha, en tot cas, més empatia que sorpresa, més afinitat que distància. Una proximitat, això sí, crua, descarnada, trista. I penetrant. Cada tall de vida que ens conta deixa un pòsit, un afecte -el títol és precís-, l’evidència que en qualsevol racó de món, per perdut i hostil que sigui, hi ha un cor que batega, que anhela amor i llibertat. I l’esperança que al final sempre persisteix un bocí de bondat salvadora: “La gente buena tiene un don para irradiar cariño, para producir campos de fuerza donde poder cobijar a los demás, y en parte gracias a esas personas y a la constancia de sus gestos amables, la humanidad todavía no se ha extinguido ”.


Comença la tramitació de la llei de quotes amb crítiques d'UM, PP i Verds\nUnió Mallorquina adverteix el Govern que haurà de discutir el contingut del text\nJ.M. | 02 octubre 2002\nEl Parlament va admetre ahir a tràmit la llei de quotes amb crítiques del Partit Popular, d'Unió Mallorquina i del verd Joan Buades. El projecte del Govern es començarà a tramitar a la Cambra balear, però els partits del Pacte n'hauran de negociar les esmenes amb Unió Mallorquina si volen que el text es pugui aplicar. L'esmena a la totalitat del PP fou rebutjada per tots els partits del Pacte. En el primer debat d'un dels projectes estrella del Govern, el diputat d'UM Miquel Nadal va deixar clar als seus socis que «s'ha de discutir el contingut» de la llei de quotes.\nUM no va donar suport a l'esmena a la totalitat presentada pel PP, però els nacionalistes reconegueren que no estan totalment d'acord amb el text que s'ha començat a discutir al Parlament: «S'ha d'arribar a acords i millorar el projecte», recalcà Nadal, el qual criticà que la llei de quotes no afecti la construcció d'habitatges de protecció oficial, perquè «pot ser un colador». Nadal va reiterar que UM «respecta el Pacte» i va qualificar de «normalitat parlamentària» la presentació d'esmenes parcials al text del Govern.\nPer la seva banda, el diputat del PP Cristòfol Huguet va defensar l'esmena a la totalitat del seu grup i va acusar el Govern de «tractar de manera desigual els ciutadans» amb la llei de quotes. «Aquesta llei suposa una falta de seguretat jurídica i provocarà inestabilitat en el sector de la construcció», assenyalà Huguet. Durant la defensa del projecte, el conseller d'Obres Públiques, Francesc Quetglas, va argumentar que la llei de quotes vol «ordenar el sector de la construcció a mitjan i a curt termini». Quetglas va advertir que si la construcció creixia a un ritme anual del 3 per cent, en vint anys podria duplicar-se la capacitat de residència a les Balears.\nEl titular d'Obres Públiques va defensar que l'exclusió dels habitatges protegits en la llei de quotes significava «una discriminació positiva per als residents». A més, Francesc Quetglas va defensar que la filosofia del Govern implica promoure la rehabilitació d'habitatges en lloc d'autoritzar nous projectes. «Ja és hora de passar de la teoria a la pràctica, perquè ens queda molt poc temps», va afirmar Quetglas. Joan Buades, d'Els Verds, també va aprofitar el debat per reclamar els projectes pendents dels ecologistes.


