Volen el patrimoni, els béns, la producció, les tasques, la feina feta... la riquesa, però no volen les persones La República\nVolen el patrimoni, els béns, la producció, les tasques, la feina feta… la riquesa, però no volen les persones\nHe arribat a la conclusió que expressa el títol, després de sentir unes quantes persones, dones i homes dins un autobús que malparlaven dels catalans, allò de […]\nJoan Lladonet 21/07/2015\nHe arribat a la conclusió que expressa el títol, després de sentir unes quantes persones, dones i homes dins un autobús que malparlaven dels catalans, allò de “català, qui no te l’ha feta, te la farà” i altres contra els seus dirigents, especialment contra Mas. El motiu era que es volguessin independitzar. Com és possible que pensin que poden fer això si Catalunya és Espanya?, repetien una i una altra vegada. Si són uns presumptuosos… uns creguts… si Catalunya no és seva… si allò és Espanya… si no poden ser pitjor del que són… i a algun se li escapava alguna imprecació contra els mallorquins. Era en un autobús que anava ple i eren 6 o 7 persones que estaven dretes a la part més ample del vehicle. Si no ho he explicat ja és ben hora de dir que la seva llengua vehicular era l’espanyola.\nTot d’una vaig pensar que si jo hi hagués intervingut, el que hagués fet hauria estat sumar-me a les crítiques, multiplicar-les fins a l’infinit, que els catalans eren el pitjor que hi havia sota la capa del sol… per arribar a la conclusió que com més enfora els tenguéssim millor ens aniria, especialment a nosaltres a qui ens pegaven vòmits només de sentir parlar d’aquestes persones, i que tant de maldecaps ens proporcionaven. Per tant, finalment, els hagués fet arribar a la conclusió que anaven equivocats, que era millor que s’independitzassin, que se n’anassin, que ens deixassin sols, que no ens molestassin més, que faríem un gran alè quan no els haguéssim d’aguantar més. Que a partir d’aquell moment tot ens aniria millor.\nJa m’estava imaginant la cara de sorpresa que haguessin manifestat al començament, que no haguessin sabut com respondre’m, que no haguessin entès com així no havien arribat a aquesta conclusió sense que un desconegut els ho hagués hagut d’aclarir. I si en algun moment, algun hagués tornat amb això que allò és Espanya i es posàs a dubtar, els hagués explicat que quan una parella es duu tan malament, com massa espanyols es duen amb els catalans, que la millor solució és la separació física i legal, és a dir, el divorci, que suposaria la independència, no tan sols d’una de les parts, sinó de totes dues. A veure si així es convencien.\nEm trobava en aquesta tessitura, però quan ja arribava a la meva destinació i havia de baixar, aquell personal díscol ja ho havia fet, vaig fer un esclafit entre el meu dit mitger i el polze de la mà dreta i vaig descobrir que havia anat malament amb el meu pensament durant tot el temps. Havia trobat la solució:\nAquelles persones no feien res més que repetir com un o sis lloros el que els havien inculcat moltes persones i dirigents polítics del PP, o darrerament Ciudadanos i una tracalada de tertulians de les televisions i ràdios espanyoles, i fins i tot gran part de les que formaven part del PSOE. Que Catalunya era Espanya, que la Llei prohibia la separació, que voler separar-se i fer-ho era un delicte, i que, per tant, els qui ho volguessin fer eren delinqüents, amb el president com a delinqüent major. Que tot això significava no que Catalunya fos Espanya, sinó que Catalunya era propietat d’Espanya i dels espanyols. Per això, volien que fossin tots els espanyols els que decidissin si regalaven o no Catalunya als catalans. El que realment pensaven totes aquelles persones era que treien un gran benefici de Catalunya, que era seva, i, que, per tant, els únics que sobraven eren els propis catalans. És com si una persona integrant d’una parella casada no es vol separar de totes les propietats que tenen, però odia i es vol separar de la seva parella, sense perdre la propietat, però, a més, resulta que si van a cal notari, no hi ha cap de les propietats que estigui al seu nom. A aquesta gent els han fet creure que Catalunya és seva i que no és dels catalans, i a cavall regalat ningú no li mira el dentat.


Joaquim Verdaguer i Caballé: Carreteres de Martorell i d’Olesa\nCarreteres de Martorell i d’Olesa\nAbans del segle XX, els terrassencs, per anar a Martorell baixaven per la riera del Palau i travessant en diagonal l’actual barri de la Cogullada, enfilaven Les Carbonelles cap a Martorell. Encara queden restes d’aquell camí: un corraló en diagonal que va des del carrer de Linné al de Lavoisier ens ho recorda. També es podia accedir pel camí de la masia de Ca n’Aurell que portava al camí Vell de Ullastrell.\nNo és fins l’any 1883 que s’inicien els treballs de moviment de terres i d’explanació per a construir la carretera de Martorell. Uns mesos més tard, un fort temporal, sense precedents, produí diversos estralls a la ciutat, entre ells l'arrasament de les obres esmentades. Tot i això el 7 d’abril de 1883 s’inaugurava la carretera, anomenada carretera de Vilafranca del Penedès a Terrassa i més tard C243. Dos anys més tard es completava l’obra amb la construcció d’un pont per salvar la riera del Palau i enllaçar la carretera amb la de Montcada.\nCarretera de Martorell. 1885 / AMAT\nDes de la Riera del Palau fins al torrent de les Aymerigues, la carretera discorre per un llarg de mig quilòmetre en línia recta. És la part urbana de la mateixa. Després de bifurca; la continuació de la de Martorell i la d’Olesa. La Martorell té 14 quilometres de corbes; 6 de pujada i 8 de baixada.\nArran la seva inauguració, es van construir les primeres cases prop del carrer d’Arquímedes, mentre que més a ponent, al genuí “Ca n’Aurell” es construiren les primeres cases arran la carretera, en el que es coneixia com a carrer de Can n’Aurell, l’actual carrer Ramón Llull.\nAl núm. 2 de la carretera hi havia el cinema Doré inaugurat el 1929. I a la cantonada amb el carrer Concili Egarenc, la fàbrica de cal Niquet.\nA mig carrer al costat del torrent del Batlle; el primer camp de futbol dels Kubales i la Piscina Vella. Al final, també a l’esquerra; la Masia de Ca n’Aurell.\nCursa ciclista passant per la carretera de Martorell / AMAT\nEntrada a la carretera de Martorell/AMAT\nPassat un pont per salvar l’encreuament dels 3 torrents, el de les Aymerigues, el de la Maurina i el de les Gueraldes, la carretera es bifurcava cap a Martorell i cap Olesa.\nAntigament per anar a Olesa els vilatans terrassencs prenien el camí per l’actual carrer de Marte i, després de seguir pel carrer Dr. Ullés baixava cap el torrent de les Aymerigues i, en diagonal anava a trobar el coll de Bonastre sota el turó del Roc Blanc per entrar en terres de Can Misser i seguir cap Olesa. El motiu de donar aquesta petita volta era que en línia recta pel que és l’actual carrer Gutenberg i Doctor Salvà degut a la profunditat en que es trobava el torrent del Batlle era impracticable pel pas del transit dels carruatges. L’actual entrada del carrer Doctor Salvà tenia tres metres d’alçada.\nL’any 1883 es va començar a construir la carretera de Martorell. Quan aquesta va arribar a l’actual cruïlla, es va començar la construcció de la d’Olesa fins al coll de Bonastre on enllaçava amb l’antic camí.\nLa primera construcció al barri va ser, l'any 1915, la del Parc de Desinfecció.\nEl Parc de Desinfecció / Fons Ragon-AMAT\nDesprés de la Guerra Civil, el marge dret de la carretera d'Olesa es va poblar d'edificacions ocupades per immigrats en una zona que era coneguda despectivament com les cases del Femer del Faba, en relació a l'abocador d’escombraries que hi havia més enllà de la carretera d'Olesa. Era n lloc tan isolat que, junt amb la Isla Perdida, fins ben entrats els anys setanta no s'aconseguí l'enllumenat públic.\nCarretera de Martorell / AMAT\nLa forta immigració dels anys cinquanta va accelerar el desenvolupament urbanístic del sector. Per solucionar algunes deficiències es va crear la Comissió Local Pro-Edificis Religiosos i Culturals que va portar al barri, l'any 1956, l'establiment de la Casa de Formació Professional dels Salesians, que donaren cobertura a l'ensenyança en el barri.\nCarretera de Martorell .2010 / Joaquim Verdaguer\nPublicat per Joaquim Verdaguer el 12/15/2018 12:08:00 p. m.


