Quattrocento (segle XV) – Arts i Humanitats\n7 de setembre de 2015 Arts i Humanitats 249\nSegons Panofsky aquest “Rinascimento dell’Antichità” es caracteritza per la recerca de la mimesi i de l’espai tridimensional i per una ruptura amb la tradició per la via de la fertilització creuada (la pintura pren la perspectiva de l’arquitectura) i la reversió (retorn a les fonts –sobretot romanes– en l’arquitectura i l’escultura, retorn a la natura en la pintura). Aquest retorn a les fonts provoca una dicotomia en pintura: en els quadres, al costat d’un escenari clàssic, apareixen figures no clàssiques (les figures semblen escultures), dicotomia que se soluciona amb la superintensificació del moviment lineal (cas de Botticelli) i una supercomplicació compositiva (cas de Piero della Francesca).\nEl substrat ideològic del Quattrocento l’hem de cercar en l’evolucionisme de Vitrubi i Lucreci i en el neoplatonisme de Ficino: abolició de la línia divisòria entre el que és sagrat i el que és profà\nc) La perspectiva, segons Giulio Carlo Argan\nEl pensament humanista modifica les concepcions de l’espai i del temps: la forma o la representació racional de l’espai és la perspectiva. L’ordre no està en les coses sinó en la ment. La perspectiva dóna l’autèntic espai: una realitat de la que s’ha eliminant el que és irrellevant i contradictori, ja que construeix racionalment la representació de la realitat natural.\nEl descobriment i primera formulació de la perspectiva el trobem en Brunelleschi i la seva teorització en Alberti (Tractat de Pintura, 1436). No és una invenció: és “retrobada” en els antics i entra, per tant, dins l’àmbit de la cultura humanista que vol fer renéixer la saviesa antiga. Es presenta com un sistema únic (un únic punt de vista) i una reducció a la unitat de totes les maneres possibles de la visió. La imatge espacial percebuda per la vista és idèntica a la imatge concebuda per la ment, no és una reflexió intel·lectual sobre el que no veuen els ulls, sinó la manera de veure a través de l’intel·lecte.\nConseqüències de la degradació de les mides segons la distància o piràmide visual: la perspectiva presenta l’espai com a representació finita de l’espai infinit, no veiem les coses com a coses en si, sinó mitjançant relacions proporcionals. La realitat ja no és un inventari de coses, sinó un sistema de relacions mètriques i que tot coneixement es fa per comparació. La teoria del coneixement per comparació + perspectiva = teoria de les proporcions. En el sistema tomista, la proporcionalitat és el element constitutiu de la bellesa. En arquitectura la proporció defineix i mesura les entitats espacials, i la relació amb en el cos humà exclou els extrems de massa gran i massa petit.\nA principis del XV, l’oligarquia de l’alta burgesia integrada per unes poques famílies adinerades dels gremis majors, estava en el zenit del poder (recordem la reacció oligàrquica de 1382). En aquest període de democràcia formal, el poder es concentrava en uns quants noms com els Albizzi, els Uzzano i els Strozzi, però, cap el 1434, aquesta supremacia fou trencada per Cosimo de Medici, el primer en utilitzar el suport dels popolani i dels gremis menors. Les poques dècades durant les quals el prestigi polític de Florència assoleix el grau més alt -malgrat la incipient decadència econòmica-, varen presenciar també l’apogeu de la ideologia i de l’art de l’alta burgesia.\nL’element racionalista que integrava la mentalitat d’aquesta burgesia es feia més palès. Es caracteritzava per una sobrietat quasi puritana, acompanyada en el camp polític per un republicanisme democràtic i per una accentuada activitat. Paral·lelament a aquesta actitud va néixer un profund interès per l’Antiguitat, símptoma del sentiment nacionalista de la nova burgesia. En la recerca d’una comprensió causal de la naturalesa, l’alta burgesia cada cop més va utilitzar les ciències no religioses, sobretot les matemàtiques.\nUna altra indicació de la seva postura espiritual més mundana fou la nova actitud dels intel·lectuals davant la literatura: fins aleshores no havia tingut més valor que el del seu contingut religiós, però ara apareixia una nova valoració de la forma, una preferència per la senzillesa i claredat d’estil que implicaven no només la possibilitat d’un contingut profà, sinó també una interpretació més mundana del contingut religiós.\nL’art vinculat amb la mentalitat de l’élite intel·lectual de l’alta burgesia havia necessàriament de ser una gran novetat, perquè el seu caràcter secular i positiu era més marcat que mai, estava carregat d’acció i energia, i era lògic, sobri i calculat, tendències que es feren més evidents en l’art religiós. No podem, però, parlar d’esperit irreligiós, sinó únicament d’una interpretació relativament secular del contingut religiós. L’estudi de l’antiguitat va estimular també en l’art l’estudi exacte de la naturalesa i va facilitar la investigació de lleis i normes de nous principis compositius.\nParal·lelament al recurs a l’antiguitat i a l’aproximació “científica” a la naturalesa, es produeix una tendència vers el que és cortesà i aristocràtic, una imitació de les condicions de vida feudal. La sensació d’inseguretat provocada per la decadència econòmica va trobar expressió religiós-ideològica en un cert grau d’emotivitat i en l’adopció d’un estil aristocràtic de vida. Encara que oposades en principi, les dues ideologies -la burgesa i l’aristocràtica- podien reconciliar-se a la pràctica. Els conflictes i les avinences a què arribaren aquestes ideologies, la burgesa “antiga” i l neofeudal, condicionen progressivament l’art independent i secular de l’alta burgesia i redunden també en el caràcter general del seu art religiós. Antiguitat, naturalesa, neofeudalisme, emotivitat i racionalisme, vet aquí els elements que es combinaren en la configuració de l’art del Quattrocento. Emocionalisme que s’expressarà, des del punt de vista aristocràtic, a través d’una lírica delicadesa que arriba fins el preciosisme; des del punt de vista burgès, a través d’una més gran animació mancada d’apassionament.\nEl caràcter general de la pintura religiosa de principis del XV s’assembla al de la del XIV. Però s’inicia un fort increment en la factura de retaules domèstics per a cases i palaus particulars: en reduir-se els cercles governants, a la vegada que adquirien costums més aristocràtics, els encàrrecs de les famílies riques anaven adquirint un caràcter més íntim i personal. Disminueix el nombre de cicles al fresc encarregats per particulars, donat que el nombre de famílies adinerades havia disminuït en relació a la primera meitat del XIV. Els temes són també similars. Es fa, però, més usual que les figures, sovint incloent-hi el donant, s’interrelacionin unes amb altres. L’elecció del tema i la forma de concebre’l estan influïdes pel creixement luxe cortesà i per l’actitud racionalista. El gust per la il·lustració detallada va augmentar el nombre de figures introduïdes, tendència en la que el teatre religiós hi va influir. Les escenes de l’Antic Testament foren més iconografiades que abans, atès que permetien una considerable llibertat narrativa i donaven oportunitat de pintar nus i paisatges.\nUn factor nou que apareix en aquest període fou el retrat. Les figures dels donants en els retaules van adoptant progressivament l’escala de les figures sagrades, intensificant-se així la tendència secularitzadora de l’art religiós. Tanmateix, els retrats són escassos i l’augment d’obres d’art profanes en possessió privada fou degut al costum de les famílies adinerades de tenir “cassoni” pintats (arques, amb els escuts de la família, decorades amb pintures a la part frontal, que es regalaven a les noces). Aquests encàrrecs, molt més barats que els frescs i retaules, són un indici dels costums més luxosos de l’alta burgesia i, al mateix temps, impliquen un alt grau de secularització de l’art (s’hi troben pintades escenes de la vida contemporània, amoroses, mitològiques…); constitueixen, doncs, la principal manifestació del naturalisme no religiós.\nRecordem les comandes més importants:\nEl gremi de banquers a Lorenzo Monaco, els frescs amb escenes de la vida de la Marededéu, de la capella de Sta. Trinitá (1420-24)\nEl gremi de llencers a Fra Angèlic, un retaule amb la Marededéu i sants per a la capella de la seva casa gremial (1433)\nEls Pugliese a Starnina, la decoració d’una capella a Sta. Maria del Carmine amb la història de sant Jeroni.\nPalla Strozzi a Gentile de Fabriano, un retaule amb l’Epifania per a la seva capella (1423)\nFelice Brancacci a Madolino i Masaccio, la decoració de la seva capella familiar de Santa Maria del Carmine, amb la vida de sant Pere i Adam i Eva.\nEls dominics a Paolo Uccello, la decoració dels claustres del Chiostro Verde de Santa Maria Novella amb frescs sobre l’Antic Testament.\nEls camaldulencs (branca benedictina de tendència eremítica) a Lorenzo Monaco.\nEls dominics a Fra Angèlic.\nEl gremi de la Llana a Nanni di Banco i Donatello, el sant Joan i sant Lluc (1408) per a la catedral. A Donatello el cicle dels profetes del Campanile (1415-1427). A Lucca della Robbia i Donatello els cors catedralicis (1433).\nEl gremi Calimala a Ghiberti, els relleus de la segona porta del baptisteri (1403-1424) i de la tercera porta (1425).\nLa Signoria va prendre la decisió (1404) d’obligar a cada gremi a posar una estàtua del seu patró en un dels nínxols exteriors de l’església gremial d’Orsanmichele, en un termini de 10 anys. Els Quattro Coronati són de Nanni di Banco, sant Joan Baptista, sant Mateu i sant Esteve són de Ghiberti, sant Marc, sant Jordi i sant Lluís de Tolosa són de Donatello.\nL’aparició d’un nou llenguatge: formes, funcions i significats\nAmb l’aparició de la burgesia es supera la funció religiosa de l’art, ja que s’instaura un procés de secularització, que s’anirà afirmant a través d’una mentalitat laica, i un procés de desacralització. Ambdós processos trenquen amb la concepció teològica i estamental del món i de la vida i inicien la configuració d’una cultura laica. A més, es produeix una ruptura amb el transcendentalisme religiós i el providencialisme, ja que el sentit de la precisió i el valor del temps es desvinculen de les connotacions religioses, i la previsió, la racionalització i el càlcul esdevenen els principis d’una nova ètica. Aquest nou context social i mental provocarà l’aparició d’un nou llenguatge artístic.\nTot i que la temàtica seguirà sent, inicialment, religiosa, es palesen ja les dificultats d’establir un sistema cultural desvinculat ideològicament de la religió: es produeix una dissociació entre cristianisme i cultura laica, amb la consegüent pèrdua del monopoli cultural per part de l’església, tot i que no canvien un conjunt de creences que serveixen de justificació al nou sistema. Els encàrrecs artístics, doncs, es trobaran immergits en les contradiccions entre el tema religiós i el sistema de representació.\nApareixeran, doncs, noves funcions. L’encàrrec assumirà el paper d’ostentació del prestigi polític, ideològic i emblemàtic, i l’obra serà la visualització dels prestigi i de la ideologia del poder. D’aquesta manera, l’artista esdevindrà una arma política i un instrument per a desenvolupar una autèntica estratègia diplomàtica, i tot plegat en el marc d’un nacionalisme cultural i polític. A més, l’artista s’integrarà en un nou sistema de mercat artístic i assumirà com a propi el joc de l’oferta i la demanda.\nA mitjan segle XIV es comencen a superar aquestes contradiccions i, progressivament, l’art s’anirà vinculant a la vida civil. Noves formes artístiques hauran de satisfer les noves necessitats. Així, es desenvolupa el tema del mite, materialitzant-se l’ideal arquetípic d’una cultura laica que accepta com a vàlid el model cultural de l’antiguitat. El paisatge pren un nou valor en les composicions, el retrat experimenta un fort desenvolupament, i el palau i la vil·la configuren noves tipologies arquitectòniques. Tota aquesta nova demanda artística comportarà l’aparició de nous tallers, que es convertiran en els centres de producció, formació, transmissió i evolució del sistema plàstic. I atès que els mestres de taller actuen com a empresaris, es produirà una nova valoració de l’artista, tant com a individualitat, donada la competitivitat en el mercat, com també com a expert i entès i punt de referència crítica a l’hora de valorar la competència artística de l’art desenvolupat a les diferents corts\nLa relació pintor-client\nLa millor pintura del segle XV va ser feta sobre la base d’un encàrrec, en la que el client sol·licitava una manufactura feta d’acord amb les seves especificacions. El client i l’artista, sovint arribaven a un acord legal en el que el segon es comprometia a donar allò que el primer havia especificat amb més o menys detall. I el client pagava pel treball, però pagava a la manera del segle XV.