Àudio: reportatge a la trobada de batlles a Prats de Molló. - Ràdio Arrels\nÀudio: reportatge a la trobada de batlles a Prats de Molló.\nPublicat el Dimecres, 25 de juliol de 2018 | 17:15 h\nAquest dimarts 24 de juliol el col·lectiu de batlles per al respecte a les llibertats i als drets fonamentals de Catalunya va rebre una delegació de batlles de Catalunya entre els quals el president de l'AMI (Associació de Municipis per a la Independència) Josep Maria Cervera. La trobada es volia informal amb l'objectiu d'intercanviar punts de vista sobre la situació actual que viu Catalunya.\nEl matí però la Guàrdia Civil espanyola va identificar alguns dels assistents quan passaven per al Coll d'Ares.\nPer part dels batlles del Sud l'objectiu de la diada era d'agrair als del Nord el seu suport, ja que com explica Josep Maria Cervera hi ha més batlles de Catalunya Nord que de la resta de l'estat espanyol que els hi han aportat suport públicament a través d'aquest manifest.\nLes causes judicials obertes contra uns 700 batlles catalans arran de l'organització del Referèndum de l'1 d'octubre segueixen obertes.\nAudio black Josep-Maria Cervera i Jean-Paul Billès sobre la trobada de batlles a Prats de Molló\nMés de 50 batlles de Catalunya Nord i Sud es reuneixen a Prats de Molló per reivindicar el respecte a les llibertats i als drets fonamentals del poble català.\nEl col·lectiu de batlles per a la defensa i el respecte de les llibertats i els drets fonamentals a Catalunya es reuneix avui a Prats de Molló (informatiu)


Barrufet: “L’estima que m’ha mostrat la gent és molt més important que tots els títols” | BonDia Diari digital d'Andorra.\nDc., 30/03/2011 - 22:03\nBarrufet: “L’estima que m’ha mostrat la gent és molt més important que tots els títols”\nDavid Barrufet és un home rècord. Ha sumat 71 títols amb l’FC Barcelona, després d’ocupar la porteria blaugrana durant 22 anys consecutius. Encara no fa ni un any que es va retirar, però continua vinculat al seu club de sempre treballant al gabinet jurídic, així que el defensa ara d’una altra manera, no a la pista, sinó als despatxos. El pàdel és una de les aficions que ha descobert en el darrer any i ha anat fins a AnyósPark per jugar a la seves instal·lacions.\nDesprés de la retirada ha volgut seguir fent esport. I ha optat pel pàdel...\nVaig començar a jugar al setembre. Quan jugava a handbol no feia res més perquè no em produís cap lesió. Sóc de Teià i uns quants hem vingut a fer un cap de setmana de pàdel a Anyós. Estic molt sorprès i molt content d’haver vingut, perquè hi ha unes instal·lacions magnífiques.\n¿I té facilitat per a aquest esport?\nNo (riu). Però és molt divertit. És un esport que, encara que no en sàpigues gaire, fa que t’ho passis bé. Pots jugar en família i en l’equip mixt amb la meva dona, així que està molt bé.\nSón uns quants els exjugadors que hi juguen. Un excompany seu al dream team de l’FC Barcelona, Enric Masip, també li ha agafat gust...\nÉs fàcil de jugar-hi. Els esportistes professionals busquem coses per fer esport després de retirar-nos. Busquem una cosa que puguem compartir. A pàdel puc jugar amb la meva dona i els fills. El pots practicar en família, i això el fa divertit.\nSi ens centrem en el seu prolongat pas pel Barça, era habitual veure’l durant les pretemporades per Andorra. Aquest és un lloc perfecte per fer les estades...\nVaig estar a Ordino i l’any passat l’equip va estar a Encamp. Aquests són llocs magnífics. Són instal·lacions que s’han d’aprofitar i se’ls de donar més publicitat perquè quan la gent les conegui segur que vindrà. A l’estiu, quan es fan les pretemporades, aquí hi ha una meteorologia espectacular. Durant el dia fa calor i a les nits refresca i pots dormir tranquil·lament. Quan un jugador fa tot el dia que s’entrena i està esgotat, s’agraeix. Amb la càrrega de treball que portes si a la nit fa molta calor no descanses. La temperatura és perfecta i, a més, t’entrenes en alçada.\nI, a més, teniu una tranquil·litat que en pocs llocs podríeu tenir, ja que mediàticament als jugadors d’handbol també se’ls coneix...\nÉs que compleix tots els requisits. No hi trobo cap pega. A més, és tocant a Catalunya.