Aristòcrata i obrer: Vida privada i Nit de Sant Joan\nVida privada i Nit de Sant Joan\nLa novel·la recordo que em va agradar, sobretot les situacions socials descrites i "la psicologia" dels personatges en una època en què s'acabava de descobrir la psicologia, però en recordo poca cosa més. Em feia una mica de por veure-la dramatitzada, els experiments a partir dels textos literaris de la gent del món del teatre són perillosos perquè no tenen cap mania a llegir i rebregar i fer servir els originals com els ve de gust, però en aquest cas l'artifici funciona prou bé: fragments de la novel·la dits pels mateixos personatges, enllaçats tots per recreacions de números musicals, suposo que reals de l'època. Els discursos dels personatges de vegades són difícils de seguir a causa de la descontextualització, i si no fos per la llargària es podrien considerar els fragments de text, monòlegs i diàlegs d'un espectacle de revista. La selecció dels textos són l'opció del director, Xavier Albertí, que hi fa prevaldre la doble moral sobretot en la sexualitat, la homosexualitat, la covardia de la societat catalana, la il·lusió barcelonina pels grans esdeveniments, i la política. Llevat de la repressió sexual, la resta d'aspectes fan enllaçar aquella època amb la nostra.\nTambé em feia por anar a veure Nit de Sant Joan, i no perquè l'hagués vista en la seva època -em va anar de poc per edat- sinó perquè n'he escoltat el CD d'en Jaume Sisa dotzenes de vegades, i n'hem cantat les cançons a casa. I sí que em va agradar veure-la, segurament per curiositat històrica, però l'espectacle no acaba de ser rodó. Les cançons cantades per en Sisa són les cançons cantades per en Sisa, i encara que els actors del muntatge actual són grans cantants en general no saben donar el toc irònic que fan que l'obra sigui un tot i no una disgregació de cançonetes. D'altra banda, és una obra molt lligada a l'arribada de l'estiu i tot el que comporta, per tant l'època prenadalenca no hi acompanya gaire. Finalment, el muntatge vol aconseguir un aire de grandesa i solemnitat, de gran musical en un gran teatre, quan és una obra molt lligada a l'amateurisme i al teatre de barri o de poble. Aleshores s'entreveu un regust persistent d'extemporanetat. Evidentment que es pot representar una obra pseudoamateur en un teatre de "gran musical", els de la Cubana ho fan cada dos per tres, però l'enfocament hauria de ser diferent.\nEscrit per aristocrataiobrer a 0:22\nEtiquetes de comentaris: Albertí Xavier, Dagoll Dagom, Segarra Josep M., Sisa Jaume\nTenia autèntics dubtes d'anar a veure "Vida privada", perquè me l'havien deixat bastant malament. Ara que m'havia animat anar-la a veure, resulta que ja l'han tret de la cartellera. Quan ha durat? Un mes?\nÉs el que passa a determinats teatres i programacions de Barcelona. Hi ha muntatges que en prou feines duren un mes.\n6 de desembre de 2010 a les 19:12\nGabriel, va ser-hi fins ahir, un mes. Alguns espectacles els han repetit en temporades posteriors, però no crec que sigui el cas.\n6 de desembre de 2010 a les 20:30\nLa novel.la a mi també em va agradar, però no gosaria dir que sigui d'aquelles que agraden a tothom. la vaig ressenyar al blog;\nL'obra de teatre, sincerament, no m'atreu gaire\n18 de desembre de 2010 a les 12:50\nPaths of Glory, de Ted Raicer


Flora de l'Alta Ribera d'Ebre: Serrana d'Àmerica\nInflorescència de serrana d'Àmerica, Riba-roja d'Ebre\nLa serrana d'Àmerica és un planta herbàcia perenne de la família de les ciperàcies, té rizomes curts i es pot reproduir vegetativament; sovint supera el mig metre d'alçada, la tija és de secció triangular.\nLes fulles fan fins a 40 cm de llarg per uns 1,5 cm d'amplada i tenen una bèina que envolta la tija.\nLes flors estan agrupades en espiguetes i les espiguetes en una umbel·la molt densa amb uns 5-10 radis. Té fins a 30 flors per espícula, són de color verd i tenen 1 estam i 3 estigmes; el fruit és una núcula molt petita de color negre. Floreix a partir del juliol i la floració s'allarga fins al novembre.\nViu als herbassars humits i descampats a les vores del riu, sovint en llocs temporalment inundats; més rar a les terres conreades i nitrificades, tolera els llocs salabrosos.\nÉs una planta comú a les vores de l'Ebre, oriunda d'Àmerica del Nord, cada cop s'estén més tant a la nostra comarca com a la Península Ibèrica, ocupa els hàbitats esmentats des del Delta de l'Ebre i va pujant Segre amunt.\nMolt propera a la xufla (Cyperus esculentus), molt rara a la comarca, i també a altres serranes abundants als mateixos hàbitats o a d'altres semblants.\nEtiquetes de comentaris: Cyperus eragrostis Lam., Serrana d'Àmerica