\nUn client com Bordo d’Este, duc de Ferrara, que pagava les pintures per peu quadrat, aconseguirà, generalment una classe diferent de pintura que la d’un home comercialment més refinat com el comercial florentí Giovanni de Bardi, que paga al pintor pels materials i el temps emprat.\nA més, els quadres estaven previstos per a ús del client. El comerciant florentí Giovanni Rucellai suggereix alguns motius que el mouen a encarregar quadres: satisfacció i plaer perquè serveixen a la glòria de Déu, a l’honor de la ciutat i a la commemoració d’un mateix. Gastar diners en coses públiques -com esglésies i obres d’art- se situava a mig camí entre una donació caritativa i el pagament d’impostos o de contribucions a l’església. Els motius, doncs, de les comandes artístiques estan vinculats al plaer de la possessió, a una pietat activa, a una mena de consciència cívica, a l’autocommemoració i l’autopublicitat i, per què no, a un gust pels quadres. Si el XV és, doncs, una època d’encàrrecs, ens cal examinar la participació del client en el procés de creació artística.\nEncara que, fisiològicament, la visió sigui un procés unívoc, els estímuls que arriben al cervell s’interpreten segons unes claus culturals i uns codis significatius que, d’alguna manera, condicionen la pròpia experiència i actitud davant l’objecte o fenomen vist.\nPrenem com exemple el fresc de Piero della Francesca: Anunciació, 1455. Fresc. 329 x 193 cm. San Francesco, Arezzo.\nEn primer lloc, comprendre el quadre depèn de reconèixer una convenció representativa, la base de la qual és que un individu disposa pigments sobre una superfície de dues dimensions per a referir-se a una realitat tridimensional. Atès que la nostra visió és estereoscòpica, mai un quadre ens semblarà totalment real. Per tant, un espectador del segle XV esperava habilitat per part del pintor –similitud amb la realitat, mimesi, naturalisme–, i volia demostrar habilitat interpretativa formulant disquisicions sobre l’obra.\nEn segon lloc, el quadre respon als tipus d’habilitat interpretativa –esquemes, categories, inferències, analogies– que la ment li aporti. La capacitat que hom tingui per a distingir certa classe de formes o de relació de formes haurà de tenir conseqüències per a l’atenció que presti a un quadre. L’experiència visual d’aquell que tingui unes capacitats serà diferent d’aquell que no les tingui. En gran mesura, allò que anomenem “gust” està en l’acord entre les discriminacions que exigeix un quadre i les habilitats per a discriminar que posseeixi l’espectador: si un quadre ens permet exercir les nostres habilitats i retribueix el nostre virtuosisme amb una comprensió valuosa sobre l’organització de l’obra, el fruirem, serà del nostre gust.\nEn tercer lloc, hom porta davant d’un quadre una massa d’informació i de convencions sorgides de l’experiència general. Una gran part de la nostra comprensió d’una obra depèn d’allò que nosaltres li aportem. Si en el fresc de l’Anunciació deixem de suposar que els edificis són probablement rectangulars i regulars, i oblidem la història de l’Anunciació, tindrem moltes dificultats per a comprendre’l. Malgrat la rigorosa construcció en perspectiva de Piero –forma de representació amb la que un xinès del segle XV hi tindria problemes–, la lògica del quadre depèn poderosament de la nostra suposició que la biga es projecta en angle recte des de la paret del fons: si suprimim aquesta suposició, no entendrem el disseny espacial de l’escena. I si no sabéssim res sobre la història de l’Anunciació, no entendríem el que passa en el quadre de Piero: si tot el pensament cristià es perdés hom podria pensar que ambdues figures estan adreçant una devota atenció a la columna. Això no significa que Piero descrigui malament el tema, sinó que podia confiar que l’espectador reconegués el tema amb molta rapidesa; ell, aleshores, podria accentuar-lo, variar-lo, ajustar-lo…\nPer exemple, la postura frontal de Maria és un recurs que utilitza Piero per a induir la participació de l’espectador, i corregeix el fet que a la capella d’Arezzo la seva posició porta a l’espectador a veure el fresc des de la dreta, i ajuda a registrar un moment particular en la història de Maria, un moment de reserva vers l’àngel, abans de l’acceptació total del seu destí.\nA finals del XIV l’art d’Itàlia estava quasi tan radicalment divorciat de l’antiguitat com ho estava el del nord d’Europa. El Renaixement va significar, doncs, un canvi no evolutiu sinó mutacional (per l’ascens de la burgesia al poder): l’aparició d’un nou estil pictòric basat en la convicció que –en paraules de Leonardo– «la pintura més digna de lloança és la que més s’assembla a la cosa imitada», i determinat pel que esdevindria la interpretació cartesiana de l’espai.\nCom quasi tots els grans moviments d’innovació de la història de l’art, aquests dos fenòmens concurrents –l’ars nova o nouvelle pratique de Jan van Eyck, el mestre de Flémalle i Roger van der Weyden, i la buona maniera moderna de Brunelleschi, Donatello i Masaccio– es deslligaren de la tradició immediatament anterior per via de fertilització creuada i de reversió: els seus pioners cercaren orientació en aquelles arts que havien assolit resultats notables en diferent mitjà i en el passat llunyà. Així, Donatello i Masaccio varen recórrer a Brunelleschi en matèria de perspectiva i marcs arquitectònics; Paolo Uccello, Andrea del Castagno i Mantegna (pintors) s’inspiraren en Donatello (escultor)…\nPanofsky considera, doncs, que l’ars nova del Nord i el Renaixement italià coincidien en principi en l’acceptació de la versemblança com a postulat general bàsic, en la interpretació de l’espai com a continu tridimensional i en una tendència a la fertilització creuada i a la reversió. Més que esbrinar les diferències, anem a concretar les peculiariatats del Renaixement italià.\nA Itàlia, els arquitectes i escultors trencaren amb la tradició dominant abans que els pintors i amb més assistència de l’Antiguitat. En aquest procés de reversió, i per a Brunelleschi, l’estil romànic no era més que una estació, important però, en la ruta cap a l’arquitectura clàssica, que considerava obra dels seus propis avantpassats. La direcció o “intentio” del Quattrocento italià fou tornar a les fonts: així s’atribuïa a Brunelleschi el redescobriment i renovació sistemàtica de l’estil clàssic, a Donatello la imitació dels antics, i a Masaccio avenços en el colorit, modelat, escorç, postures naturals i expressivitat emocional. Amb això implicaven que els inicis de la nova era, el retorn a la naturalesa havia estat el factor de màxima importància per a la pintura; el retorn a l’Antiguitat clàssica per a l’arquitectura, i l’equilibri entre ambdós per a l’escultura.\nLes obres de Brunelleschi, malgrat les influències romàniques i gòtiques, reinstauraren la morfologia i proporcions de l’arquitectura clàssica i donaren origen a una tradició contínua que, a través de Michelozzo i Alberti, es va transmetre a Leonardo, Rafael, Bramante i Sangallo. En la imaginació de Donatello l’impuls classicista es va veure sempre impregnat per un naturalisme fanàtic, mentre que en les obres de Jacopo della Quercia i Ghiberti s’observen persistències del gòtic internacional. I en la pintura de Masaccio, on els préstecs directes de l’antiguitat són insignificants, l’element clàssic queda en gran mesura restringit a aquells detalls d’alguna manera aportats per Brunelleschi (ex. la volta de la Trinitat).\nExisteix, per tant, en pintura una curiosa dicotomia entre l’estil clàssic de l’escenari i l’estil no clàssic de les figures. I aquesta dicotomia –més dissimulada en Uccello o Andrea de Castagno que treballaven pensant en una obra escultòrica– es mantindria en la pintura del Quattrocento durant alguns decennis.\nA partir del tercer quart del XV, molts pintors italians es plantejaren com a problema la reconciliació d’aquesta diferència. Però aquest procés de contagi del “classicisme de l’escenari” a les “dramatis personae” no es produirà a Florència, ni a Roma, sinó al nord d’Itàlia on es donaren els primers passos cap a una integració d’ambient clàssic i figures clàssiques: aquí les universitats de Padua, Pavia, Bolònia i Ferrara constituïen els nuclis dels estudis seculars, la majoria dels grans poetes, des de Dante i Petrarca a Ariosto i Tasso, havien iniciat la seva carrera com a estudiants de lleis, i l’esperit aristocràtic i mundà regnant a les corts dels Scaligeri, dels Este, els Visconti, els Gonzaga i els Malatesta i també la societat oligàrquica de Venècia, proporcionava als estudis arqueològics un clima més adient que l’atmosfera burgesa i inestable de la Toscana.\nI fou Mantegana (1431-1506) qui, pel que fa a la renovació de l’antiguitat clàssica, va fer per a la pintura italiana a la segona meitat del XV el que Brunelleschi i Donatello feren per a l’arquitectura i escultura a partir de 1420 aproximadament. Un paper similar a Florència el té Antonio Pollaiolo que esdevingué el primer “pittore anatomista” retratant reis i generals romans en nuesa heroica, trasplantant danses bàsiques a les parets d’una vila prop de Florència i emprant no només estatuària romana sinó ceràmica grega.\nAntonio del Pollaiolo: Batalla de deu homes nus, 1470-1480?. Gravat amb burí. 40,2 x 60 cm.\nAntonio del Pollaiolo: Hèrcules i Idra, cap el 1475. Tremp sobre taula. 17 x 12 cm. Galleria degli Uffizi, Florència.\nFins els anys 60 del segle XV, i en conjunció amb l’apogeu de la influència flamenca, no començà l’estil clàssic a dominar les figures. Aquesta reintegració de forma clàssica i contingut clàssic va coincidir amb la il·lustració de fonts desconegudes durant l’Edat Mitjana, la reconstrucció d’alguns quadres clàssics a partir de descripcions com les que donen Lucià i Filostrat, i la producció d’invencions lliures per part dels artistes, sovint de caràcter densament al·legòric. El redescobriment de textos grecs en manuscrits bizantins, i llatins en manuscrits carolingis, en forneixen la base temàtica.\nAl mateix temps que la reaparició de l’evolucionisme de Vitrubi i Lucreci (“De Architectura” i “De rerum natura” respectivament) tendia a fer baixar a terra l’àmbit de les idees, entre elles la idea de l’Antiguitat, una altra filosofia molt diferent, però també erigida sobre fonaments clàssics, tendia a enllaçar el món terrenal, i amb ell també l’Antiguitat, amb el cel: el sistema neoplatònic elaborat per Marsilio Ficino (1433-1499). La doctrina neoplatònica pretenia fusionar els principis de la filosofia platònica amb els dogmes cristians, provar que tota revelació és fonamentalment una i que la vida de l’univers i la de l’home estan controlades i dominades per un “circuit espiritual” continu que condueix de Déu al món, i del món a Déu. L’univers neoplatònic és una “animal diví”, animat i unificat per una força metafísica “que emana de Déu, penetra els cels, davalla a través dels elements i arriba al seu terme en la matèria”. El microcosmos, l’home, està organitzat i funciona segons els mateixos principis que el macrocosmos. No reconeix diferència essencial entre l’autoritat de les fonts cristianes i no cristianes; el mite “pagà” no és tant un paral·lel al·legòric, com una manifestació directa de la veritat religiosa. Abolint tota línia divisòria entre el que és sacre i profà, va obrir per a l’art secular esferes emocionals que fins aleshores havien estat vetades del culte religiós.