\n¿Us agrada als esportistes estar concentrats en les estades? ¿Van bé per fugir de la monotonia?\nNo, no, preferim anar a qualsevol altre lloc. Quan estaves jugant preferies anar a fora. No és tota la pretemporada, però sí una setmana o quinze dies, i estàs concentrat en la feina. Quan veníem a Andorra ens entrenàvem tres hores al dia. Si ens quedéssim a Barcelona seria anar i tornar cada dia de casa i és molt més esgotador. Millor estar en un lloc com aquest per poder-te entrenar al cent per cent i estar ben preparat de cara a l’inici de la temporada.\n¿Com porta la seva nova vida?\nLa veritat és que molt content. Encantat amb la meva feina al servei jurídic del Barça. Encantat de tenir caps de setmana lliures, perquè en tots aquests anys no els he tingut. Ho fem tot amb els nens i estan encantats que el papa sigui a casa i no estigui viatjant. És un canvi de vida complet. Em vaig retirar amb 40 anys i no amb 30, i és una cosa que necessitava. A dia d’avui no trobo a faltar l’handbol ni la competició. Tinc contacte cada dia amb l’equip, perquè treballo a sobre d’ells, així que no el trobo a faltar.\n¿Ha anat a veure partits al Palau aquesta temporada?\nHe anat a tres.\nTinc la intenció d’anar-hi, però és que de vegades juguen el diumenge a les cinc de la tarda, i al matí faig coses amb els nens i em fa una mica de mandra anar-hi després. L’handbol m’encanta i continuo en contacte amb els companys, i no és que ara no hi vulgui anar, és que no n’he tingut oportunitat perquè cada cap de setmana fem alguna cosa amb els nens.\nVa ser dels esportistes instaurats a l’elit que van aprofitar l’etapa com a professionals per estudiar. Una cosa que no sempre passa. Va estudiar dret i ara treballa als serveis jurídics. ¿Quines són les seves noves funcions?\nFem de tot. Des de recursos de targetes d’arbitratges fins a contractes amb patrocinadors i requeriments judicials de l’Agència Tributària. I no només toquem el que és el dret esportiu, sinó que també treballem en l’àmbit de tot el club; per tant, hi ha bastanta feina.\n¿També s’encarrega de la demanda que s’estudia interposar contra la cadena COPE per difamació, després d’insinuar que els jugadors de futbol blaugrana es dopaven?\nNo ho porto directament, però sí el departament.\nAmb acusacions tan greus s’ha d’actuar ràpidament i contundentment...\nTenim un equip de futbol que ho està guanyant tot i que està jugant molt bé. És lleig que hi hagi gent que vulgui tacar aquest rendiment amb coses extraesportives que són completament falses. Has d’anar fins a les darreres instàncies a defensar el teu dret i la teva imatge.\nÉs trist que s’arribi a aquests extrems sense presentar proves...\nÉs contrari al que és l’esport.\n¿Hi ha res pitjor que se li digui a un esportista que fa trampes?\nÉs el pitjor que se li pot dir, perquè li estàs traient mèrit als seus resultats esportius. Però el que sí que sé és que els jugadors estan molt bé, estan al seu lloc, no estan fent cap comentari fora de to. Ho han aguantat molt bé i continuen demostrant al camp el que saben fer. La resta ja es farà des del departament jurídic del club, per defensar l’honor i la imatge del Barça, que encara que ho vulguin, no sortirà tacada.\nPassem a l’handbol. Sembla que després d’uns quants anys sense guanyar la Lliga, el Barça aquesta temporada la té molt a prop...\nS’han esperat que em retiri per guanyar la Lliga (riu). És cert que estan fent una gran temporada. No han perdut cap partit a la Lliga i la tenen a tocar. Se la mereixen, perquè han fet molta feina durant aquests anys. Estic contentíssim que la guanyin, perquè han demostrat molta solvència.\nÉs un premi a la regularitat i a la constància de tota una temporada...\nLa guanya el millor. En una final four de Copa d’Europa o en una eliminatòria pots tenir un partit dolent i pots perdre, però la Lliga la guanya el millor equip. Li treuen 6 punts al Ciudad Real, encara queden partits complicats, però els veig amb molta confiança i amb fam de guanyar, que és molt important.\nIker Romero va anunciar la setmana passada que marxava del club. Es perd una peça molt important del grup, per tot el que significa i aporta...