La Policia Local de Cambrils incorpora nous tallers sobre violència i medi ambient a l'oferta educativa — Ajuntament de Cambrils\nEsteu aquí: Inici / Cambrils / Ajuntament / Comunicació / La Policia Local de Cambrils incorpora nous tallers sobre violència i medi ambient a l'oferta educativa\nLa Policia Local de Cambrils ha incorporat dos nous tallers i ha renovat l’estructura de les sessions del programa d’activitats que la Unitat d’Agents Escolars ofereix als centres educatius.\nLa primera novetat és un taller adreçat a alumnes de 2n de Batxillerat sobre violència de gènere i en l’àmbit de la llar a càrrec de la Xarxa d’Atenció a la Víctima, amb l’objectiu de prevenir i detectar possibles casos. El segon taller és una activitat de la Patrulla Verda per alumnes de secundària sobre les relacions amb el medi ambient i els animals que inclourà des de temes de tinença d’animals domèstics fins a pautes de comportament en el medi.\nA més, se segueixen oferint les activitats d’educació viària i mobilitat segura, convivència i civisme, bullying i ciberassetjament, que enguany s’han remodelat per fomentar la màxima participació de l’alumnat, especialment a infantil i primària. Amb els mateixos objectius i continguts, per aquest curs s’ha potenciat la part més pràctica de les sessions i s’adoptaran noves metodologies de treball per captar l’atenció de l’alumnat i reforçar l’aprenentatge.\nEl curs 2019-2020 del programa formatiu de la Policia Local s’ha iniciat avui amb dues sessions de l’activitat “Game Over” per alumnes de 4t de l’Institut Mar de la Frau de Cambrils. Es tracta d’un programa de prevenció d’accidents organitzat per l’institut Guttmann amb el suport del Servei Català de Trànsit, per aconseguir que els i les joves desenvolupin comportaments responsables, i adoptin actituds de prudència i mesures de seguretat necessàries per conduir vehicles de motor.\nLa Policia Local de Cambrils va començar a realitzar tallers d’educació viària per infants i joves escolaritzats a Cambrils el 1991. Des de llavors, l’oferta s’ha anat ampliant i reorientant per adaptar-la a les noves realitats i d’acord amb les necessitats de la comunitat educativa i del municipi. En aquest sentit, el 2012 s’hi va sumar el programa dedicat al civisme i la convivència, i el 2016 es va ampliar l’oferta en matèria d’assetjament i ús responsable de les xares socials i internet, entre altres.\nEl passat curs 2018-2019 es van realitzar 381 sessions que van arribar a 5.440 alumnes des d’infantil fins a batxillerat o cicles formatius. A més, la Unitat d’Agents Escolars va col·laborar va col·laborar amb diversos serveis amb l’Equip del Programa de Suport a l’Escolarització del Departament d’Ensenyament i Polítiques Actives d’Ocupació de l’Ajuntament. També ha col·laborat amb els centres escolars en serveis com l’acompanyament a rues i sortides escolars, visites guiades a la Casa de la Vila i la comissaria de la Policia Local, entrevistes i mediacions.\nTallers EDUCACIÓ VIÀRIA I MOBILITAT SEGURA (infantil primària i secundària)\n3.275 alumnes, dels quals 1.817 han estat d’educació infantil i primària\nTallers CONVIVÈNCIA I CIVISME (primària i secundària)\nTaller BULLYING I CIBERASSETJAMENT (secundària)\n13 sessions a primer d’ESO\n16 sessions a 5è de primària\nTaller de VIOLÈNCIA FAMILIAR (secundària)\nTaller xerrada “GAME OVER”


About: Maria Dolors Camats i Luis\nMaria Dolors Camats i Luis (Barcelona, 24 de març de 1971) és una politica catalana. Té estudis en ciències polítiques. Ha treballat en el tercer sector i en projectes de cooperació i solidaritat en diverses organitzacions, entre altres l'Institut Joan Lluís Vives. Ha participat activament en el moviment associatiu juvenil en l'àmbit català (ha estat presidenta del Consell Nacional de la Joventut de Catalunya de 2000 a 2001 i europeu (va ser membre del buró del Fòrum Europeu de la Joventut) de 1997 a 1999).\n' Marta Ribas i David Cid\nDolors Camats l'octubre de 2014\namb Joan Herrera i Torres\nPortaveu del Grup Parlamentari d'Iniciativa per Catalunya Verds - Esquerra Unida i Alternativa al Parlament de Catalunya\nMaria Dolors Camats i Luis (Barcelona, 24 de març de 1971) és una politica catalana. Té estudis en ciències polítiques. Ha treballat en el tercer sector i en projectes de cooperació i solidaritat en diverses organitzacions, entre altres l'Institut Joan Lluís Vives. Ha participat activament en el moviment associatiu juvenil en l'àmbit català (ha estat presidenta del Consell Nacional de la Joventut de Catalunya de 2000 a 2001 i europeu (va ser membre del buró del Fòrum Europeu de la Joventut) de 1997 a 1999). Va ser diputada al Parlament de Catalunya de 2003 i a 2015. Ha estat portaveu d'Iniciativa per Catalunya Verds al parlament català. El 2007 fou la primera parlamentària a exercir el dret a delegació de vot per maternitat. El 21 d'abril de 2013 fou nomenada com a coordinadora nacional juntament amb Joan Herrera. El 12 de març de 2016 fou substituïda en la coordinació nacional d' ICV per Marta Ribas i David Cid. (ca)\nMaria Dolors Camats i Luis (Barcelona, 24 de març de 1971) és una politica catalana. Té estudis en ciències polítiques. Ha treballat en el tercer sector i en projectes de cooperació i solidaritat en diverses organitzacions, entre altres l'Institut Joan Lluís Vives. Ha participat activament en el moviment associatiu juvenil en l'àmbit català (ha estat presidenta del Consell Nacional de la Joventut de Catalunya de 2000 a 2001 i europeu (va ser membre del buró del Fòrum Europeu de la Joventut) de 1997 a 1999). (ca)\nMaria Dolors Camats i Luis (ca)\nDolors Camats (ca)


OasiBlu Terrasini Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nvia Ruggero Settimo, 142, Terrasini, Terrasini, Itàlia, 90049 - Veure al mapa\nMés informació sobre OasiBlu\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Palermo, OasiBlu és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, OasiBlu és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, habitació familiar.\nL'ambient de OasiBlu es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, aparell de televisió, nevera, plat de dutxa són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de OasiBlu la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Palermo.


Organització de la producció o serveis en una empresa de nova creació. Determinació dels nivells de planificació. Ús dels indicadors per determinar millores. Aplicació d'eines per a millorar processos. Gestionar la cadena de producció des de proveïdors fins al lliurament als clients.\nCatalà (5%), Castellà (75%), Anglès (20%)\n1. Introducción al Production & Operation Management\n2. Niveles de planificación\n3. Planificación agregada de la Producción\n4. Planificación de las Necessidades de Materiales y Recursos\n5. Gestión de aprovisionamiento\nClasses expositives 10 14 24\nProva d'avaluació 5 4 9\nExamen final d'avaluació\nResoldre de forma satisfactòria les preguntes mitjançant els coneixements adquirits al llarg del curs. Serà una part de test multiresposta i de Resolució d'exercicis 40\nLliurament casos amb eines de programació Demostrar de forma efectiva l'adquisició de coneixements de les sessions amb eines informàtiques. Davant d'un cas, es demanarà una solució i la seva justificació 30\nResolució tests d'Avaluació Continuada\nTest multi resposta per demostrar el coneixement de temes de Producció i la capacitat de resoldre problemes de Planificació de la Producció 30\nEl resultat de la nota final serà la mitjana ponderada de les notes que s'aniran obtenint al llarg del curs.\nQui arribat al mitjan del curs no pugui obtenir una qualificació suficient al final del curs, es valorarà la continuïtat al curs.