\nLa presència d’elements neoplatònics i llur significat en obres com “Amor sagrat i Amor profà” de Tizià, el sostre de la capella Sixtina, la tomba de Juli II i la Capella Mèdici de Miquel Angel, els frescs de Rafael a la “Stanza della Segnatura”, el “Naixement de Venus” i la “Primavera” de Botticelli, se seguirà discutint mentre hi hagi historiadors d’art.\nFins aproximadament el 1450-60 va haver-hi una discrepància estilística entre l’ambient arquitectònic i decoratiu, revisat segons els cànons clàssics, i les figures, dominades per tradicions i influències no clàssiques. El fet de voler aplicar també a les figures la “maniera antica” va plantejar inevitablement un altre dilema: quan Mantegna aspirava a una restauració del món clàssic a partir de les seves restes visibles i tangibles, s’exposava al perill de convertir en estàtues les “figures vives i palpitants”, en lloc d’infondre vida a les estàtues; o bé se li presentava el problema d’evitar que els préstecs (aproximació de models clàssics) semblessin intrusions extrínseques. Calia, doncs, trobar un denominador comú als motius assimilats de l’Antiguitat i al vocabulari tradicional. I aquest denominador comú es va trobar en una superintensificació del moviment lineal i una supercomplicació dels esquemes compositius.\nMantegna: Lamentació sobre Crist mort, cap el 1475-78. Tremp sobre taula. 66 × 81 cm. Pinacoteca Brera, Milà.\nEl desenvolupament estilístic\nEl problema artístic del període Albizzi (1382-1434) pot ser simplificat en els següents termes: existeixen dues corrents que s’havien de reconciliar d’una manera o d’altra; una d’elles, la gòtica, que va penetrar cap el 1400, l’origen de la qual estava en el gust de la petita burgesia i el de l’aristocràcia, respectivament representats per Lorenzo Monaco i Gentile da Fabriano; el segon corrent, el classicista, que sorgeix com a conseqüència dels assoliments d’un naturalisme radical, sobretot dels anys vint, i que té el seu origen en l’actitud racionalista de la burgesia més progressista, queda simplificat per Masaccio. Els altres artistes d’aquesta època (Masolino -frontissa entre Masaccio i Gentile-, Niccolo di Pietro Gerini, Lorenzo di Niccolo, Mariotto di Nardo, Genni di Francesco, Bicci di Lorenzo, Rossello di Jacopo Franchi, Giovanni dal Ponte), accentuaren l’estil de Lorenzo i de Gentile de manera més o menys aristocràtica. Paral·lelament a ells, un altre grup d’artistes seguirà la línia iniciada per Masaccio, i mostrarà en més alt grau els efectes del naturalisme de la burgesia; ens referim a Fra Angèlic, Ghiberti, Donatello, Uccello, Filippo Lippi, els quals, a través de Piero della Francesca, Pollaiuolo, Botticelli, Ghirlandaio, ens duran a la culminació del classicisme renaixentista amb Rafael, Leonardo i Miquel Angel.\nLorenzo Monaco (1370-1423) format en la tradició de les escoles sienesa i florentina, rebé la influència gotico-sienès tant en la forma de subratllar l’emoció religiosa com en la d’accentuar els elements gòtics. Es tracta d’un art monàstic i gòtic, en el que el contingut espiritual, els elements formals i el realisme de detall exercien la seva comesa per separat. El seu complex estil enllaçava intencions aristocràtiques amb d’altres de populars. Les figures del camaldulenc Lorenzo semblaven mogudes –com en tot l’estil gòtic internacional– per una fluïda línia suau i contínua. Aquest joc gòtic de línies, de figures que es balandregen i de robes que cauen en plecs enrotllats, produeix un efecte essencialment ornamental, i àdhuc el paisatge i l’arquitectura, i en realitat tot el conjunt de la composició, es subordinen a un marcat linealisme. En els darrers anys, els elements bidimensionals i cal·ligràfics es debiliten degut a la tendència realista plaent a la burgesia. Però la inevitable esquematització provocada pel ritme lineal, no exclou un cert nombre d’observacions realistes individuals: aquesta combinació és la més característica de l’estil de Lorenzo. Entre els seus quadres d’altar esmentem: Anunciació (1408-09, Galleria della Accademia) i Epifania (1410) i Coronació de la Mare de Déu (1413), ambdues als Uffizi.\nGentile da Fabriano (1370-1427) fou el pintor més famós de la Itàlia del seu temps; entre la seva clientela figuren prínceps, aristòcrates, burgesos ennoblits i el pontífex Martí V. Va incorporar la cultura cavalleresca francesa a les corts norditalianes, i fou precisament aquesta cultura la que en conjunt més va impressionar a l’aristrocratitzant alta burgesia florentina. En la seva obra convergirà l’art cortesà de l’estil gòtic tardà francès i la tradició florentina. El 1408, a Venècia, col·laborà en la decoració de la sala del consell major del palau ducal amb el fresc de la Batalla entre els venecians i Otó III. Instal·lat a Florència el 1422, pintà l’Adoració dels Mags per a l’església de la Trinità. A Roma, el 1427, començà el cicle de les Històries de Sant Joan Baptista a sant Joan de Laterà.\nGentile da Fabriano: Políptic de Valleromita, cap el 1410. Adoració dels Mags (Palla 280 x 259 cm. Pinacoteca di Brera, Milà. Strozzi), 1423. 303 x 282 cm. Uffizi\nMasaccio (1401-1428), documentat a Florència des del 1417, va tenir per mestres a Masolino i a Lorenzo Monaco, però ben aviat s’alliberà de llur ensenyament, recollí les noves experiències artístiques del seu temps i continuà, en ple apogeu del gòtic internacional, la renovació pictòrica iniciada un segle abans per Giotto. En són exemples el Tríptic de San Giovenale, a Cascia (1422), la seva primera obra coneguda, i el Políptic de Pisa (1426), avui dispers, dels quals es conserva la Mare de Déu amb l’Infant (National Gallery), l’Epifania (Berlín) i la Crucifixió (Capodimonte). A partir del 1424 col·laborà amb Masolino en la Mare de Déu amb l’Infant i Santa Anna (Uffizi) i en els frescos de la capella Brancacci, a l’església florentina del Carmine; de les escenes que hom li atribueix sobresurten el Tribut de la moneda, Sant Pere fent l’almoina i l’Expulsió d’Adam i Eva. Vers els anys 1425-27 pintà la Trinitat per a l’Església de Santa Maria Novella de Florència. Hom desconeix la seva activitat a Roma on morí.\nEls elements integrants de la seva pintura, aplicació del color, funció de la llum, desenvolupament perspectiu de l’escenari, gradació d’escales… responen al desenvolupament d’una opció inicial i experimental de la nova cultura artística aplicada al camp de la pintura. El color s’aplica en funció d’assolir una gradació en relació amb les lleis perspectives de l’espai tridimensional. La gamma freda del paisatge que serveix de fons al Tribut determina l’allunyament d’aquesta part de la composició; també utilitza la gradació d’intensitats dels contorns com a mitjà de determinar, a més de l’escala i el color, la situació espacial. Per això, la llum s’utilitza com a element que, a més de subratllar i establir la corporeïtat de les figures i objectes, estableix una relació ambiental entre ells. En els frescs de la capella Brancacci la llum compleix una funció precisa en la determinació imaginativa de l’espai. En interposar-se entre les figures i objectes, a més de la gradació dels contorns, la perspectiva s’ofereix com una perspectiva aèria més que lineal.\nEl tractament de la llum configura en la pintura de Masaccio un espai dinàmic. Més que un escenari, Masaccio desenvolupa un ambient; les figures estan tractades amb una tècnica “imprecisa” que les interrelaciona amb l’aire, la llum i l’ambient. La llum, doncs, apareix com element natural i objectiu i com component i element determinant d’un espai. Finalment, Masaccio confereix el tractament de la figura el valor central del problema de la proporció desenvolupada a través d’una estètica de la monumentalitat. Amb això, establia una recuperació “dell’antico” que no s’oblidarà pels pintors florentins dels trenta anys centrals del segle XVNno superat en la seva època, la decoració de la capella Brancacci ens sintetitza la seva recerca i aportacions i codifica la ideologia en imatges del primer renaixement, la de la burgesia florentina que es troba al cim del poder (1390-1434).\nLa característica principal d’aquesta ideologia en imatges és la construcció racionalista i sistemàtica de l’espai, de les figures i, en efecte, de la composició en conjunt. L’espai estava ara organitzat científicament, edificat lògicament per un sistema de perspectiva: es tracta d’una temptativa d’ultrapassar l’observació fortuïta i subjectiva, i d’objectivar i racionalitzar les impressions visuals. Les matemàtiques ajuden a Masaccio a trobar la més gran unitat possible en la seva construcció espacial i a disposar els diferents elements d’una manera lògica. Cada objecte està col·locat en el seu lloc designat, una relació totalment nova es troba construïda entre les figures i el paisatge, les antigues proporcions contradictòries han estat eliminades.\nEl tractament del cos humà és totalment conforme a la concepció de l’estoicisme romà referent a la dignitat del cos i al respecte que se li deu com a obra mestre de la creació. Les figures, plenes de “gravitas” romana i en actitud francament estoica, estan modelades sobre la base d’una observació escrupulosa de la naturalesa; es fa visible un coneixement profund de les diferències individuals en els caps, cossos i teles. La composició és tranquil·la, econòmica i grandiosa; està fundada principalment sobre verticals, l’eficàcia de les quals es troba realçada per les escasses línies rectes diagonals. Àdhuc el paisatge, amb les seves corbes i superfícies, està subordinat a la construcció racionalista del tot. Unes cadenes muntanyoses ocupen el lloc de les antigues roques convencionals. Tot realisme superficial dels detalls està absent, tant en el paisatge com en les figures. La coloració del conjunt està harmonitzada i graduada per la utilització de la perspectiva aèria.\nMasaccio: Expulsió del paradís, Capella Brancacci.\nDes del punt de vista del contingut i de la construcció formal, hi ha un llarg camí des de Giotto a les clàssiques i vigoroses figures de Masaccio, amb llurs ossos i articulacions evidentment reals, que constitueixen un avanç considerable vers la perfecció del nu i la creació de tipus ideals de perfecció i de bellesa física. Canvi similar s’observa en els vestits; per a Giotto cos i robes eren encara, en certa manera, una unitat i constituïen una massa cúbica de gran efectivitat. En Masaccio, els vestits, amb la seva natural funció gravitatòria, s’han convertit en un element independent del cos, que a la vegada també s’allibera, desenvolupant-se amb tota la seva força dinàmica. Tot això ho assoleix amb l’ajut de l’estatuària clàssica de Donatello. Al mateix temps, els colors –d’una total naturalitat–, la il·luminació i el clarobscurs, imparteixen a les figures un modelat a la vegada pictòric, lúcid i plàstic, en marcat contrast amb el colorit uniforme, brillant i bidimensional de finals del XIV.\nÉs força interessant veure en quin concepte tenien a Masaccio els seus contemporanis. Un dels millors documents prové de Cristoforo Landino (1424-1498), humanista florentí, erudit en llatí i en filosofia de Plató, defensor de l’idioma italià i professor de poesia i retòrica a la Universitat de Florència; era amic de Leo Battista Alberti (1404-1472) i fou traductor de la Història Natural de Plini (77 d.n.e.). En el seu prefaci a la Divina Comèdia, del 1488, esbossa una història de l’art florentí i, en particular, descriu els pintors florentins del Quattrocento. Sobre Masaccio diu: “Fu Masaccio optimo imitatore di natura di gran relievo universale, buono componitore et puro sanza ornato, perche solo si decte all’imitatione del vero, et al rilievo delle figure: fu certo buono et prospectivo quanto altro di quegli tempi, et di gran facilita nel fare”.\nFra Angelico (1387-1455) entrà al convent de dominicans de Fièsole l’any 1407, on prengué el nom de Fra Giovanni da Fièsole. Del 1409 al 1418 s’exilià, amb tota la comunitat, a Foligno i Cortona, puix que no havien acceptat el papa, Alexandre V, elegit a Pisa per solucionar el cisma d’occident. Cap al 1438 començà a decorar el convent de San Marco, a Florència. El 1447 anà a Roma, on inicià la decoració de la capella de Nicolau V, al Vaticà. Les seves obres, fetes molt sovint en col·laboració –frares companys seus– es conserven en llur major part al convent de Sant Marc. Diverses obres seves, que moltes vegades són compartiments solts de retaules grans, es troben disseminades per tot el món: Coronació de la Mare de Déu (Louvre), Anunciació (Prado), Coronació de la Marededéu (Uffizi).