\nSí, però ho han decidit així. En la vida dels esportistes cal adaptar-se a moltes circumstàncies. Ell és un grandíssim jugador, però en aquests moments la secretaria tècnica del Barça ha considerat això. I amb bon criteri ha acceptat una bona oferta a Alemanya, a Berlín. És un jugador que encara ha de donar molta guerra i segur que a la Bundesliga ho farà molt bé.\nEn l’anunci de la seva marxa, Romero va exposar que li hauria agradat retirar-se al Barça i veure la seva samarreta penjada al Palau Blaugrana. La 16 de Barrufet sí que ho està. A part dels títols, això és el màxim honor que un pot rebre...\nLa retirada de la samarreta i l’estima de l’afició són molt més importants que un títol. És una cosa que sempre estarà allà. Jo comento aquests dies que per a mi tota l’estima que m’ha mostrat la gent és molt més important que tots els títols que he guanyat. T’arriba al cor i realment ho agraeixes i t’adones que si has pogut tornar una part d’aquesta estima que t’han fet sentir, ja et sents satisfet. És una cosa que recordaràs sempre.\n¿Què té el Palau que el fa tan especial? ¿Quin tant per cent dels títols és de la relació afició-jugadors que s’hi produeix i de l’ambient que es viu?\nMoltíssim. Quan es parla de la màgia del Palau, existeix. Quan està ple i la gent anima, és quasi impossible perdre. El públic et fa anar endavant a cada moment, t’aixeca. És espectacular. És una de les coses maques de viure. Tan de bo tothom pogués viure un cop a la seva vida aquest ambient, que et fa posar la pell de gallina. I encara que moltes vegades estàs jugant i no sents el que diuen, el que et transmeten ja et fa estar molt més concentrat i amb ganes de guanyar. Molts partits els guanyen ells.\nLes victòries i els títols sempre hi ajuden...\nCom més títols guanyes, més ve la gent ve. Quan comences a perdre també vénen menys. Però no ens podem queixar mai, perquè als partits importants el Palau sempre ha estat ple i han respost.\nDenuncien un conductor per entrar a l’Alt Urgell des d’Andorra per una pista forestal


“Los experimentos mejor en casa y con gaseosa” - Patricia del Pozo - clicama - Notícies i actualitat de Mollet i el Baix Vallès\n“Los experimentos mejor en casa y con gaseosa”\ncasa Los experimentos mejor gaseosa”\nEl proper diumenge, just abans de les festes de Nadal, tenim la darrera cita amb les urnes d’aquest any, i és per triar qui viurà a la Moncloa i ens governarà els propers quatre anys. És una decisió que no es pot prendre a la lleugera, no és el mateix 8 que 80 i no tots són iguals.\nUn president d’un govern no és qualsevol, ha de ser una persona honesta, capacitada, preparada, amb coneixements i, per suposat, envoltada d’un bon equip de persones que han de liderar el retorn dels drets socials que van aconseguir els nostres pares i avis. Qui triem serà l’encarregat de decidir coses tan importants com: si els impostos són progressius o si es fan amnisties fiscals, si ens unim tots, d’una vegada per totes, per fer front a la violència de gènere, és inversió en I+D+I, educació i sanitat… però també és qui ens representa davant del món, és la imatge exterior del nostre país, que en un món cada cop més globalitzat, és cabdal.\nD’aquí uns dies ens menjarem els torrons, cantarem nadales i soparem i dinarem en família, però no ens deixem emportar per la màgia d’aquests dies i comencem a creure en falsos messies que ens prometen la vida eterna, parem-nos a pensar un parell de minuts abans de ficar la papereta al sobre, pensem cap a on volem anar i qui ens garanteix, perquè ja ho ha demostrat, que ens ho pot aconseguir. Al ficar la papereta al sobre el diumenge, recordeu el famós crit de Penélope Cruz l’any 2000 als Óscars: “Peeedrooooooo”.\nEl dret a vot és un gran poder, i tot poder comporta una gran responsabilitat, així que no agafem la primera papereta que aparegui a les nostres mans, fiquem la de qui volem que sigui el nostre president, la d’aquell que creiem que ho farà bé, no haguem de lamentar-nos de la nostra decisió a les 22h del mateix diumenge.\nI, per acabar, només recordar una frase prou coneguda per tots “los experimentos mejor en casa y con gaseosa”\nMolt bones festes i una millor entrada d’any a tothom.