264, Jordi Magriñà - FEEC - Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya\nRevista Vèrtex 264\nSer alpinista és molt més que escalar bé\nEls anys 80 van ser una dècada daurada de l’alpinisme català, amb ascensions insignes que van saltar fronteres. Un dels artífexs de la història va ser l’alpinista de Valls Jordi Magriñà. De l’Alt Camp a l’Himàlaia, d’Alaska a la Patagònia i de Noruega a l’Àfrica, en Jordi ha escalat per tot el món. Avui continua fent-ho i, a més, marca el rumb de la FEEC en la seva acció formativa.\nText: Oriol Sales\nCom t’inicies en el món del muntanyisme?\nEls meus inicis són curiosos. A casa meva ningú feia muntanya. però jo era un nen mogut, suposo que avui en dirien hiperactiu, i algú va suggerir a mon pare que m’apuntés a la secció de muntanya de l’Associació d’Alumnes i Exalumnes de l’Escola del Treball de Valls. Així em traurien a caminar, em cansaria i estaria més relaxat. Així ho van fer i vam començar amb l’excursionisme. Amb el pare d’un amic ens vam iniciar en l’escalada fns que vam ser autònoms i vam començar a escalar pel nostre compte. Segur que ara mon pare es penediria d’haver-me fcat en això.\nEn aquella època hi havia gaires clubs i entitats excursionistes?\nA les muntanyes de prades, que era per on ens movíem, entre els anys 65 i 75 hi havia 4 o 5 clubs potents: el nostre de Valls i algun de Reus i Tarragona. Recordo que hi havia competència entre nosaltres, fns al punt d’anar a dormir al peu de la via d’escalada que volíem obrir perquè no te la traguessin.Era important el club per vosaltres?Molt. Es feia molta vida allà, socialment, culturalment i políticament. A més, el club ens deixava molt material perquè no en teníem gaire, aleshores. El primer arnès que vaig tenir me’l va portar l’oncle d’un company que vivia a Suïssa. Era un Cassin integral que vaig estrenar per anar a fer la CADE de Terradets.\nL’alpinisme d’aleshores era més agosarat que el d’avui?\nEra igual, però contextualitzat fa 40 anys. Tal com es fa ara, intentàvem escalar les vies de màxima difcultat que hi havia. Suposo que amb el ma-terial i l’entrenament que hi ha avui hauríem fet bastant més. la informació tampoc era igual. Els primers cops que anàvem al pirineu només teníem referències generals de les zones. podem dir que aquell alpinisme era més aventurer.\nPotser la nostra generació vam ser dels primers que entrenàvem, però a la nostra manera. Jo en algunes ocasions anava a fer un cim amb garrafes de 5 litres a l’esquena i després les buidava per baixar. Es tractava de guanyar potència i resistència, d’arribar a fer 1.000 m de desnivell en 60 minuts. després va venir la combinació d’entrenaments al gimnàs. Vam ser dels primers amb la mentalitat d’entrenar per escalar més ràpid. Com menys temps passàvem a la mun-tanya, menys probabilitat hi havia que ens passés alguna cosa.\nQuè fèieu més, alpinisme o escalada en roca?\nTots fèiem de tot. Els primers anys pujàvem al pirineu només 3 o 4 cops l’any. No teníem mitjans, ens desplaçàvem amb tren o moto. El primer cop que vaig anar al pedraforca va ser amb una Montesa 125. Vam sortir al matí i vam arribar-hi de nit. Quan un de nosaltres va tenir cotxe, ja no vam parar. I la roca, entre Montserrat, Siurana i la Riba, la teníem tan a prop que ens hi escapàvem sempre que podíem.\nQuan feu el salt als Alps?\nCada vegada vam anar fent escalades més difícils. Encara no existia el martell-piolet i fèiem servir el martell de gel. l’any 72 vaig anar als Alps amb en Ricard Cots i companys de Manresa que tenien més experiència que jo. Vam escalar l’esperó de la brenva a la cara S del Mont blanc, la cara N de la Tour Ronde, les Courtes, etc. Hi va ha-ver uns quants anys que passàvem un mes escalant als Alps, o intentant-ho. Recordo un any que amb el meu germà Quico en 15 dies només vam poder fer una escalada, la pouce de les Aiguilles Rouges. El temps era dolentíssim. No fa gaire ho comentava amb en doug Scott: li deia que ell i la seva colla eren els meus ídols i sempre els veia al bar National de Chamonix fent cerveses. passaven una hora en un bar i una altra en el de davant, per anar canviant mentre el temps era dolent. Ara mires la méteo i si no ha de fer bon temps, no hi vas; i si el temps és bo, agafes l’avió i en 2 h ets allà.\n«Al Nanga Parbat vam fotre foc a les tendes com a senyal lluminós i vam sortir cap al cim»\nI dels Alps a…\nL’Àfrica. El 1974 vam organitzar una ex-pedició al mont Kenya i al Kilimanjaro. Algun il·luminat va dir que per ser di-ferents hi podíem anar amb cotxe. Ens va agradar la idea i, com que un dels companys sabia mecànica, vam anar a un cementiri de cotxes i de dos o tres land Rover desballestats vam acabar fent-ne un de bo. un altre company més jove, que va fer els 18 a l’Àfrica, va aportar el cotxe del seu pare, un Jeep Comando nou de trinca, i vam anar 7 nois en dos cotxes. Vam marxar a l’agost amb la intenció de tornar al cap d’un mes i no ho vam fer fins al desembre, i sense el cotxe del pare de l’amic, que al Txad ja no va aguantar més. Vam creuar 14 països de l’Àfrica i vam realitzar moltes ascensions i escalades. Com que el viatge havia sortit bé, vam tornar als Alps a seguir millorant i l’any 78 vam anar als Andes. Vam obrir un esperó de 1.500 m de mixt a la cara W (fns llavors verge) de l’Illampu.\nCom fnançàveu aquestes expedicions?\nEns les pagàvem nosaltres. Treballàvem per poder anar a la muntanya.\nI la primera a l’Himàlaia?\nVa ser l’any 81 al Rakaposhi, una muntanya molt alta i difícil. Vam intentar culminar la via anglesa del 1958 (la primera ascensió al cim), que no s’havia repetit mai. Era un itinerari molt llarg i perillós que requeria un període molt llarg de bon temps que no vam tenir. Entre això i la poca experiència que teníem, vam anar massa lents i no vam poder fer cim. Tres anys després, el 1984, vaig anar al Nanga parbat amb l’Òscar Cadiach i el pere benaiges. Vam escollir la paret més alta del món, el Rupal, de 4.500 m. Va ser una expedició molt lleugera i ràpida, d’un mes i mig de durada. Inicialment no vam estar de sort amb el temps, però al fnal va millorar. Vam sortir del campament base l’Òscar i jo sols. Vam trigar 5 dies fins al cim (havíem deixat un niu de material a 6.500 m). de baixada vam variar l’itinerari i vam haver de fer un bivac en un coll de l’aresta Mazeno, a 7.000 m. l’últim dia vam descendir del bivac al campament base.\nVan venir expedicions on no vaig fer cim: Everest, dhaulagiri i K2. Tenia la idea de tornar al K2, però l’amic Kurt diemberger em va proposar fer una primera ascensió a un vuit mil des de la xina i d’allà va sortir l’expedició al broad peak Central. El 1991 vam anar a fer un tempteig amb intenció de pu-jar al cim si era factible. Trobar un camí que ens portés al peu de la muntanya va ser una feinada perquè per allà no hi havia passat pràcticament ningú. Al fnal vam fer un cim verge de 6.600 m. l’any següent vam tornar al broad peak Central i vam tenir la sort de poder obrir una via tècnicament molt difícil, per un vessant on no havia estat mai ningú. Va ser una aventura total.\nS’ha repetit aquella via?\nCrec que no, i penso que no hi tornarà ningú. Avui en dia la gent no repeteix vies difícils i perilloses. és compromès, desconegut, car i amb poques possibilitats de fer cim, i això tira enrere la gent.\nTambé participes a la primera ascensió hivernal catalana a un vuit mil.\nSí, amb en Juanjo garra. El gener del 94 vam anar al Cho oyu i vam ser els primers d’aquí a pujar un vuit mil a l’hivern. A més, vam haver de fer un bivac a 8.000 m. l’any 1995 vaig anar al Shisha pangma per la cara S, també a l’hivern, però el mal temps no ens va deixar ni veure la paret. I allà se’m va acabar la vida a l’Himàlaia.\nJa no hi has tornat?\nNo. M’ho han proposat, però ja no he volgut perquè eren expedicions que no m’interessaven. Quan em trobo més d’una o dues expedicions en un campament base, em poso molt nerviós. Imagina’t trobar-te 500 persones! Me’n sobren 498. podria anar per llocs on no hi hagués ningú, amb possibilitat de fer coses noves, però ja no tinc la força ni les ganes de fer-ho.\nDe quina expedició guardes un record més intens?\nDe la del Nanga parbat, per ser el primer 8.000 i per com va transcórrer. dues persones amb la motxilla a l’esquena i la paret sense preparar. Si s’hi van posar 300 m de corda fxa, tots els vam posar nosaltres. No ens acompanyaven xerpes, no portàvem ni walkies… Als qui hi havia al campa-ment base els vam dir que marxàvem a dormir al campament 1. Si vèiem que la nit era bona, continuaríem amunt i perquè ells ho sabessin encendríem el campament. Vam fotre foc a les tendes i vam sortir cap al cim. Vam gaudir molt, l’Òscar i jo.\n«El nivell de l’alpinisme català és altíssim»\nQuina va ser l’expedició més dura?\nLa del Nanga va ser molt dura, però la del broad peak potser encara més. Vam estar al límit. Ens va agafar un canvi de temps a 7.500 m i només havíem pujat el menjar i gas just per fer cim. Hi va haver una baixada de pressió brutal i no vam tenir temps de reaccionar. Vam haver d’estar 5 nits a la tenda sense gairebé menjar ni aigua. El descens va ser duríssim, i sobretot haver de prendre la decisió: si ens quedàvem allà no en sortiríem vius i si baixàvem podíem provocar una allau. Són situacions límit que et pots trobar en aquestes muntanyes. Al Nanga, baixant del cim vaig tenir una caiguda a la nit. Al broad peak també. Vaig perdre la tenda i em vaig trencar el peroné a més de 7.000 m d’altitud. Vaig haver de baixar durant dos dies com vaig poder. però no cal dramatitzar, és el que hi ha. Quan vas a fer alguna cosa així, ja saps a què hi vas.\nAvui en dia passa el mateix?\nHi ha gent que, si no hi ha helicòpter a prop, no va a una expedició. Nosaltres no havíem pensat mai si ens podria venir a buscar un helicòpter. I et diré una cosa: moltes vies dels Alps es fan perquè els escaladors saben que els podran rescatar, i no cal que siguin difícils. Crec que si fas sortir l’helicòpter perquè no vols fer un bivac, l’has de pagar. Volen ser alpinistes i no ho són. potser escalen molt bé, però ser alpinista és molt més que això. Si no es viu l’aventura i el compromís, per mi l’alpinisme queda mancat d’una part de la seva essència.\nEt puc preguntar per l’expedició més trista que has viscut?\nPer sort, no he estat en cap expedició on hàgim perdut algun company. N’he perdut, però no de les meves expe-dicions. Indirectament, a l’expedició del dhaulagiri del 1989 vam perdre el Quico dalmases. No anàvem junts, però teníem una entesa: en Quico i en Jordi Canyameres escalaven la ruta txecoslovaca de la paret W i l’Òscar i jo la via normal, i els deixàvem els campaments muntats per quan ells baixessin. però en Quico va desaparèixer a prop del cim i no s’ha sabut mai més res d’ell. Vulguis o no, encara que no escaléssim junts, va ser molt dur i trist. és la desgràcia més propera que he viscut. A més, amb en Quico érem bastant amics.\nCanviant de tema, actualment quina activitat fas a la muntanya?\nFaig el que puc! Intento no deixar-ho. A l’estiu, una setmana llarga als Alps i durant l’any cada cap de setmana a escalar en roca, esquí de muntanya, canals de neu i gel, etc. Vaig fent, però a un nivell que em permeti gaudir.\nJa no cal patir.\nAlguna vegada encara pateixes, però sortir de casa sabent que vas a patir, ara no cal.\nQuè opines del nivell de l’alpinisme català?\nEl nivell és altíssim, comparable al dels països capdavanters d’aquest esport. Hi ha gent obrint vies a cims de 6.000 o 7.000 m molt difícils o que estan repetint vies als Alps de gran dificultat. Aquest és l’alpinisme verda-der i el que a mi m’agrada, que té bona salut i tindrà un recorregut molt llarg. però desgraciadament això només ho coneix la gent del món de l’alpinisme i no el públic general. El que es coneix és l’alpinisme mediàtic, els «turistes d’alçada», que són la majoria de gent que fa expedicions avui en dia. N’hi ha que diuen que se’n van sols a l’Everest perquè han marxat sols de casa, però després portaran 300 persones davant i 300 darrere. Aquest alpinisme no m’interessa.\n«Si en un campament base em trobo 500 persones, me’n sobren 498»\nFa uns mesos que ets el responsable de formació de la FEEC. Veus la gent preparada per anar a la muntanya?\nLa formació en el món de la muntanya és molt important. Cal que la gent que surt a la muntanya tingui els coneixements per gaudir-la de forma segura. Crec que la formació dels esportistes ha d’anar a càrrec de les entitats. Són aquestes les que han de formar els seus socis i sòcies per poder sortir a la muntanya. la Federació no té prou capacitat. El que ha de fer la FEEC és formar els col·laboradors de les entitats; és a dir, les persones que voluntàriament organitzen les seves activitats i cursos. per això tenim la formació federativa: la figura del monitor d’excursionisme està pensada perquè les persones que col·laboren en el dia a dia de l’entitat tinguin més coneixements sobre orientació, seguretat, organització d’activitats o eines de comunicació; mentre que l’instructor d’especialitat ha de ser la persona que faci la formació dins del club o l’entitat. Creiem que aquesta formació és important per a les entitats. Ha de ser de qualitat, seguint els paràmetres que marca la UIAA i superant els mínims que estableix, encara que això vulgui dir que sigui una mica llarga o costosa.\nLa FEEC també col·labora en la formació de tècnics d’esport. Poden conviure totes dues formacions?\nHan de conviure. Efectivament, la Federació aporta els professors dels blocs específics als instituts públics de Catalunya que imparteixen formació de tècnics de muntanya i escalada. Però aquesta formació es dirigeix a uns professionals, els tècnics d’esport, amb alts coneixements del món de la muntanya que poden fer des d’un curs d’iniciació a un guiatge a una via de molta dif cultat, cada un d’ells segons la seva especialitat. En canvi, les persones amb formacions federatives actuen sempre de forma voluntària dins dels clubs.\nCom veus el futur dels tècnics d’esport?\nAquí no hi ha la cultura del guia de muntanya com en els països alpins. S’ha de potenciar aquesta figura, però també s’han de buscar noves alternatives per a aquests professionals.