\nFrare abans que pintor, fou un artista de temàtica exclusivament religiosa, que amb les seves obres es proposà d’edificar l’espectador; aquesta posició respecte l’art i la composició de les seves obres, basada sovint en esquemes minuaturistes heretats del seu suposat mestre Lorenzo de Monaco, fan d’Angelico un artista de fons medieval; això no obstant, per a acomplir la seva finalitat, la seva ideologia s’havia d’expressar en un llenguatge pictòric modern, que trobà en la pintura revolucionària de Masaccio, enriquida amb una aportació genial: la llum, emprada amb una finalitat immediata no naturalista sinó estètica i expressada mitjançant un ús intel·ligent del color. Delicadesa, severitat eclesiàstica i distinció estaran sempre presents en les seves obres. Combina el seu progressiu coneixement de la naturalesa amb la fermesa dogmàtica del concepte, la permanent expressió d’amor i la dolcesa celestial de les figures –els àngels són les preferides–. Malgrat la pervivència d’un ritme gòtico-lineal molt marcat a les figures, prescindeix, tanmateix, d’aquella qualitat abstracta que apareixia en Lorenzo. Els plecs de la roba perden una mica el caràcter tou, tot s’ha fet més fort i ferm i la creixent claredat de color ja no té un caràcter decoratiu, sinó que serveix per a accentuar la plasticitat; el cos es fa més visible dintre de les robes i àdhuc l’espai està organitzat de manera més consistent, i la perspectiva i profunditat de visió es fan més usuals. A partir de 1433 s’allunya del seu anterior preciosisme i introdueix, per influx de Masaccio i Donatello, motius arquitectònics imitant l’antiguitat. Cristiforo Landino diu d’ell: “Fra Angelico et vezzoso, divoto, et ornato molto con grandissima facilita”.\nFra Angèlic i Fra Filippo Lippi: L’adoració dels Mags (detall), cap el 1440-60. Tremp sobre taula. 137,3 cm diàmetre. National Gallery, Washington.\nFra Angèlic: El judici final i detalls, cap el 1395. Tremp sobre taula. Gemäldegalerie, Staatliche Museen, Berlin\nPaolo Uccello (1397-1475) és un dels màxims representants de la tendència fonamentalment investigadora, que fusiona art i ciència de la matemàtica, geometria i perspectiva. Després d’una estada al taller de Ghiberti, el 1427 és documentat a Venècia, on treballà a Sant Marco com a mosaïcista. De retorn a Florència, pintà al fresc el monument a Giovanni Acuto (1436, Santa Maria dei Fiori), on donà forma a la seva teoria de la perspectiva: els volums i el color són utilitzats al servei de la composició d’un espai figurat, teòric, i no pas al de la representació de la realitat. És per això que les seves obres, entre altres: les Escenes de la Vida Monàstica (1439-40, Sant Miniato al Monte), Sant Jordi i el Drac (1440, National Gallery), la Creació, el Diluvi, el Sacrifici de Noé (1450-60, Claustre Verd, Santa Maria Novella), han estat comparades amb la pintura cubista, en el sentit que les imatges són més autèntiques en tant que menys versemblants. Aquesta mena d’ingenuïtat és palesa també en les tres versions de la Batalla de Sant Romà (1450-60, Uffizi, National Gallery, Louvre). Entre l’any 1465 i el 1467 pintà a Urbino la predel·la d’un retaule amb temes del Miracle de la profanació de l’Hòstia.\nPaolo Uccello: Sant Jordi i el drac, cap el 1470. Oli sobre tela. 57 x 73 cm. National Gallery, Londres.\nSeguint aquesta línia que cerca formes monumentals, estudis de perspectiva, sobrietat expressiva i incorporació d’elements clàssics en la decoració, cal fer esment de Piero della Francesca (1416-1492) que estudià amb Masaccio i col·laborà amb Domenico Veneziano. Desplegà la seva activitat a Arezzo, Ferrara, Rímini, Roma i Urbino. Les primeres obres conservades són el Baptisme de Crist (1440-45, National Gallery) i el Políptic de la Misericòrdia (1445-62, Sansepolcro), on és palès el protagonisme de la figura humana en paritat amb la natura, segons la línia marcada per Masaccio. La Flagel·lació de Crist i Sant Jeroni i una donant, són obres de la seva estada a Urbino, al voltant de 1450; a Ferrara entrà en contacte amb Rogier Van der Weyden; a Rímini pintà el fresc de Sigimondo Malatesta i sant Sigimondo. Entre el 1452 i el 1459 treballà amb intermitències al cor de l’església de Sant Francesco a Arezzo, en els frescs de la Llegenda de la Creu, obra cabdal del Quattrocento; l’escena del Somni de Constantí, en particular constitueix un dels primers nocturns de la història de la pintura. A la cort d’Urbino féu els retrats dels ducs Frederico i Battista Sforza (1465-66, Uffizi), la Nativitat(1474-78, National Gallery), la Madonna de Sinigallia i la Pala Brera (1475-80, Milà), obres que constitueixen, en la relació entre figura i ambient arquitectònic, el fonament històric del classicisme universal de la centúria subsegüent des de Bramante a Rafael. Amb ell culmina la recerca de la línia iniciada per Masaccio, aconseguint el fet d’harmonitzar el que és científic i la claredat intel·lectual (va escriure un renovador tractat de perspectiva titulat De perspectiva pingendi), amb una intuïció de la proporció de les formes i de l’ús de la llum com element expressiu i simbòlic.\nLes experiències de Piero della Francesca són paral·leles, encara que no coincidents, a les de Paolo Uccello. Per a Piero la llum és l’element determinador de l’espai pictòric i de tots els seus components. Els objectes es mostren com referències de volum i de la tridimensionalitat de l’escenari. A la Marededéu amb el Nen, sants i Frederic de Montefeltro la llum té aquesta funció de mòdul mesurador de l’espai; és la llum i l’ombra del nínxol del fons la que marca la seva dimensió espacial. L’art de Piero no s’explica si no és en estret contacte amb les polèmiques en torn al problema de les alternatives del nou llenguatge desenvolupades a Florència: parteix d’un ideal de figura humana que redueix als seus elements essencials. Amb ella arriba a desenvolupar tota una articulació de l’espai i de l’escenari. Amb la llum i les referències estructurals suggerides de l’espai, Piero imagina un espai dinàmic sotmès a lleis estrictes de proporció, perspectiva i composició.\nPiero della Francesca: Llegenda de la Vera Creu, 1452-1465 . Fresc. Capella Bacci, Basilica di san Francesco, Arezzo.\nPiero della Francesca: Somni de Constantí, 1452-1465. Fresc. Capella Bacci, Basilica di san Francesco, Arezzo\nCal citar també a Andrea del Castagno (1421? – 1457), l’obra del qual palesa la influència de Donatello i representa una continuació de la nova orientació realista començada per Masaccio. La seva aportació personal es concreta en un perfeccionament en la representació del volum, al qual dóna una aparença escultòrica. D’entre la seva producció de tema religiós sobresurten els frescos de l’antic convent de Santa Apollonia (1449-50) i de l’església de l’Annunziata (1451-57), on s’observa un tractament molt humanitzat dels personatges sagrats. Això no obstant, els seus frescos més representatius són els de tema profà, el monument eqüestre de Nicola de Tolentino, (1456, Sta. Maria dei Fiore) i la seva obra cabdal, la sèrie d’Homes i dones il·lustres (al convent de St. Apollonia). Andrea del Castagno proporciona a la figura un accent de realitat que difereix no només dels plantejaments medievals sinó dels d’un classicisme idealitzant i tòpic proposat per Masaccio; concep l’espai pictòric com un element en contacte amb l’espai real en què es troba l’espectador. En efecte, a El sant sopar de Santa Apollonia o els Homes il·lustres s’ofereixen com cubs espacials en els que es determina un espai real, a la manera d’un nínxols o un escenari teatral, que és prolongació del nostre propi àmbit. Mantegna, posteriorment, intentarà engalzar l’espai imaginat de la pintura amb el real de l’àmbit on es troba. Cristoforo Landino ens diu d’ell: “Andreino fu grande disegnatore et di gran rilievo, amatore delle difficulta dell’arte et di scorci, vivo et prompto molto, et assai facile nel fare”.\nAndrea del Castagno: El sant sopar, 1445-1450. Fresc. 453 × 975 cm. Sant’Apollonia, Florència.\nFinalment, cal esmentar a Filippo Lippi (1406-1469), l’obra del qual, en contacte amb la de Masaccio i Fra Angèlic, palesa la supressió progressiva de la idealització gòtica i s’orientà vers formes naturalistes, malgrat conservar sempre la devota intimitat que li és característica, així com una vivacitat i alegria humana, de gràcia somrient i afecció per l’anecdòtic que anticipa actituds de la segona meitat del segle. Assajà, contemporàniament a Piero della Francesca, les vibracions de la llum. Cristoforo Landino diu d’ell: “Fu Fran Philippe gatioso et ornato et artificioso sopra modo: valse molto nelle compositioni et varieta, enl colorire, nel rilievo, negli ornamenti d’ogni sorte, maxime o imitate dal vero o ficti”.\nFilippo Lippi: Madonna amb nen i dos àngels (Lippina), cap el 1465. Tremp sobre fusta. 92 × 63,5 cm. Galleria degli Uffizi, Florència\nLa segona meitat del Quattrocento es caracteritza per una generalització de formes més complicades i riques, que prefereix el dinamisme a la monumentalitat, el que és complex i narratiu al que és solemne, amb una vivacitat i interès pels aspectes concrets de la vida. La dicotomia que s’havia plantejat entre ambient arquitectònic “clàssic” i figures no clàssiques, s’intentarà superar, donant lloc a dues recerques paral·leles: el corrent més arqueològic i monumental de Mantegna i Cosimo Tura, i el corrent que tendirà cap a una superintensificació del moviment lineal i a una supercomplicació dels esquemes compositius, representat per Ghirlandaio, Botticelli, Filippino Lippi, Signorelli i Pinturicchio.\nDomenico Ghirlandaio (1449-1494) rebé la influència d’Andrea del Castagno i de Domenico Veneziano, com ho demostren la Mare de Déu de la Misericòrdia de l’església florentina d’Ognissanti (1472) i la capella de Santa Fina a la col·legiata de San Gimignano (1475); posteriorment assimilà elements de Verrocchio, del juvenil Leonardo i de Van der Goes, com ho palesa el Sant Sopar del claustre de l’església d’Ognissanti. L’obra que resumeix el seu estil és la decoració de la capella major de l’església florentina de Santa Maria Novella (1485-1490). És el que millor representa el gust domèstic, conforme amb la realitat circumdant de la burgesia florentina, els ambients, costums i tipus de la qual reprodueix en les seves escenes religioses, que esdevenen quasi quadres de gènere.\nDomenico Ghirlandaio: Sacra conversazione degli Ingesuati, cap el 1483. Tremp sobre fusta. 191 x 200 cm. Galleria degli Uffizi, Florència\nSandro Botticelli (1444-1510) és l’expressió fidel de la melangia que envaeix la vida florentina de finals de segle, quan hom pren consciència de la inferioritat política i econòmica de les velles repúbliques davant els nous estats nacionals que s’estan configurant a Europa (Espanya, França, Anglaterra), mentre Itàlia roman fragmentada: el pessimisme de Botticelli és paral·lel al de Maquiavel en el camp de la teoria política. La seva pintura, exclosa la darrera etapa mística (molt influïda pel predicador Savonarola), representa l’exaltació d’un esteticisme decoratiu i aristocràtic, on l’estructura en arabescs i el preciosisme dels detalls són posats al servei d’un concepte d’art vàlid en ell mateix, en reacció contra l’afany de reproduir amb fidelitat la realitat, propi dels artistes florentins que el precediren.\nEn el Quattrocento, doncs, el tema mitològic perd la seva condició clàssica per a esdevenir l’assumpte que estableix un seguit d’al·legories i mites relacionats amb el present, el poder i els conflictes entre les ciutats italianes, el rei de França i el papa. El tema mitològic assumeix una significació que sovint es troba al marge de la història i del sentit literal del relat; és l’exponent d’una nova ètica i el mirall doctrinal d’una nova moral.\nSandro Botticelli: La fortalesa, 1470 (1ª obra documentada de Botticelli). Tremp sobre taula. 167 x 87 c,. Galleria degli Uffizi, Florència.