La Policia li va disparar set vegades a l’esquena a frec de roba a Jacob Blake a Kenosha, Wisconsin, a les 5 pm del diumenge. Els manifestants van prendre els carrers per segona nit consecutiva i les protestes es van estendre a altres ciutats. Blake es troba en estat crític a l’hospital.\nEl dilluns es va viure la segona nit de protestes i enfrontaments després de l’atac policial racista contra Jacob Blake. El governador de Wisconsin va aprovar el desplegament de la Guàrdia Nacional i les manifestacions es van estendre a altres ciutats.\nJacob Blake, un jóven afroamericà de 29 anys, va rebre set trets de la Policia quan intentava entrar en el seu automòbil. Els informes diuen que els seus fills estaven en l’acte mentre la Policia li disparava per l’esquena.\nEl diumenge al voltant de les 5 pm, Jacob Blake estava tractant d’acabar una baralla entre dues dones al carrer quan va aparèixer la Policia. El que va succeir a continuació encara no és clar, però un vídeo horrible pres poc després mostra a Blake caminant cap al seu automòbil, envoltat per almenys tres oficials de Policia, un d’ells ho perseguia amb el revòlver a les mans i apuntant-lo per l’esquena mentre s’allunyava. Quan obre la porta del costat del conductor, els dos oficials que estan a menys d’un metre darrere d’ell obren foc sobre la seva esquena, disparant almenys set tirs a frec de roba. Els agents van trigar menys de vuit segons a disparar a Blake, ho van crivellar públicament enfront dels seus fills.\nMentre Jacob Blake lluita per la seva vida a l’hospital, els manifestants han sortit als carrers en Kenosha per a protestar per aquest últim cas de violència policial. S’han enfrontat directament a la Policia i també han calat foc al jutjat del comtat de Kenosha.\nLa Policia, amb equip antidisturbis, ha reprimit la manifestació llançant gasos lacrimògens, mentre custodien la comissaria i s’ha declarat un toc de queda a tota la ciutat. Tractant de pacificar les protestes, el governador demòcrata de Wisconsin, Tony Evers, va comparar el tret de Blake al de Breonna Taylor (una jove que va rebre 8 tirs de la Policia).\nJa hem vist durant les protestes que van esclatar per l’assassinat de George Floyd contra la violència racista i policial que els líders del Partit Demòcrata, com Evers, han estat els que han desplegat policies antidisturbis, la Guàrdia Nacional i altres forces repressives contra els manifestants sense fer res més a parlar de la boca per a fora al moviment. Això ja està en marxa en Kenosha, on l’alcalde John Antaramian, un demòcrata, ja va omplir els carrers de policies antidisturbis i va imposar el toc de queda.\nLa gent als carrers no es quedarà de braços plegats després d’un altre tiroteig brutal per part de la Policia. Els manifestants en Kenosha exigeixen justícia pels horribles trets contra Jacob Blake que ho van deixar hospitalitzat lluitant per la seva vida. Tres mesos després de l’inici de l’aixecament antiracista provocat per l’assassinat de George Floyd a les mans de la Policia, el tiroteig de Jacob Blake mostra una vegada més el paper racista i violent que juga la Policia en la societat capitalista i en particular la nord-americana. Els brutals i implacables assassinats d’afroamericans a les mans de l’Estat continuaran mentre el sistema capitalista i els departaments de policia que el sustenten continuïn existint.\nL’EUA Continuen exigint justícia per a Jacob Blake, per a Trayford Pellerin, per a Breonna Taylor, per a George Floyd, per a Tony McDade, per a Sean Reed, per a Michael Brown, per a Eric Garner, per a Trayvon Martin i per a totes les altres tantes vides afroamericanes robades per l’Estat.