Cambrils acull lassemblea anual de lAssociació Catalana de la Premsa Comarcal - Revista Cambrils\nLalcalde, Robert Benaiges, va donar la benvinguda als assistents en els parlaments previs a linici de lassemblea\nCambrils es va convertir, el passat 10 de maig, en la ciutat amfitriona de la premsa local i comarcal catalana. Representants de les publicacions que formen part de lAssociació Catalana de Premsa Comarcal (ACPC), van celebrar lassemblea anual a Cambrils. Revista Cambrils va ser lorganitzadora, conjuntament amb lACPC, daquesta vint-i-unena assemblea. Ara fa deu anys la Revista ja va organitzar lonzena assemblea en motiu de la celebració dels 40 anys de la publicació. Enguany, lorganització daquesta assemblea sha sumat al rosari dactes commemoratius del cinquantè aniversari, amb la qual cosa Revista Cambrils es converteix en lúnica publicació que ha organitzat lassemblea de lACPC més duna vegada.\nAssemblea i dinar\nLassemblea es va celebrar al Centre Cultural i Ocupacional. Lalcalde, Robert Benaiges, va donar la benvinguda als assistents en els parlaments previs a linici de lassemblea. Van continuar, el president de lACPC, Antoni Garrido, i el director de Revista Cambrils, Josep M. Ferrando. Lassemblea es va celebrar durant tot el matí i va durar fins gairebé les dues del migdia. Com a cloenda de la jornada es va fer un dinar al restaurant Rovira amb lassistència dels representants de les publicacions, acompanyants i autoritats. Entre aquests darrers cal destacar la presència, entre daltres, del nou secretari de Comunicació de Presidència de la Generalitat, Marc Puig; el vicepresident del Consell Audiovisual de Catalunya, Xavier Guitard; el representant de la Diputació de Tarragona, Santiago Segalà; lalcalde, Robert Benaiges; el regidor de Cultura, Jordi Savall, i el regidor dEnsenyament, Salvador Matas. En acabar làpat es va fer lentrega de records a les diferents administracions i entitats col·laboradores daquesta assemblea: lAjuntament de Cambrils, la Diputació de Tarragona, la Cooperativa Agrícola i La Caixa. A banda, Universal Mediterránea i el Grup Roc Blanc també van col·laborar amb lobsequi dentrades a Port Aventura i a lAquatònic de lhotel Termes Montbrió. El punt i final el van posar els parlaments dAntoni Garrido, Marc Puig i Robert Benaiges. Lassemblea i el congrés previstos per a lany vinent se celebraran a Figueres i estaran organitzats per la gent del setmanari LEmpordà.\nVisita guiada per als acompanyants\nRevista Cambrils va programar, per als acompanyants, una visita guiada per diferents indrets de la vila. Els acompanyants van visitar el Barri Antic, el Museu Agrícola de la Cooperativa, el Molí de les Tres Eres, la Torre del Port i el port. Per al trasllat dels acompanyants dun lloc a laltre, es va fer servir el trenet turístic.\n§ Revista Cambrils forma part de la nova junta§\nUn dels punts de lassemblea denguany tractava de la renovació dels càrrecs de la junta de govern de lACPC. A banda, es va aprovar una reforma dels estatuts i del reglament de règim intern que ha fet desaparèixer el comitè executiu que fins ara existia. A partir dara lòrgan de govern de lACPC passa a ser exclusivament la junta de govern, que està composta per deu representants. El fins ara president, Antoni Garrido, va ser escollit, per tercera vegada consecutiva, president de la junta de govern de lACPC. La nova junta compta amb la representació dels diaris El Punt i Regió 7, els setmanaris Diari de Vilanova, La Veu de lAnoia i La Comarca dOlot, els mensuals El Pou de la Gallina de Manresa, El Carrilet de Platja dAro i Revista Cambrils, i els bimestrals i trimestrals 777 Comunica dEsparreguera i La Pinya de Sant Feliu de Codines. Daquesta manera Revista Cambrils es converteix en lúnic mitjà de la demarcació de Tarragona que forma part de la junta de lACPC.