\nSandro Botticelli: Lamentació sobre Crist mort, cap el 1495. Tremp sobre taula. 107 x 71 cm. Museo Poldi Pezzoli, Milà.\nAndrea Mategna (1431-1506), es formà a Pàdua, on rebé les influències de Squarcione i desenvolupà per primera vegada les seves experiències sobre la perspectiva, apreses d’Andrea del Castagno i Donatello, en la decoració de la capella Ovetari, a Pàdua. Gendre de Iacopo Bellini, rebé la influència dels pintors de l’escola veneciana, especialment de Giovanni Bellini. Coneixedor de l’arquitectura clàssica, incorpora a les seves composicions infinitat de detalls quasi arqueològics d’una puresa de dibuix admirable. El domini de l’escorç es fa palès en el Crist mort (1505, 68 x 81 cm), magnífic estudi d’anatomia que representa la culminació del seu estil dur, quasi escultòric, i intensament dramàtic: el cadàver apareix damunt d’una taula, la superfície de la qual llisa i rígida introdueix un factor d’expressió dramàtica; el cos està vist des del peus, de manera que les seves dimensions s’escurcen de manera brutal. L’original punt de vista determina el descobriment de formes anatòmiques que quasi mai apareixen en la pintura antiga (el tors modelat per una llum rasant, el volum i la textura dels peus descrits amb detall). Amb la simplicitat de les superfícies anatòmiques contrasta el menut plegat del drap que cobreix la part inferior del cos, revelant la robustesa de les cames. La Marededéu, acompanyada per sant Joan i una tercera figura de la que només és visible la part inferior del rostre, es troba a l’esquerra ofegada en plors: la seva boca es contreu en un rictus de dolor inusitat en la pintura d’aquesta època i que, sense dubte, anticipa el gust manierista per l’expressió rebuscada. Pocs tocs de color animen els rostres, de manera que el conjunt posseeix una virtut monocromàtica que accentua el seu dramatisme; al mateix propòsit respon la crua descripció dels orificis dels claus a les mans i peus de Crist, els teixits del qual han estat esquinçats amb un realisme que requereix l’observació pel pintor de cadàvers lacerats. Les seves composicions arquitectòniques de “trompe l’oeil” culminen en una falsa cúpula que constitueix el precedent més directe d’Il Correggio i de les cúpules barroques.\nPart d’aquesta rigidesa i duresa passarà als pintors de Ferrara, on existeix una cort molt refinada i una forta influència flamenca. Artistes com Cosimo Tura i Francesco del Cossa crearan unes composicions turmentades, amb personatges crispats fets d’una matèria quasi metàl·lica i colors molt rics com de pedres precioses.\nMantegna: Tríptic, 1463-64. Tremp sobre taula. 86 x 161,5 cm. Galleria degli Uffizi, Florència\nEscola veneciana. Durant el segle XIV i fins a mitjan segle XV es mantingué a tot el Véneto la tradició bizantina o maniera greca que s’havia desenvolupat i enriquit amb noves aportacions des de l’alta edat mitjana. La influència, primer, de l’escola florentina a través de l’obra que Giotto executà a Pàdua i l’acceptació, després, de l’estil gòtic internacional, introduït a Venècia per Gentile da Fabriano, determinaren el canvi de direcció dels artistes venecians cap a les formes renaixentistes. Entre els representants d’aquesta primera etapa cal citar a Paolo i Lorenzo Veneziano, Iacobello del Fiore, Iacopo i Gentile Bellini, Carlo Crivelli i Antonio Vivarini. A mitjan segle XV els contactes entre Andrea Mantegna i l’escola veneciana assenyalaren una renovació radical d’aquesta i l’inici del període pròpiament renaixentista.\nA Venècia -a diferència de la industrial Florència- el contacte comercial continu amb Orient, la riquesa comercial de la ciutat, centre d’intercanvis a nivell europeu, i les especials característiques del seu emplaçament, amb unes condicions de llum molt determinades, donen un singular caràcter a la seva pintura, on el paisatge hi jugarà un paper important. Primacia del color enfront de la línia (i preferència pels tons càlids), importància dels temes secundaris (pintura anecdòtica i detallista), exaltació de la riquesa (ambients cortesans, palaus, robes riques) i un cert romanticisme en la contemplació del paisatge, són algunes notes característiques d’aquesta escola.\nPrevious Post:Auguste Comte y el positivismo\nNext Post:Entrevistem el Barcelona Gallery Weekend\nOur Web Page ha dit:\n3 de maig de 2018 a les 2:00\n5 de maig de 2018 a les 12:01\n5 de maig de 2018 a les 13:35\n5 de maig de 2018 a les 15:57\n5 de maig de 2018 a les 17:04\n6 de maig de 2018 a les 5:46\n6 de maig de 2018 a les 10:26\n6 de maig de 2018 a les 11:38\n6 de maig de 2018 a les 12:51\n7 de maig de 2018 a les 7:20\ndiesel generator fuel pump ha dit:\n8 de maig de 2018 a les 8:55\nanime shirts for men ha dit:\n9 de maig de 2018 a les 11:19\n12 de maig de 2018 a les 7:47\n12 de maig de 2018 a les 11:25\nHaushaltsauflösung Entrümpelung Hamburg ha dit:\nbetten abverkauf online ha dit:\nRaumvermietung Bonn ha dit:\nbeleuchtung norderstedt ha dit:\nbeste matratze im test ha dit:\nbetten lübeck ha dit:\n13 de maig de 2018 a les 7:00\nfensterputzer in hamburg ha dit:\npasta restaurant hamburg ha dit:\n13 de maig de 2018 a les 7:51\n13 de maig de 2018 a les 8:21\nsystemischer berater fernstudium nrw ha dit:\n13 de maig de 2018 a les 8:40\ntreppenhausreinigung berlin kosten ha dit:\nLangsamer Walzer Tanzkus Bonn ha dit:\nGewässerschutzzaun ha dit:\n13 de maig de 2018 a les 9:53\nalgenarten ha dit:\nitalienisches restaurant hannover list ha dit:\n13 de maig de 2018 a les 10:24\n13 de maig de 2018 a les 11:43\nFUTURE – UNIKA HVIDMALET ha dit:\n13 de maig de 2018 a les 12:10\n13 de maig de 2018 a les 12:31\nsports massage therapist jobs singapore ha dit:\n14 de maig de 2018 a les 5:32\n14 de maig de 2018 a les 7:26\n14 de maig de 2018 a les 9:59\n14 de maig de 2018 a les 12:25\n15 de maig de 2018 a les 7:06\n15 de maig de 2018 a les 14:25\nmen’s designer hats ha dit:\n15 de maig de 2018 a les 15:04\nbest dog shampoo for dry skin ha dit:\n16 de maig de 2018 a les 12:29\n17 de maig de 2018 a les 10:47\nDiaita.net.gr ha dit:\n19 de maig de 2018 a les 7:23\n19 de maig de 2018 a les 10:58\n20 de maig de 2018 a les 8:00\n20 de maig de 2018 a les 9:04\nclassified ads engineering jobs ha dit:\n20 de maig de 2018 a les 11:58\n20 de maig de 2018 a les 12:20\n21 de maig de 2018 a les 6:42\n21 de maig de 2018 a les 7:09\n21 de maig de 2018 a les 8:06\n21 de maig de 2018 a les 10:00\n21 de maig de 2018 a les 11:06\n22 de maig de 2018 a les 8:22\n22 de maig de 2018 a les 9:03\n22 de maig de 2018 a les 10:11\n22 de maig de 2018 a les 11:36\n22 de maig de 2018 a les 12:59\n23 de maig de 2018 a les 9:49\n23 de maig de 2018 a les 10:35\n23 de maig de 2018 a les 12:43\n24 de maig de 2018 a les 7:46\n24 de maig de 2018 a les 13:35\n26 de maig de 2018 a les 10:59\n26 de maig de 2018 a les 12:47\n26 de maig de 2018 a les 14:31\nVerdie Pop ha dit:\n26 de maig de 2018 a les 21:44\n27 de maig de 2018 a les 7:09\nauto transport carriers ha dit:\n27 de maig de 2018 a les 7:38\n27 de maig de 2018 a les 8:13\ncouples therapy west palm beach fl ha dit:\n27 de maig de 2018 a les 10:09\n27 de maig de 2018 a les 11:25\n28 de maig de 2018 a les 8:47\n28 de maig de 2018 a les 9:42\n28 de maig de 2018 a les 10:01\n28 de maig de 2018 a les 15:27\nHi there! I know this is kinda off topic however , I’d figured I’d ask. Would you be interested in exchanging links or maybe guest writing a blog post or vice-versa? My website addresses a lot of the same subjects as yours and I think we could greatly benefit from each other. If you might be interested feel free to send me an e-mail. I look forward to hearing from you! Wonderful blog by the way!\n29 de maig de 2018 a les 10:59\n30 de maig de 2018 a les 7:51\ntop psychologist in los angeles ha dit:\n30 de maig de 2018 a les 9:43\nbest hipaa compliant healthcare apps ha dit:\n30 de maig de 2018 a les 10:46\n30 de maig de 2018 a les 14:08\n30 de maig de 2018 a les 15:02\ndriving school automatic ha dit:\n31 de maig de 2018 a les 10:25\n31 de maig de 2018 a les 11:56\n6 de juny de 2018 a les 22:28\n6 de juny de 2018 a les 23:28\n7 de juny de 2018 a les 1:33\n9 de juny de 2018 a les 17:37\n14 de juny de 2018 a les 2:20\nI just want to say I am very new to blogging and really enjoyed your blog site. Most likely I’m planning to bookmark your blog . You surely have great writings. Thank you for sharing your web site.\n15 de juny de 2018 a les 9:59\n15 de juny de 2018 a les 17:14\n17 de juny de 2018 a les 20:01\nRonda Cosselman ha dit:\n19 de juny de 2018 a les 5:37\nI have noticed that rates for online degree experts tend to be a terrific value. For instance a full 4-year college Degree in Communication in the University of Phoenix Online consists of 60 credits at $515/credit or $30,900. Also American Intercontinental University Online comes with a Bachelors of Business Administration with a full course feature of 180 units and a tariff of $30,560. Online studying has made having your higher education degree far more easy because you can easily earn your own degree through the comfort of your house and when you finish from work. Thanks for all your other tips I have certainly learned through the site.\n19 de juny de 2018 a les 14:00\nLaurence Davtyan ha dit:\n19 de juny de 2018 a les 19:12\n20 de juny de 2018 a les 11:21\nJolie Thrope ha dit:\n20 de juny de 2018 a les 12:27\n21 de juny de 2018 a les 0:57\n21 de juny de 2018 a les 3:08\n22 de juny de 2018 a les 9:06\n22 de juny de 2018 a les 21:47\n23 de juny de 2018 a les 0:43\ncDZMfH I think you have mentioned some very interesting points , regards for the post.


FAQs Archive - PASSEJADA AMB BARRET DE BARCELONA\nCelebrarem la Passejada amb Barret al carrer?\nSÍ. Aquest any, després de dues edicions virtuals de la Passejada amb Barret, tenim moltes ganes de veure’ns cara a cara al nostre espai habitual, la Rambla de Catalunya de Barcelona.\nPunt de trobada, com sempre a la Rambla de Catalunya tocant amb Diagonal a les 12 hores, repartiment de xapes, abraçades, fotos, i passejada xino-xano fins a la Plaça de Catalunya (lateral muntanya) on ens retrobarem a les 13:15!\nDeixa un comentari a Soc fotògraf, soc benvingut? Si, AMB BARRET!\nA la convocatòria diu que comença a les 12. Vol dir que comencem a passejar a aquesta hora?\nSí. De 12 a 14h passejarem per la Rambla de Catalunya entre l’escultura de la “Girafa Coqueta” (Diagonal) i la del “Toro Pensant” (Gran Via). Una vegada hagis recollit la teva xapa, ja pots passejar al teu aire i lluir el teu barret, encara que la primera mitja hora la premsa i els fotògrafs es concentran al punt de trobada.\nDeixa un comentari a A la convocatòria diu que comença a les 12. Vol dir que comencem a passejar a aquesta hora?\nDeixa un comentari a He sentit a dir que regalen una xapa commemorativa, com puc aconseguir-la?\nDoncs agafem el paraigües i el barret. Encara que plogui, la PaB seguirà endavant.\nDeixa un comentari a Què fem si plou?\nDeixa un comentari a Hi pot anar tota la família?\nHi puc anar sense barret per mirar?\nNo… i si…l’esdeveniment té lloc al carrer i, per tant, qualsevol persona pot anar a la Rambla de Catalunya vestit com vulgui. No obstant això, la Passejada amb Barret és una manifestació participativa i, francament, quin sentit té anar a una Passejada amb Barret SENSE barret?\nDeixa un comentari a Hi puc anar sense barret per mirar?\nLa Marató de Barcelona és el mateix dia que la Passejada amb Barret! Serà un problema?\nEstà coordinat amb l’Ajuntament i la Guardia Urbana. No hi ha cap incompatibilitat!\nDeixa un comentari a La Marató de Barcelona és el mateix dia que la Passejada amb Barret! Serà un problema?\nNo m’agrada que em facin fotos, puc demanar que no me’n facin durant la Passejada amb Barret?\nLa PaB atrau l’atenció de la premsa i tots els participants gaudeixen fent fotos i vídeos. Fins i tot els turistes es tornen bojos amb la càmera. Per tant, és inevitable ser retratat. Així que si no desitgeu que us facin fotos, serà millor no participar-hi. Tot i què, per què no us han de fotografiar si esteu guapíssims amb barret?\nDeixa un comentari a No m’agrada que em facin fotos, puc demanar que no me’n facin durant la Passejada amb Barret?