El TS rebutja que BPA pagui a Miquel les cotitzacions a la CASS\nL’ex-director general reclamava els 554.008 euros que va assumir pels impagaments a la seguretat social de Landstreet\nJoan Pau Miquel al pati de Prada Casadet\nL'ex-director general de l'entitat, Joan Pau Miquel, camí de la sala on es va començar a celebrar el judici pel 'cas BPA'.\nActualitzada 14/06/2018 a les 12:42\nBPA no haurà de pagar 554.008 euros a Joan Pau Miquel. L’ex-director general de l’entitat reclamava l’import que va satisfer a la CASS per les cotitzacions no declarades de la societat Landstreet. La sentència del Superior del 29 de maig passat dona la raó al banc i revoca la decisió de la Batllia, que havia fallat a favor de Miquel en el litigi per la caixa B. El tribunal afirma que “... no arribem a saber exactament que es retribuïa...” i que a BPA “... no li consta que en la facturació de Landstreet hi hagués cap mena de salari o retribució a empleats seus”. Per la qual cosa no s’ha justificat, segons la sentència, que el banc s’hagi enriquit “... gràcies a la seva intervenció desinteressada” com pretenia demostrar la representació de Miquel.\nUn cop ja estava destituït i empresonat, l’ex-director general va demanar a la CASS per carta el maig i juliol del 2015 les cotitzacions de diversos treballadors de l’entitat “per primes variables d’assistència al Consell” que “incomprensiblement no van ser cotitzades en el seu moment”. Posteriorment va fer arribar dos xecs a la parapública, signats per un altre, pel valor de la quantitat que reclamava. La CASS va respondre amb una querella contra Miquel per presumptament haver defraudat a través d’una societat panamenya “fictícia” més de 40 milions. El 28 de gener del 2016 Miquel presenta una demanda a la Batllia contra BPA sol·licitant que se li abonin amb interessos els 554.008 euros que havia fet arribar a la CASS. El 30 de novembre del 2017 guanya en primera instància, una decisió recorreguda al Superior per BPA a principi d’any.\nLa quantitat que demanava Miquel correspondria a les cotitzacions dels pagaments que es van fer a empleats per part de Landstreet en el període comprès entre el 2007 i el 2014. L’ex-director general afirma en la demanda, segons consta en la sentència, que “... per tal de no crear malestar entre la resta del personal, l’entitat BPA els pagava a part, fora del canal normal de pagament de salaris i primes...”. Considera, per tant, que el fet que ell assumís l’import de les cotitzacions impagades havia beneficiat BPA. Un extrem que el Tribunal Superior considera que no s’ha produït. En primer lloc, els pagaments per assistir al Consell “es feien d’esquenes de l’entitat i de la seva administració”. En aquest cas del departament de recursos humans, que liquidava i declarava a la CASS tot tipus de retribucions que rebessin els treballadors. El pagament es feia a través de la societat panamenya Landstreet, que després de cobrar de BPA distribuïa els diners entre els socis i determinats empleats. En segon lloc, “tampoc hi ha coincidència amb la denominació que justificava aquest pagaments...”, ja que tan aviat era a persones que “aportin clients a BPA” com “primes variables d’assistència [assessorament] al Consell” com “primes variables a directius”. La sentència conclou que no se sap que es pagava “i per tant no podem saber si era salari o “liberalitat” de l’entitat” [...] “o “liberalitat” exclusivament decidida pel Sr. Miquel, al marge de l’entitat”. BPA, finalment, no admet cap pagament que no es fes per les vies usuals on es declarava tot i era “un procediment molt transparent”.\nLa sentència conclou que no hi ha cap acord a BPA per pagar a través d’una via paral·lela i “no es pot concloure que s’ha vist beneficiada pel ‘gest’ del Sr. Miquel de voler regularitzar vuit anys més tard allò que només ell sabia que calia fer-ho”. El tribunal també el condemna a pagar les costes.\nEls pagaments no es declaren a la CASS\nJoan Pau Miquel fa arribar a la CASS dos xecs (emesos per una altre persona) per valor de més de mig milió d’euros per satisfer les cotitzacions no declarades per la societat Landstreet entre el 2007 i el 2014. La societat panamenya es considerada la caixa B de BPA.\nMiquel reclama els diners a BPA\nL’ex-director general interposa una demanda contra l’entitat a principi del 2016 reclamant els 554.008 euros que va pagar en considerar que era responsabilitat del banc. La Batllia li dona la raó en el litigi per la caixa B. La societat BPA presenta un recurs al Superior.\nNi que es pagava ni per què es pagava\nEl Superior eximeix BPA del pagament reclamat i i condemna Miquel a pagar les costes en considerar que ni se sap que es retribuïa ni per què es retribuïa a través de Landstreet a determinats empleats. BPA no és responsable dels pagaments per un canal paral·lel.\nJo demano al sr Miguel una indemnisaciò económica per brutar el nom d´Andorra i la nacionalita andorrana per el afer del BPA.....