Des de Rússia al món sencer - Una guia para el espectador crítico\nInicio > Blog > Des de Rússia al món sencer\n06/10/2015 - Mar Pons\nDes de Rússia al món sencer\nEls dissabtes a la tarda arriba a Boing Masha y el oso (llegir crítica), una animació russa protagonitzada per dos personatges molt coneguts al seu país. Masha és una nena de tres anys, entremaliada i manaire, però molt afectuosa que, després de conèixer a Óso, no deixarà d’insistir fins que entre tots dos sorgeixi una entranyable amistat.\nLa veritat és que Oso només buscava la tranquil·litat del bosc per gaudir de la seva jubilació. Retirat de la vida de circ, aquest animal afable i bondadós camina sempre escapolint-se de la revoltosa Masha, però en el fons, molt en el fons, la cuida i la troba a faltar si no hi és.\nAmb Masha y el oso a les 17.30 h. i, a continuació, les aventures del nou Inspector Gadget en 3D, per fi hi ha alguna cosa bona que Boing ofereix als més petits.\nAltres personatges de la sèrie són: Panda, el cosí preferit d’Oso; Pingüino, a qui li agrada molt la festa; Liebre, que ajuda a l’ós en el seu hort, pero aprofita sempre per emportarse alguna pasatanaga; Ardilla, sempre tranquila fins que arriba Masha; y d’altres com els llops, l’eriçó o les mascotes de Masha, la cabra, el porc i el gos, tots participen d’aquestes divertides aventures.\nNomés teleaddictes o també poliaddictes?\nUna cita diària\n¿Conoces el mundo ancestral de Tashi?\nInformarse, el primer paso para elegir bien