Nom procedent de la paraula roda, volta, i el gentilici que adjectiva la seva procedència. A Cuba es denomina només roda, o roda de casino.Ball de vàries parelles que giren de forma coordinada i simultània amb d'altres disposades en rotllana. Pot suggerir: diversió, dinamisme, coordinació. La roda cubana es va començar a practicar a Cuba cap a les dècades dels anys setanta i vuitanta i té el moment de més èxit cap els noranta, amb els grups de música més moderns com els Van Van. Arribat a Catalunya cap als inicis de la dècada dels anys noranta quan és ensenyat a Barcelona per balladors cubans. La roda cubana és un ball social que es caracteritza pels canvis de parella que es fan constantment i sense parar mai de ballar. Normalment, les rodes són dirigides per un ballador que canta o crida les figures per a què tothom les pugui fer alhora i de forma puntual. D’aquesta manera i segons el nombre de parelles i la llargada musical es facilita que tothom balli amb tothom. El ball va sorgir de la pràctica de grups de balladors, especialment per Carnaval, que ballaven simultàniament. La roda cubana es balla amb passos i figures de salsa sobre els que s’inventen diferents figures que s’identifiquen amb un nom: dame dos, enchufla, vacílala, toréala, Evelin, etc.


càndid a l'escala: El mar, Bonet i Villaronga\nEl mar, Bonet i Villaronga\nEl mar vindria a ser un clàssic en la narrativa catalana recent. Es va publicar el 1958 havent guanyat el Joanot Martorell de la nit de santa Llúcia del 1957.\nLa reedició que n’ha fet el Club Editor –a més del text “definitiu” de la novel·la, que jo no havia llegit– té algunes particularitats interessants.\nPer exemple, la portada: un fotograma de la pel·lícula que l’Agustí Villaronga en va fer i que va guanyar el premi Manfred Salzgerber a la innovació, en el Festival de Cinema de Berlín del 2000. No, tampoc no he vist la pel·lícula (¿i tu en quin país vius? estareu pensant, i jo que no tinc resposta) però al Tutub hi ha penjats una bona colla de fragments i tràilers.\nUna altra particularitat és l’estudi que en Xavier Pla fa del procés d’escriptura de la novel·la, dels canvis efectuats per als concursos literaris, per indicació de la censura i per arranjaments del propi autor, en Blai Bonet. En aquesta documentació apareixen alguns dels tòtems de la cultura catalana “intervenint” en les diferents modificacions o bé pontificant sobre "l'escassa" importància literària del text.\nEl mar està sobiranament escrit: un text vivíssim i d’una gran riquesa poètica. Però explica una història que per força havia d’escandalitzar la societat benpensant d’aleshores –i segurament la d’ara–, especialment la religiosament refractària. Sembla ser que la projecció de la pel·lícula d’en Villaronga també ha despertat crítiques per la duresa i per "no donar alternatives" a un dels protagonistes quan la fe cristiana "el condueix a l'abisme".\nAmb cinquanta anys de retard he llegit la novel·la. Ara em queda veure la pel·lícula, amb només deu (anys de retard).\nPublicat per Càndid a 11:33\nEtiquetes de comentaris: Agustí Villaronga, Blai Bonet, El Mar, llibre\nJa em va cridar l´atenció un fragment de text bellíssim que vas citar al Tròpic, si no recordo malament.\nDe la reedició no me´n puc escapar.\n(Tampoc sé a quin país visc, ni el llibre ni la pel·lícula!)\n4 de gener de 2012, a les 23:50\nAl Tròpic hi vaig posar un fragment, és cert, però potser és el llibre que tinc més subratllat per les seves frases colpidores, moltes d'elles sobre la natura.\nIntento que les cites del Tròpic siguin diverses, però em sembla que algun altre fragment d'El Mar caurà.\nUn llibre recomanable, però... glups!\n5 de gener de 2012, a les 21:14\nD'avantpassats i de descendents\nLa vil·la del senyor Maugham\nNova edició de Suprevivientes\nDe vespres i fluïdeses\nLa Polly i en Seamus dalt del núvol


Museu World Champions\nCULTURA > Museu World Champions\nMUSEU WORLD CHAMPIONS by 99\nA més de pilot, Jorge Lorenzo és un gran col·leccionista que amb els anys ha reunit una fantàstica mostra de peces úniques de campions del món de F1 i motociclisme.\nSi ets un apassionat del motor, de les curses sobre dues o quatre rodes, tens una cita amb el Museu World Champions. Hi podràs veure 27 peces pertanyents a 32 campions de tota la història de la F1: pilots com Jim Clark, Gilles Vileneuve, Emerson Fittipaldi, Niki Lauda, Alain Prost, Ayrton Senna, Michael Schumacher, Fernando Alonso, Sebastian Vettel i Lewis Hamilton, entre altres. Hi trobaràs granotes i cascs de 16 dels 26 campions de MotoGP i de l’antiga categoria de 500 cc: mites com Barry Sheene, Kenny Roberts, Fredie Spencer, Eddie Lawson, Wayne Rainey, Kevin Schwantz, Michael Doohan o Àlex Crivillé, així com de MotoGP amb peces de Valentino Rossi, Casey Stoner i Marc Márquez, entre altres.\nAquest museu, ubicat al cor de la capital, té dos pisos que es divideixen en diversos apartats. En una de les zones trobaràs recordatoris de la Fórmula 1 i els grans campions d'aquest esport, com ara Vettel, Hamilton i Senna; a una altra descobriràs tots els objectes relacionats amb Michael Schumacher; i a la sala final contemplaràs altres elements i accessoris del món del motociclisme com guants, botes i granotes de campions com ara Sheene, Rainey o Crivillé.\nCal destacar d'aquesta col·lecció que, si ets un amant del món del motor, podràs delectar-te amb una de les peces més importants del museu: la Yamaha YZR-M1 amb què Lorenzo es va proclamar campió del món el 2015! T'ho perdràs?\nFinalment, el Museu World Champions va més enllà. Com es tracta d'un multiespai, no només t'ofereix l'oportunitat de conèixer la història i els records dels campions de la Fórmula 1 i el motociclisme, sinó que, a més, et permet experimentar la sensació de pilotar un F1 o una moto de competició als seus simuladors.\nEncara que, si vols practicar una activitat més tranquil·la, també pots seguir les retransmissions de les curses en directe a les pantalles gegants. A la nit podràs sopar o prendre una copa al restaurant temàtica, que està ambientat amb música i actuacions de DJ en viu.\nEl conjunt es complementa amb una botiga de merchandising amb articles exclusius.\nPreu entrada 10€. Infants i jubilats 5€.\nEl pilot Jorge Lorenzo obre al públic la seva col·lecció de peces úniques de campions del món de F1 i motociclisme.


ON LINE - El futur de la professió comptable en un nou escenari digital - formaCOGAC\nModalitat: Webinar en modalitat gravació. Enregistrat l'11 juny 2020 en el marc de la VI Jornada ACCID i APC en col.laboració amb el Tecnocampus. Cedit al Col·legi de Gestors per ACCID. Es podrà visualitzar en qualsevol moment.\nDurada: La formació consta d'1 vídeo de durada aproximada de 90 minuts.\nPrograma: El dijous 11 de juny es va impartir el webinar “El futur de la professió comptable en un nou escenari digital”, a càrrec de la Sra. Àngels Fitó, vicerectora de Competitivitat i Ocupabilitat de la Univesitat Oberta de Catalunya, economista i doctora en Ciències econòmiques i empresarials, comptabilitat i auditoria per la Universitat de Barcelona i moderat pel Sr. Martí Garcia, economista i president de la Comissió de Comptabilitat (Comissió conjunta CEC-ACCID).\nA la sessió es va parlar com la nova corrent de canvi tecnològic, accelerada pels esdeveniments recents, han transformat la professió comptable cap a nous horitzons on la supervivència de la professió passa per la integració planificada d’aquestes oportunitats tecnològiques i el desenvolupament de noves competències. I a més en relació a les tecnologies, la intel·ligència artificial i el big data amplien l’abast de l’actuació. Pel que fa a les noves competències, aquestes dibuixen nous perfils professionals.\nAquesta sessió va estar organitzada per la Comissió de Comptabilitat (comissió conjunta CEC-ACCID)\nDocumentació: La documentació està disponible a la plataforma un cop es fa la inscripció.\nAmb la col·laboració de ACCID\nGratuït El GA i el seu equip gaudeixen d'un descompte del 100% sobre aquest preu


La jornada de vaga del metall anunciada per aquest divendres 20 d'abril ha quedat finalment desconvocada per un principi d'acord en el conveni de la siderometal�l�rgia de Barcelona a qu� ha arribat la Comissi� Negociadora.\nSigui com sigui, en la convocat�ria feta per CCOO i UGT per al proper 20 d�abril hi trob�vem a faltar la reivindicaci� d�un conveni catal� del sector i una aposta decidida en l�apartat de millores socials a les baixes m�diques i en els permisos retribu�ts\nLa Intersindical-CSC havia decidit, davant la situaci� de la negociaci� col�lectiva del sector del metall de Barcelona, fer una crida a que l'afiliaci� i delegats i membres de comit�s d�empresa del sindicat nacional i de classe s�incorporessin a la convocat�ria de vaga sectorial ...\nLa Intersindical-CSC, determinant per aconseguir el reconeixement dels triennis als interins de Funci� P�blica\nEl Congr�s dels Diputats ha aprovat com a llei l�Estatut B�sic de l�Empleat P�blic. Aquest text no ha tingut un cam� f�cil, ja que, per exemple, va haver d�afrontar una esmena a la totalitat del PP al Senat, que argumentava que donava massa marge de maniobra a les administracions per regular les funcions p�bliques pr�pies.\nAquest Estatut B�sic �s d�aplicaci� al personal funcionari de totes les administracions, al personal laboral, en determinats aspectes, al personal estatutari dels serveis de salut i tamb� al de les universitats p�bliques.\nLa nostra valoraci� global no pot ser positiva, ja que, en contra l�opini� del PP, creiem que deixa molt poc marge de maniobra per a l�adaptaci� de les lleis de Funci� P�blica a les realitats de ...\nVols fer de brigadista a Col�mbia?\nIPO (International Observatory Peace) organitza des de fa uns anys brigades d�acompanyament a la zona del Magdalena Medio, a Col�mbia, amb l'objectiu de donar una cobertura humana als i les camperoles de la regi� per a que puguin desenvolupar el seu dia a dia de manera normalitzada.\nL��ndex d�amenaces i morts a la regi� de Magdalena Medio �s molt alt i la impunitat amb qu� actuen els paramilitars a la zona �s absoluta. A aix� cal afegir-hi la complicitat de les institucions governamentals colombianes en aquests atemptats de lesa humanitat, ja sigui per omissi� ja sigui per participaci�.\nUna cr�tica clara i directa tamb� cal fer-la vers la comunitat internacional, que, davant les constants agressions que viu la poblaci� ...\nLa Federaci� de Serveis se solidaritza amb els treballadors i treballadores gallecs\nDes de la Federaci� de serveis de la Intersindical-CSC expressem el nostre suport als treballadors i treballadores de A Corunha de l'empresa Atento, dedicada al telem�rqueting i filial de Telef�nica, que ha acomiadat 179 treballadors i treballadores.\nEns felicitem per l'�xit de la manifestaci� del passat divendres 23, que apleg� m�s de 5.000 persones als carrers de la capital corunyesa, i confiem que la situaci� es resolgui de la manera m�s faborable per als col�lectiu en lluita.\nTanmateix, condemnem l'acci� desproporcionada de les forces policials que carregaren contra els i les treballadores que s'havien concentrat el passat 15 de mar� en defensa dels seus llocs de treball.\nCom destaca M�nica D�az, vicepresidenta del comit� d'empresa d'Atento a A Corunha, "fam�lies senceres viuen ...\nLa Intersindical-CSC d�na suport a la reivindicaci� d'un aeroport de primera per Catalunya\nDavant la porta oberta que suposa la construcci� de la nova terminal sud de l�aeroport del Prat per tal que Barcelona disposi d�una infrastructura al nivell que li correspon, la Intersindical-CSC d�na ple suport a la campanya que estan duent a terme diverses entitats del m�n civil, econ�mic i pol�tic per evitar el tracte de menyspreu a qu� ens tenen acostumats el govern espanyol i les societats estatals.\nQue el Prat aculli vols intercontinentals i la seva gesti� depengui de les institucions catalanes �s fonamental per a la bona marxa de l�economia catalana i especialment per a la creaci� de feina amb valor afegit, cosa que ha d'anar acompanyada d'unes condicions laborals dignes.\nPer contra, apostar per una economia de serveis, abocada ...\nNou delegat al sector del metall\nLa Intersindical-CSC ha renovat aquesta setmana la majoria sindical que tenia a l'empresa Ferros Bofill SA, ubicada a Sant Vicen� de Torell� (Osona). L'ha renovada amb un delegat m�s que fins ara, passant de quatre a cinc els membres que el sindicat nacional i de classe t� al comit�, de manera que ja no hi ha cap m�s for�a sindical present.\nL'empresa, que es dedica a la fabricaci� de material de tuberia, compta amb 58 treballadors i treballadores.