Pisos en venta a Pedralbes\n5 Pisos en venta a Pedralbes\nLa tranquil•litat del camp en plena ciutat en venda\nL'exclusiva zona de Pedralbes li ofereix aquestes possibilitats. Jardins i tranquil•litat a pocs metres del centre. A prop dels millors col•legis internacionals, universitats i escoles de negocis més prestigioses del món, Clubs esportius com el Reial club de tennis Barcelona...\nBonic pis al prestigiós barri de Pedralbes\n280 m² 4 Dormitoris\t3 Banys\t1 Lavabos\nExclusiu habitatge de Pedralbes, una de les millors zones residencials de Barcelona, en una finca singular, a quatre vents, amb jardí comunitari i piscina. La propietat, amb una superfície total de 280 m², ofereix, per tipus de construcció, variades possibilitats...\nA ple centre de l'exclusiu barri de Pedralbes, trobem aquest senyorial habitatge de 300m² més una terrassa amb vista a la zona enjardinada. L'habitatge forma part d'una edificació realitzada pel famós arquitecte barceloní Francesc Mitjans. Té acabats d'excel·lent qualitat i...\nAltres propietats en venda a Pedralbes, Barcelona city\nAltres Pisos en venda a prop de Pedralbes\n108 m² 3 Dormitoris\t2 Banys\nEn una zona immillorable, al bell mig de Sarrià, envoltat de comerços i amb tots els serveis a la seva disposició, es troba aquest acollidor pis de 98 m² aproximadament. L'immoble es compon de; Un rebedor, una amplia sala menjador, molt lluminossa,...\nPis alt amb vistes panoràmiques a Les Corts\n140 m² 4 Dormitoris\t2 Banys\nMolt ben situat i comunicat, a prop de l'Av. Diagonal i la Gran Via de Carles III, en un entorn molt tranquil i en una finca amb servei de consergeria, es troba aquest pis alt, ampli i exterior amb una...\nFantàstic pis en venda a Barcelona\n228 m² 5 Dormitoris\t3 Banys\nSituat al costat de l'Avinguda Diagonal, una de les zones més exclusives de Barcelona, envoltat de comerços i molt ben comunicat, trobem aquest fantàstic pis totalment exterior. Està orientat al mar i a Tarragona. El pis consta de 200m2 envoltat...\nEn una de les zones més privilegiades de Barcelona, envoltada dels millors col·legis i de tot tipus de transport públic, trobem aquest pis per actualitzar de 190m² aproximats. Destaca per ser totalment exterior i per l'amplitud d'espais. Disposa d'una sala-menjador des del...\nExclusiu pis a Sarrià costat del centre comercial L'illa\n140 m² 4 Dormitoris\t3 Banys\nAmb fantàstiques vistes de la ciutat i el mar i amb una magnífica orientació, es troba aquest habitatge que per la seva ubicació i metratge esdevé una peça privilegiada i única. La propietat té una superfície de 140m², a més d'una...\nPis alt i lluminós en venda\nPis alt, de 80m² la sala del qual ha estat ampliada amb la terrassa, pel que guanya en amplitud i lluminositat. Disposa d'una sala-menjador, una cuina equipada, una zona d'aigües, tres dormitoris i dos banys. En el preu està inclosa una plaça d'aparcament a...\nPis a Les Corts, La Maternitat.\n120 m² 4 Dormitoris\t2 Banys\nEl pis consta d'un saló menjador de 30m², cuina, zona d'aigües, quatre dormitoris, un d'ells en suite amb bany i vestidor i dos banys complets. El pis ha estat reformat recentment. El sòl és de parquet de roure i els tancaments...\nEstàs veient 5 pisos en venda a Pedralbes, Pedralbes/Les Corts que tenim disponible a la nostra cartera de pisos.