Authorised Centre ES423 - European College\nEls exàmens de Cambridge Language Assessment són la millor sèrie de certificats del món per estudiants d’anglès. Els exàmens de Cambridge están homologats pel Consell d’Europa i són una garantía internacional de progrés i objectivitat. Tant els candidats del Japó, Alemanya, Brasil o Catalunya fan el mateix tipus d’examen i han de demostrar la seva competència lingüística en les mateixes condicions.\nD’aquesta manera, els exàmens de Cambridge adquireixen un rol d’estandarització internacional en el domini de l’anglès. El Marc Comú de Referència d’Europa és un document del consell d’Europa mitjançant el qual, entre altres coses, es defineixen els nivells de coneixement d’un idioma, tenint en compte el que una persona és capaç de fer.\nEls estudiants es presenten als exàmens Cambridge Language Assessment per diverses raons. Per a la majoria de candidats, un certificat Cambridge suposa el passaport a una sèrie d’avantatges pràctiques com per exemple:\nAccés a una universitat o escola superior\nMillora en les prespecties laborals\nMedició dels progressos realitzats en la llengua anglesa\nProcés d’elaboració i realització dels exàmens\nTest Day Photo Authorization


La sensualitat retorna el proper 25 de maig – elgarrotxi.cat\nDegut a l’èxit de la passada actuació, el Centre Cultural convida a les artistes a portar a escena, per segona vegada, la sensualitat femenina, un espectacle que combina trapezi, dansa, cant, música i teatre. El diumenge 25 de maig a les 19 h, el Teatre Pere Serrat (Centre Cultural “Els Catòlics”) torna a obrir les seves portes al talent local, amb l’espectacle “Sensualitat de Dona” on participen la trapezista Adela Sampol, la ballarina Marta Munyoz i la músic Rocío Romero Grau. El títol de l’espectacle posa accent a les qualitats que desprenen mitjançant la veu i el cos; un cop d’essència de la bellesa de la dona a l’art.\nAquest cocktail femení és arrodonit amb la presència de la Marta Puigferrer i l’Anna Aumatell, actrius de la Companyia Pic, Pic; elles enllacen les tres intervencions des de la reflexió i el teatre.\nEl centre s’aventura a reprogramar l’espectacle, motivats per la mateixa demanda del públic que no va poder assistir a l’estrena, que va emplenar el teatre de gom a gom. L’espectacle “Sensualitat de la Dona” ha estat una clara aposta del Centre Cultural Els Catòlics a través del seu Festival “TAEP’14: Tastets d’Arts Escèniques de Proximitat” per renovar i ampliar propostes de la cartellera cultural olotina. En aquesta ocasió mitjançant 5 disciplines diferents (circ, dansa, música, cant i teatre) en un sol espai amb artistes locals.\nLes entrades es poden adquirir al Restaurant els Catòlics per un preu de 7€.


L’empresa ha hagut de demanar 120.000 euros per sobreviure a la pandèmia del coronavirus, mentre espera que Hisenda torni els 150.000 euros que li deu\nUna petita empresa de l’Empordà ha hagut de demanar 120.000 euros quan Hisenda els en deu gairebé 150.000. // CC0\nAleix Dalmau és el propietari d’una petita empresa de l’Empordà dedicada al sector alimentari. Com a moltes empreses, la pandèmia ha trastocat l’activitat i els comptes. De fet, ha provocat que durant mesos no hagin tingut cap ingrés.\nPer superar aquest problema de liquiditat, s’han vist obligats a demanar un préstec de 120.000 euros. Uns diners que l’empresari ha demanat perquè l’empresa pugui continuar amb l’activitat i evitar haver d’acomiadar cap dels treballadors. Dalmau ho ha explicat a El món a RAC1.\nTeníem una salut financera correcta i bona, però hem hagut de demanar un préstec per poder continuar amb l’empresa\nAleix Dalmau empresari\nEl problema, tal com denuncia aquest empresari, és que Hisenda els deu actualment gairebé 150.000 euros en concepte d’IVA que han pagat i que ja haurien d’haver rebut. Uns diners que, com diu Dalmau “en un moment com aquest, amb un problema de liquiditat, ens haurien servit per no haver de demanar aquest préstec”.\nHisenda ens deu 70.000 € de l’IVA pagat de més el 2018 i 70.000 € euros de l’IVA del 2019\nAleix Dalmau lamenta que els diners que haurien de servir per mantenir viva l’activitat empresarial estan servint, de fet, per finançar l’Estat. I mentrestant “nosaltres hem hagut de demanar el préstec i pagar els corresponents interessos”.\nA més, tal com recorda Dalmau “per cobrar aquests diners et demanen un munt de burocràcia” quan els diners és clar que ens pertoquen.\nEscolta la conversa sencera amb Aleix Dalmau.\nEntrevista amb Aleix Dalmau, propietari d'una petita empresa de l'Empordà