Coses que passen a més de 5.000 metres d’alçària - Sergi Unanue\nCoses que passen a més de cinc mil metres d’altitud\nQuaranta-novè capítol de la sèrie 'La volta al món sense bitllet de tornada' · Sergi Unanue explica la seva experiència a l'Himàlaia, el sostre del món\n20.10.2019 - 12:38\nActualització: 20.10.2019 - 14:38\nAsseure’s sense fer res a més de cinc mil metres d’altitud és una experiència singular. De silenci gèlid, ni rastre. És un festival de sons extraordinari que, per a l’oïda d’un excursionista inexpert, són cançons completament desconegudes. La remor d’una allau a la distància, la crepitació de les glaceres que es descomponen sobre grans acumulacions d’aigua o, fins i tot, el cant dels pocs ocells valents que s’atreveixen a volar en una altitud on l’aire és tan poc dens conformen un conjunt de melodies difícils d’oblidar.\nEl dia que en feia vuit que havíem començat el Gran Camí de l’Himàlaia, la ruta que ens portarà a travessar les muntanyes més altes del món, havíem arribat al camp base del Kanchenjunga, el tercer cim més elevat del planeta. L’altitud de l’esplanada on acampen els alpinistes, i on s’acaba el camí dels excursionistes, és ni més ni menys de 5.140 metres, el punt més alt on he estat mai. Però el camí fins allà no va ser gens fàcil.\nPer començar, un mosquit enverinat em va convertir en una víctima més del brot de dengue que va afectar més de vuit mil persones en un mes al Nepal. Els últims preparatius d’aquesta gran aventura es van haver de completar al llit d’un hospital de Kàtmandu, on vaig estar enclaustrat una setmana. Per molt estrany que sembli, el dengue no és una malaltia autòctona de la regió, de manera que molts els ha agafats desprevinguts. Diuen que tot plegat és conseqüència del canvi climàtic.\nI el mateix fenomen, teòricament, és el que ha marcat l’inici d’aquesta aventura. La pluja del monsó no ens ha perdonat ni un dia d’ençà que vam arribar a Taplejung, l’última localitat a la qual poden arribar els tot-terrenys abans de submergir-se en l’autèntic Himàlaia.\nD’allà estant, vam fer els primers passos d’aquesta excursió gegantina, primer travessant una vall a menys de mil metres d’altitud i després tornant-nos a elevar per les crestes de les muntanyes.\nLa primera nit vam gaudir d’una pinzellada de l’hospitalitat local. Havíem acampat als afores d’un vilatge de poc més d’una desena de cases. La pluja havia mullat tots els troncs i branques que trobàvem per a fer una petita foguera i cuinar el sopar. Sembla que un grup de nenes es va adonar de les nostres penúries, perquè van venir tres vegades amb llenya seca a les mans. Aquella nit vam menjar gràcies a elles.\nEls dies van anar avançant a mesura que creixia l’altitud. Quan vam arribar a Ghunsa, a 3.500 metres, el paisatge havia canviat completament. Les terrasses d’arròs s’havien substituït per camps de pastures amb iacs de llana frondosa. La vintena de cases que hi havia es dedicaven, quasi exclusivament, al turisme. Sense adonar-se’n, Ghunsa s’ha convertit en la capital improvisada de la regió del Kanchenjunga. Hi ha una comissaria, un hospital diminut i una antena de comunicació que fan d’aquesta localitat l’única de la zona amb connexió telefònica. A vegades, fins i tot, hi ha internet. Això sí, només quan no hi ha gaires núvols ni gaire gent connectada alhora.\nUna dona passeja amb la roba tradicional per Ghunsa.\nÉs a partir d’aquesta altitud quan s’han de començar a prendre precaucions per evitar el mal d’altura. Nosaltres no vam notar-ne els primers efectes fins més amunt.\nLa lluita per l’oxigen\nEl vilatge següent en direcció al camp base de la famosa muntanya era a quatre mil metres. A Kambachen ja no hi havia arbres. S’havien quedat pel fangós camí que l’uneix amb Ghunsa. Ací les muntanyes, o turons, com les anomenen els nepalesos, eren ben pelades i mostraven un vestit verd delicat, format d’arbustos baixos. Pel riu hi havia escampats tot de ramats de iacs, que semblaven no notar el fred i, cada tarda, arribava una caravana de cavalls i ases que transportaven menjar i beguda per a la gent. Tothom sabia que arribaven pel soroll de les esquelles que els pengen del coll i els xiulets dels nanos que els guien. Per aquestes dificultats en el transport els preus dels productes pugen descaradament segons l’aïllament del poble. Com més lluny, més car és tot.\nUn iac pastura davant unes muntanyes imponents.\nQuan vam arribar a Kambachen, jo tenia una mica de mal de cap, el símptoma més característic del mal d’altura. A mesura que es va acostar el vespre, em va anar passat, però la nit m’havia preparat una altra sorpresa.\nEl mal d’altura és un dels més habituals entre els excursionistes que visiten cotes altes.\nLa matinada em va robar l’aire. Em vaig despertar enmig d’una gran aspiració. Ofegat, el meu cos no havia sabut trobar prou oxigen en les respiracions nocturnes. Si bé és una situació relativament normal quan es dorm a aquestes altituds, vam optar per dedicar un dia a aclimatar-nos, perquè encara ens quedaven més de mil metres fins al nostre primer objectiu.\nLa jornada de descans ens va servir per a gaudir, per primera vegada, d’un paisatge que ens va fer sentir veritablement a l’Himàlaia. El dia era clar i va descobrir les muntanyes que ens envoltaven. Resseguint el riu amunt s’alçaven uns cims, nevats tot i l’època de l’any, però el veritable espectacle el teníem al darrere.\nLa boira del dia anterior no ens havia deixat veure que el camí fins a Kambachen era presidit per tres muntanyes de més de sis mil metres. La de Januu, imperial, en té 7.711. Juntes, formaven part d’una estampa que feia feredat.\nEl pic de Januu, a l’esquerra, té 7.711 metres.\nL’última parada era Lhonak, un assentament amb tres fondes i res més. Diuen que el temps sempre hi és dolent. Nosaltres ens vam trobar les cases de pedra i fusta atrotinades, amagades en un mar de boira. Durant la major part de l’any, ací no hi ha ningú. Quan s’acosta la temporada alta, a la primavera i la tardor, els propietaris dels lodges pugen de Ghunsa i s’hi queden per atendre els grups d’excursionistes que volen veure el Kanchenjunga. Si no, només vénen a Lhonak expressament quan albiren algun turista que hi va tot i no ser bona època.\nCap al camp base\nEra a final de setembre, però la matinada ens va rebre amb la primera nevada de la temporada. Ens havíem llevat abans de sortir el sol perquè a primera hora del matí és quan més bona visibilitat hi ha, i no perdíem l’esperança de veure la famosa muntanya.\nAmb les llanternes al cap i ben abrigats, vam començar l’ascens. No va ser fins al cap d’una hora que ens vam trobar el primer obstacle. Una esllavissada havia desfigurat completament una cara de la muntanya. Allò que abans era un camí trepitjat durant dècades, ara era una tartera on difícilment es podia deduir per on s’havia d’anar. L’atzucac ens va entretenir ben bé durant una hora i mitja. Pujàvem i baixàvem el pendent però no en trobàvem la sortida. Cada pas originava un petit despreniment de pedres que rodolaven abans de tornar-se a aturar pocs metres més avall. Amb els ulls concentrats a trobar la roca més estable i el camí més segur, no vam pensar a mirar més enllà de la tartera. Tot i ser a una temperatura de 0 graus, suàvem per l’esforç. Finalment, vam arribar a una zona que semblava estable. No era pas la sortida d’aquell gran entrebanc, però era un lloc prou tranquil per a fer-hi una parada.\nVa ser llavors quan vam alçar la mirada. Davant nostre s’alçava un mur infinit, completament vertical. Havíem perdut tant temps a la tartera que ens trobàvem en el punt de més bona visibilitat del dia i no havíem arribat al camp base. Però la vista no arribava gaire lluny per culpa de la boira persistent. La muntanya del davant, doncs, semblava il·limitada. No tenia ni principi, ni fi. Només una immensitat blanca que es barrejava amb els núvols, del mateix color.\nEl mur del davant s’alçava sense mostrar els límits.\nPerò la blancor era interrompuda per les glaceres, les escletxes i les zones més rocoses. Tot plegat formava una contrastada imatge en blanc i negre. També hi havia llacs foscs com la nit, marrons, i blaus d’una tonalitat turquesa d’aquella que et convida a banyar-te. Ací, però, no podia pensar en ningú prou boig per a mullar-hi la punta dels dits dels peus.\nEn aquests deu minuts no vam badar la boca. Senzillament vam deixar que la nostra respiració es relaxés, vam obrir els ulls i parar les orelles. No calia dir res. La pausa es va acabar quan vam veure una cosa que semblava un camí 150 metres més avall, allà a on s’acabava la tartera. Caldria baixar i després tornar a pujar, però ja seria amb la tranquil·litat de saber que algú hi havia passat abans.\nAl camp base del Kanchenjunga hi ha un antic santuari budista.\nQuan vam arribar al camp base, ja no es veia res. Tampoc no hi havia ningú, només una fonda que esperava convidats per obrir-se i un santuari budista cobert per la neu. Amb aquelles quatre roques i les banderes de pregàries de colors, n’hi havia prou per a acontentar l’esperit. Havíem arribat al nostre primer gran objectiu, el camp base del Kanchenjunga. De la muntanya no n’hi havia ni rastre. Es dreçava al nostre costat sense que ens n’adonéssim, però això ja poc importava. D’allà estant començava originalment el Gran Camí de l’Himàlaia, i per aquest motiu havíem decidit de pujar, amb èxit, fins tan amunt. A més, havíem viscut per primera vegada algunes de les coses úniques que passen tan sols a més de cinc mil metres d’altitud.