Mudances Villanueva del Pardillo | Mudances Flippers\nMudances Villanueva del Pardillo: La localitat\nEl terme municipal de Villanueva del Pardillo es localitza a la part central de la comunitat de Madrid, a l’oest de la capital de la comunitat i de l’estat. S’emplaça també a la conca del curs mig del riu Guadarrama, a una altitud de 650 mtrs ia una distància de 27 quilòmetres de la capital i en el que nosaltres Flippers compta amb una àmplia experiència organitzant mudances Villanueva del Pardillo.\nmudances villanueva del pardillo\nAquest municipi limita amb les localitats de Majadahonda, Las Rozas, Villanueva de la Cañada, Galapagar i Valdemorillo, el que ha facilitat que les mudances Villanueva del Pardillo hagin crescut en els últims temps, en tractar de les zones amb major creixement en la comunitat de Madrid.\nVillanueva del Pardillo va ser en temps llogaret de Galapagar, dins dels territoris del Comtat del Real del Manzanares del Ducat de l’Infantado. La seva fundació és anterior a la Pesta Negra de mitjan segle XIV perquè és citat en el Llibre de la Monterí¬a d’Alfonso XI.\nMudances Villanueva del Pardillo: Història\nLa història de la localitat és un misteri en el lapse de temps que va des de finals del segle XVIII fins 1.939, perquè en la Guerra Civil Espanyola es van destruir església i ajuntament i, amb ells, els arxius corresponents. Villanueva del Pardillo va ser part del front de la Batalla de Brunete, quedant una sola casa a peu, coneguda al poble com “La Casona” (utilitzada a dia d’avui com a centre cultural i biblioteca municipal).\nEls plans de rehabilitació posteriors i el creixement immobiliari a Madrid i els seus voltants han portat al municipi a un important creixement que s’ha incrementat sobretot al segle XXI, i que han fet augmentar el nombre de mudances Villanueva del Pardillo\nEn Villanueva del Pardillo, igual que els municipis limítrofs, ofereixen una gastronomia típica i variada, la influència de la serra de Guadarrama, es basa en tot tipus de carns i postres típics.\nEn realitzar les seves mudances Villanueva del pardillo, el nou habitant podrà gaudir amb diversos reclams turístics i d’interès, com són el Museu de sastreria històrica, el Jaciment arqueològic dels Palaus, l’Aeròdrom i les Rutes i Sendes pel Parc Regional del Guadarrama, que fan que la vida a Villanueva del Pardillo sigui amable, interessant i una molt bona opció per a tots els amants de la natura, la història i la cultura del nostre país.\nEn estar enclavat al Parc Regional del Curs Mig del Riu Guadarrama amb el seu afluent l’Aulencia i situat entre la serra de Guadarrama i la de Gredos, es converteix en un lloc privilegiat per observar animals o bé per fer passejades, excursions o qualsevol altra activitat d’oci i temps lliure ia causa d’aquesta privilegiada situació, les mudances Villanueva del Pardillo han augmentat considerablement en els últims temps.\nVillanueva del Pardillo té molts parcs urbans, entre els més destacats estan:\nParc Rubén Darío\nEn aquest municipi s’ha apostat per un creixement responsable, de qualitat i respectuós amb el medi, que fomenta l’arribada de nous veïns i les seves mudances Villanueva del Pardillo.\nEn Villanueva del Pardillo hi ha 2 Escoles Infantils públiques (EI Verge del Soto i EI Els camps de blat) i un total de 8 Centres d’Educació Infantil privats; 3 Col·legis públics d’Educació Infantil i Primària (Sant Lluc, Rayuela i Carpe Diem) i dos privats concertats (Vallmont i Antavilla); també hi ha un Institut d’Educació Secundària bilingüe (Sapere Aude), tots aquests centres educatius ajudaran els nous habitants a decidir-se a fer qualsevol de les mudances Villanueva del Pardillo.\nPer tots aquests detalls, aquesta localitat es converteix en una molt bona opció per viure i les mudances Villanueva del Pardillo en una gran idea. Si vols podem ajudar, des Mudances Flippers, amb la teva nova mudança a Valdemorillo\nMudances a Pozuelo de Alarcon Pozuelo d’Alarcón és una ciutat pertanyent a la...\nMudances de Barcelona a\nDes de fa un temps, alguns empresaris catalans, han estat preocupats, degut a la...\nValdebebas ha estat el major projecte urbanístic de la història recent de la Comunitat...\nPer poder calcular Mudances Madrid preus, heu de tenir en compte diferents factors que...


Una participació ben emotiva. Ens conviden a cantar a diferents estances de l'Hospital Joan XXIII. Veure les cares de consol dels familiars i els propis malalts que fan poder sortir al passadís, no té preu. #adagio #corADAGIO #ACCT #ACCT #corADAGIO\nAquest trimestre duem a terme la nostra activitat a l’antic cafè del Teatre Metropol. Aquest dimecres vam tenir l’ajuda del Marc Guerris, director dels Rossinyols de Tarragona, els petits de la nostra associació i ens va començar a ensenyar les cançons que farem el 2 de Juny al Teatre Tarragona, dins el concert final del cicle que celebra els 10 anys del Cor InCrescendo, El Cor a la Veu. Gràcies! #ACCT #corADAGIO #adagio\nAquest curs els Adagio participem al CantaGran! Que organitzen els serveis educatius de l’Auditori de Barcelona. Ja hem cmençat els assaigs amb la directora Montse Meneses per preparar l’espectacle “De Berlín al Paral·lel”. #corADAGIO #ACCT\nAquest final de Curs, la Neus Torres, la nostra directora, ens ha preparat diversos tallers sorpresa a càrrec de grans professionals. El dimecres 7 de juny ens ho hem passat genial al Taller de descoberta de repertori. Amb la nostra directora convidada Rosa Boqueras hem fet un gran viatge recorrent diversos indrets del món cantant música amb melodies i ritmes populars. Ho hem fet tot de memòria! #corADAGIO #ACCT\nAquest final de Curs, la Neus Torres, la nostra directora, ens ha preparat diversos tallers sorpresa a càrrec de grans professionals. El primer taller, el dimecres 31 de maig, els Adagio hem tingut la satisfacció de viure la integració del nostre cos amb el ritme, que ens ha permés anar despertant la creativitat com a eina de comunicació més sincera. Hem treballat des de la música, el moviment i l’emoció al Taller de percussió corporal com a eina interpretativa, pedagògica i\nEl dia 28 de Maig els Adagio vam participar a la Trobada Coral de Primavera organitzada al Pòsit de Pescadors de Tarragona, juntament amb el cor infantil Rambla Músic, el Cor In Crescendo i l'agrupació coral del Serrallo. Esperem participar-hi en properes edicions! #corADAGIO #ACCT\nAquest proper dissabte 29 d'abril, el Cor Adagio i Les veus del casal (Casal de la gent gran de Cambrils) reben el Cor Erkudengo Ama de la població d'Alsasua, Navarra. Fa un any els dos cors de les nostres contrades van fer un concert al poble Navarrès i ara en fem la tornada. El concert serà al Claustre de Sant Pau del Seminari de Tarragona - Centre Tarraconense (Carrer de Sant Pau, 4) a les 20.30 h i l'entrada costarà 5€, a comprar a partir d'una hora abans al mateix lloc d\nVídeo del Concert del Cor Adagio i les Veus del Casal de Cambrils a Alsasua (Navarra)\nUs passem els vídeos del concert que vam oferir el darrer 30 d'abril a la població Navarresa d'Alsasua que vam oferir juntament amb Les veus del Casal , de Cambrils i la Coral Erkudengo Ama, amfitrions de l'acte. #ACCT #corADAGIO\nCor Adagio | Viatge a Navarra\nAquest passat cap de setmana de l'1 de Maig el Cor Adagio i Les veus del casal, del Casal de la gent gran de Cambrils, hem anat al poble navarrès, Alsasua a fer un concert compartit amb el cor Erkudengo Ama. Dissabte a les 20.00 de la tarda vam fer el concert al Centro Cultural d'Alsasua que va tenir força públic i on vam oferir un programa conjunt amb el cor cambrilenc de música d'arreu dels Països Catalans portant així la diversitat de timbres, accents i ritmes dels diverso