Cinc contes diferents, de la Cia Produccions Essencials - Sala Beckett\nCinc contes diferents, de la Cia Produccions Essencials\nMovistar Simbiòtic Festival\nCia Produccions Essencials\nUn espectacle accessible que parla dels somnis i les inquietuds dels nens amb necessitats especials. Una làmpada que no fa llum, un ventilador que mou les hèlices més lentament, un coixinet extremadament afectuós, i un arquet que no pot fer música.\nCinc contes diferents són històries independents i creuades, que tracten sobre l’amistat i la superació personal, i ens acosten a la realitat dels nens amb necessitats especials. Explorant la riquesa de la diferència, Cinc contes diferents ens convida a tocar de prop un món que sovint ens és desconegut i al que, malauradament, ens hi seguim enfrontant amb por.\nAmb una gran dosi d’humor, característica essencial de les persones amb necessitats especials, l’espectacle està destinat a tots els públics i pensat per gaudir en família, o en sessions escolars a partir dels sis anys.\nProduccions Essencials neix a Barcelona el 2006 com a plataforma de creació per donar sortida a projectes de creació amb un alt component d’innovació i fusió de diferents disciplines artístiques. Els seus components tenen una llarga trajectòria dins el món professional del teatre de gest, i titelles, amb companyies com Cia La Tal, La Baldufa, o Centre de titelles de Lleida.\nEspectacle familiar, a partir de 6 anys.\nFestival d'Arts Escèniques Accessibles\nDel 25/11/2016 al 27/11/2016\nZip, de les Impuxibles + Atzur\nMurmur al cub, de Quim Moya i Ravid Goldschmidt


RAFELBUNYOL | ENTREVISTES\nEntrevista Fran López, alcalde de Rafelbunyol, per conèixer els projectes que esperen posar en marxa el 2022 i fer balanç de tot el que va passar aquest any\nRafelbunyol ja ho té tot llest per donar la benvinguda al Nadal amb un ampli programa d'actes que va començar amb la tradicional Sant Silvestre. Esport, música, teatres nadalencs, tallers, jocs i la tradicional cavalcada dels Reis Mags protagonitzen una agenda variada i plena d'activitats pensada per gaudir de petits i grans.\nPer conèixer una mica més aquest municipi de l'Horta Nord des delperiodic.com hem entrevistat el seu alcalde, Fran López, per conèixer els projectes que esperen posar en marxa el 2022 i fer balanç de tot el que va passar aquest any.\nA punt d'entrar el 2022, quin balanç fa aquest 2021?\nHa estat un any complicat en què esperàvem veure la llum al final del túnel, recuperar aquesta normalitat i la veritat que ara les xifres d'incidència acumulada no són les més positives. Però en qualsevol cas fem un balanç positiu perquè aquests pressupostos que vam aprovar el 2021 han estat els més socials de la història amb una inversió social d'aproximadament 200.000 euros en ajudes socials i ens han permès allò que volíem a l'inici d'any, que a Rafelbunyol ningú es quedés enrere.\nD'altra banda, una inversió de més de 240.000 euros que han suposat ajudes de 2.000 a 4.000 euros a més de 90 empreses i autònoms del municipi, perquè el comerç que més va patir les conseqüències d'aquesta pandèmia no es veiés tan afectat. I també és important la col·laboració colze a colze amb el polígon industrial que ha permès que les dades d'ocupació al municipi també siguin positives.\nQuins moments han estat els més destacats durant aquest 2021?\nTots aquests ajuts socials i per descomptat aquests moments en què vull posar en valor l'activisme de la joventut i per part de la infància amb la creació del Consell Local de la Infància i l'Adolescència, que ens ha permès que se'ns declari Ciutat Amiga de la Infància per part de Unicef, i també la gent gran.\nVull destacar tant la feina que fa l'associació de pensionistes i jubilats del municipi, i aquesta volta que han fet a la seva activitat i la que realitza les mestresses de casa, que fan una gran tasca immillorable, on també es desenvolupa una activitat que els ajuda a distreure's en el seu temps lliure.\nAquesta pandèmia ha estat molt difícil per a les persones més vulnerables com els grans, i també els més joves, que han estat molt responsables en aquests moments de pandèmia.\nTambé m'agradaria ressenyar que Rafelbunyol ha estat premiat amb el segell Infoparticipa de Transparència, i és una cosa destacable perquè hem estat l'únic municipi de menys de 10.000 habitants de la Comunitat Valenciana a rebre'l. A més, el 2021 hem tornat a fer els pressupostos participatius, on la ciutadania ha volgut destinar 75.000 euros a propostes com ara la millora del pati del col·legi del Germanells, la digitalització de les seves aules i ombratge.\nEn què consisteix aquest innovador Consell Local de la Infància i l'Adolescència?\nEl Consell Local de la Infància i l'Adolescència, sobretot el que fa és decidir, entre d'altres coses, han decidit que a principis del 2022 inaugurem l'espai jove, i tot el que hi va dins ho decideixen ells. Han establert els itineraris de camins escolars segurs, les temàtiques d'alguns murals d'art urbà i decideixen coses que els afectin a ells i els hem tingut en compte a tots els plans que desenvolupa el municipi perquè volem tenir present aquesta mirada més jove i aquesta frescor .\nEstà compost per nens i nenes del municipi de 9 a 16 anys.\nI quins diria que han estat el més complicats?\nÉs difícil concretar quin ha estat el moment més difícil d'aquest 2021, però potser els primers mesos on la incidència era més alta al municipi ia la comarca de l'Horta Nord. És veritat que ens va agafar amb més preparació per afrontar-ho perquè ja portàvem set mesos de pandèmia, però han estat suportables i aquesta tornada a l'activitat de l'associasonisme i els col·lectius ha estat important.\nI en general, quin és el resum de dos anys i mig de mandat?\nSeria un resum de tot un poble que ha treballat i ha estat unit per sortir d'aquesta pandèmia. Destaco la col·laboració i l'empatia d'associacions, col·lectius, de tot el personal de l'ajuntament i de tots els àmbits que han treballat perquè tot tirés endavant. També les persones que han posat el seu granet de sorra en coses tan bàsiques com és el tema de la desinfecció dels carrers del municipi on els nostres agricultors han col·laborat de manera altruista perquè estiguessin netes de covid.\nAquest any darrer any ha estat de preparació, cal destacar la reducció del deute municipal on acabarem l'any en 1.750.000 euros, i que des del 2015 s'ha reduït en un 74%, i més de 5 milions d'euros, cosa que permet tenir uns comptes més sanejats per afrontar el 2022 amb més optimisme i reptes importants que es duran a terme.\nEl cóvid ha estat molt pressa des del març del 2020, quines mesures han adaptat en relació amb aquest assumpte i com els ha afectat en el seu treball diari?\nHem posat totes aquelles mesures que ens portaven els protocols dels diferents organismes, encara que més enllà de les ajudes per prevenir el cóvid tant a l'administració com la que hem fet a totes les instal·lacions municipals destacaria petites accions que ha portat a terme l'equip de govern juntament amb el personal de l'ajuntament. Per exemple, el cas de l'ajuda psicològica que han prestat les nostres dues psicòlogues del gabinet psicopedagògic de les escoles amb el poble i és una acció que marca també aquest agraïment perquè estic molt content que es portés a terme.\nEls més destacables són l'ampliació de l'ambulatori, que passarà a tenir 2.500 m2, d'acord amb la població de Rafelbunyol, que ja estem als 9.400 habitants i que, amb l'ajut de la Conselleria de Sanitat, ja hi ha el projecte i només falta que es liciti la construcció, i esperem que el 2022 es posin en marxa aquestes obres tan desitjades per al municipi.\nTambé tenim el pla Edificant del col·legi Verge del Miracle, que durant aquest any es té previst licitar el projecte. Si la legislatura passada Rafelbunyol va passar de tenir el col·legi amb més alumnes de tota la comunitat valenciana, i el 2019 va passar a tenir dues col·legis, esperem que aquest col·legi que és el de tota la vida pateixi aquesta reforma integral amb aquest pla que tenim assignat amb inversió de més de 6 milions d'euros.\nD'altra banda, hi ha el centre de dia, que es troba dins del Pla Conviure de la Conselleria d'Inclusió. Aquestes tres grans inversions són en què l'ajuntament treballarà perquè s'avancin tan aviat com sigui possible, sumat a una inversió gran en aquests ajuts socials que necessiten els nostres veïns i també que el 2022 es destinarà una partida de 75.000 euros per el bo comerç per al foment del comerç local, tan necessari i imprescindible. I les ajudes a famílies nombroses que es van aprovar les bases a l'últim ple i que es posaran en pràctica el 2022.\nDe cara al 2022 també m'agradaria destacar que posarem en marxa el Pla Estratègic Municipal que és Rafelbunyol 2030 on durem a terme tots aquells plans alineats a l'agenda 2030 i que comptaran amb la participació d'associacions i col·lectius i amb tota la ciutadania, serà transversal a totes les àrees per construir junts aquest Rafelbunyol del futur.\nTorna la màgia del Nadal amb una programació molt variada i completa, què podran trobar els visitants i veïns de Rafelbunyol durant aquestes setmanes?\nRafelbunyol està preparat per rebre el Nadal amb activitats de tota mena. Activitats lúdiques com a teatres adreçats als més petits i també que el municipi esperarà els Reis Mags que vénen d'Orient amb una cavalcada, si les circumstàncies sanitàries ho permeten, i la durem a terme ja que l'any passat els nens i nenes la van tenir veure des dels balcons i esperem que aquest any es pugui fer com ho hem fet en circumstàncies normals.\nI torna un dels grans actes tradicionals com és la cavalcada dels Reis Mags, com es desenvoluparà?\nEstem pendents de la incidència aquests dies, i que es pugui desenvolupar en circumstàncies normals. Als Reis Mags els agrada la mobilitat sostenible i solen venir sempre amb metro perquè saben que Rafelbunyol és l'última parada i gairebé sempre els rebem a l'estació de i des d'allà comença el recorregut amb les seves caravanes per fer una volta gran al poble i sempre ens porten caramels, pilotes i molts regals.\nCom a patges solen acompanyar-nos diverses associacions del poble de caràcter festiu com les filles de Maria, i si tot va bé aquest any també comptarem amb ells per fer una gran cavalcada com es mereixen els nostres nens i nenes que fa gairebé dos anys que viuen amb aquesta pandèmia.\nPresenteu una activitat nova com és Concilia el Nadal, quin és l'objectiu principal d'aquest acte?\nCom bé indica el seu nom, és per permetre aquests pares i mares dels més petits que puguin conciliar. Es fa una sèrie d'activitats amb ells i igual que el Concilia l'Estiu sempre sol ser un èxit de participació que al final el que ajuda és que els més petits passin un Nadal feliç acompanyats de tota una sèrie d'activitats lúdiques que els permeten desconnectar del dia a dia del col·legi.\nPer a algú que no conegui Rafelbunyol, què fa especial aquesta localitat?\nCada cop són més les persones de l'àrea metropolitana de València que trien Rafelbunyol com a destinació per viure, només cal veure el creixement poblacional que tenim any rere any, atès que és un municipi que està dins de la línia 3 de metro i té unes magnífiques connexions tant la V-21 com la A-7.\nA més, és un poble molt tranquil amb grans avingudes, dos parcs molt grans i uns serveis públics bons i amb unes instal·lacions esportives que compten amb una piscina coberta i gimnàs, carril bici, col·legis, instituts i totes les infraestructures necessàries. És un poble molt tranquil on es viu molt bé.\nQuè li agradaria transmetre als veïns en aquestes festes?\nAprofito per felicitar tots els veïns i veïnes de la població, desitjar-los el millor per al proper any i espero que dins de les mesures sanitàries intentin passar el major temps possible amb els seus éssers estimats i vénen dies de “germanor” com diem aquí i que gaudeixin al màxim, complint amb totes les recomanacions sanitàries.


MÚSICA PER LA PAU - Diari de Girona\nJOSEP CORNELLÀ I CANALS Entre les moltes notícies sobre l'inici de l'any, em quedo amb el Concert d'Any Nou que, ahir, al Saló Daurat del Musikverein de Viena, va dirigir Daniel Barenboim. I si vull desatacar aquest fet, és per ressaltar la personalitat d'un director musical que és un convençut activista per la pau. Nascut a l'Argentina, d'origen jueu, Barenboim té la nacionalitat espanyola i israeliana. A més, després d'un concert a Ramala, se li va concedir la ciutadania palestina d'honor. Fa cinc anys, en el mateix escenari, abans de l'inici del vals del Danubi Blau, va desitjar pau en el món i justícia humana a l'Orient Mitjà.\nDiuen que, quan li van proposar dirigir aquest concert del 2014, va manifestar els seus dubtes, ja que, va dir, la segona vegada no és mai tan extraordinària com la primera, i no perquè l'orquestra no sigui tan bona com la del 2009... Els músics de la Filharmònica de Viena l'han escollit pel seu compromís amb la pau aquest any en que es commemora el centenari del primer gran conflicte bèl·lic europeu. I és que, més enllà de la música, Barenboim, juntament amb el filòsof Edward Said, va fundar l'any 1999 la Orquestra del Divan d'Orient i Occident, amb l'objectiu de reunir, amb esperit de concòrdia, joves músics palestins, àrabs i israelians. Aquesta orquestra és, a més, un fòrum per el diàleg i la reflexió sobre el conflicte entre Israel i Palestina, un lloc per desenvolupar el coneixement i la comprensió entre dues cultures que han sigut, tradicionalment, rivals. Aquesta orquestra es va establir, des de l'any 2002, a Sevilla, on fan una trobada cada estiu amb posterior projecció internacional. A partir de la música, Baremboim i Said fan una aposta per l'educació per la convivència i la Pau. Baremboim diu que "per llegir un llibre no n'hi ha prou amb mirar les paraules; cal convertir les paraules impreses en construccions mentals que permetin entendre el relat. Tanmateix, no n'hi ha prou amb oir la música; cal escoltar-la per comprendre la narració musical. Escoltar, per tant, és oir amb l'acompanyament del pensament, de la mateixa manera que el sentiment és la emoció acompanyada del pensament. Quan sorgeix una emoció, no ha d'estar necessariament relacionada amb un fet o amb una persona específiques; és la participació de l'intel.lecte el que vincula la emoció a una sèrie determinada de circumstàncies, generant sentiments. El mateix procés té lloc quan s'escolta una peça de música".Comencem l'any amb el record d'una guerra i el desig de pau. La cultura, en el seu més ampli ventall, és un camí cap a la Pau. Per això, el mateix Barenboim recordava que "retallar la cultura demostra la manca d'honestedat dels polítics".