LA PANXA DEL BOU: CREPUSCLES VITALS I PARELLES ESTABLES, MALGRAT TOT\nCREPUSCLES VITALS I PARELLES ESTABLES, MALGRAT TOT\nL'altre dia, quan vaig anar a veure La grande belleza algú comentava sobre El week-end, 'es una peli de iaios'. No sé si les pelis de iaios poden agradar a aquells que no ho són, m'imagino que depèn, com passa amb les juvenils. Aquesta podria ser una mica una altra part d'aquelles de la Delpy i el Hawke, fins i tot passa a París i tot, però no li trobo títol adient per incloure-la a la sèrie.\nEm va agradar però n'esperava una mica més i tot. Tinc la sensació que en aquestes històries de parella en crisi -permanent- a elles sempre les presenten una mica irritants i a ells una mica calçasses, però potser és una visió subjectiva i parcial, ho admeto. Aquesta història senzilla i profunda a la vegada té la gràcia i elegància angleses i molt bons actors però podien haver arrodonit l'argument amb més grapa, pel meu gust.\nLes històries cinematogràfiques de parelles madures generalment ens presenten persones de classe mitja alta i gairebé alta, malgrat que, com en aquest cas, tinguin les butxaques una mica escurades, encara tot plegat és una mica massa petit burgès, en aquest context, malgrat que quan es vol retratar la classe obrera o més desafavorida també es cau en tòpics.\nUna història quotidiana, doncs, una parella de professors madurs que van viure els eufòrics seixanta i setanta i que potser s'adonen al capdavall de què la vida interior no és als paisatges perduts ni a les ciutats mítiques sinó a dins de cadascú. I que tot i que triomfen els espavilats, en aquest món de mones, tampoc els fracassats o mig fracassats intel·ligents tenen una grandesa excessiva ni més vida interior. Per a iaios i iaies desacomplexats, tot i que qualsevol jove és també un iaio en potència, evidentment.\nEtiquetes de comentaris: cinema, cinema anglès, Le Week-end, Roger Michel\nNo em va convèncer gens, erràtica i amb personatges inconsistents. S'aguanta perquè els actors són molt bons.\nTens raó, Allau, algun fragment que està una mica bé i bons actors, li manca consistència, l'han lloat amb excés.\nAi que em sembla que és avui el teu Sant, Júlia. Felicitats i fins l'any que vé.\nvaig sentir a un parell que deien era la peli de l'any, que estaba molt bé.\nJosep, gràcies però és pel maig.\nFrancesc, tot són gustos, el pitjor que vaig fer va ser llegir-ne coses abans, encara que no vulguis et condiciona i per això n'esperava més, m'ha passat com amb 'Glòria'.\nAra... la peli de l'any...\nme quedo con Las revoluciones bárbaras, también es de iaios pero diametralmente opuesta a este tipo de peli.\nno em va convèncer, MIQUEL\nper això no recomano, depèn del moment vital i tot són gustos, encara vaig connectar més amb aquesta que amb aquella, la veritat\nara, com comento, en gairebé totes els senyors són professors universitaris... (?)\nA mi (vista avui) m'ha agradat; fins i tot el l'Allau en diu "erràtica", i no sé si ens referim al mateix, m'ha semblat adequat i convincent. A més, he trobat que, cosa difícil, anava de menys a més.\nMiquel, ja veus que no estem gaire d'acord, doncs.\nEl fet és que en vaig llegir lloances i tenia moltes expectatives, opino més aviat com l'Allau.\nLa tinc pendent.


Turull vol evitar una "guerra de noms" sobre futurs líders - Empordà\nTurull vol evitar una "guerra de noms" sobre futurs líders\nEl líder de Convergència al Parlament assenyala\nque aquest és "un debat\nque ara no toca"\nJordi Turull en una imatge de fa unes setmanes. acn\nEl president del grup parlamentari de Junts pel Sí (JxSí), Jordi Turull, s'ha mostrat partidari de que Convergència es "concentri" ara a definir el seu nou projecte polític, sense obrir simultàniament una "guerra de noms" sobre qui ha de liderar el partit en el futur.\nTurull ha explicat que, entre març i abril, militants i simpatitzants de CDC estan prenent part d'un "procés participatiu que no ha fet cap altre partit" per redefinir el seu rumb ideològic i nacional: "Ara és el moment del debat d'idees i projecte, no de noms i cadires".\nMalgrat aparèixer en les quinieles com un dels hipotètics noms que s'ha de tenir en compte a l'hora d'elegir els nous lideratges en el partit, Turull ha rebutjat entrar ara en especulacions.\n"Estem definint des de baix cap amunt com serà aquest nou instrument al servei de la construcció d'un país nou. No vaig a contribuir a distorsionar aquest moment tan especial a base d'entrar en el més antic de la discussió d'un congrés de partit, que és la guerra de noms. Ni per acció ni per omissió participaré en això", ha afegit.\n"Ara estem en un moment de definir l'eina. No concentrar-nos en això ara seria com escollir als conductors abans de definir quin vehicle cal conduir. En funció de l'eina que acabem decidint es veurà quina és la millor gent per conduir-la", ha resumit gràficament.\nUna de les possibilitats que ha pres força en el procés de refundació de CDC, sempre que una eventual repetició de les eleccions generals no trastoqui els plans, passaria per dedicar el congrés que els convergents han programat per als dies 3, 4 i 5 de juny a redefinir el seu projecte ideològic i la seva estructura i, al juliol, obrir una segona fase congressual per elegir lideratges.\nTurull, que va participar a Granollers en una de les sessions de debat obert a militants i simpatitzants sobre com ha de ser la Convergència del futur, s'ha mostrat "totalment partidari" d'instaurar un sistema de primàries per escollir els càrrecs dirigents del nou partit.\n"Per ser útil, la nova eina ha de ser participativa i d'arrel democràtica, com el país que volem construir. El nou partit ha de ser un mirall del país que nosaltres ambicionem, ha d'estar a punt pels reptes ingents i els canvis trepidants que s'estan produint a la societat catalana", ha remarcat.


Trencar l’estigma d’una escola ‘guetitzada’\nEducació // 15 de març - 13:50h\nDiverses famílies autòctones volen trencar amb la segregació escolar que pateix el Germanes Bertomeu, al barri de Rocafonda\nL’escola Germanes Bertomeu de Mataró té un estigma: la de ser un centre on gairebé només hi ha alumnat d’origen estranger. Es tracta d’un dels més ‘guetitzat’ de la ciutat, i l’exemple més clar del fenomen de la segregació escolar. Es troba situat en el barri amb un major percentatge de població forània de la ciutat, Rocafonda, però això no justifica res, ja que a pocs centenars de metres hi té altres escoles i instituts on les xifres d’alumnes de famílies migrades són molt més reduïdes. És habitual que en les preinscripcions, poques de les famílies que l’escullin en primera opció sigui autòctona (sí que n’hi ha en segona opció) Això ha comportat que l’escola, com denuncien des de la seva comunitat educativa, quedi sovint “invisibilitzada” per a les famílies que han de triar escola, respecte a la resta de centres públics de la ciutat, malgrat que duu a terme projectes educatius pioners i avançats que mereixerien molta atenció. Quelcom que, coincidint amb l’arribada de la jornada de portes obertes d’aquest dissabte dia 16, es vol intentar canviar.\nL’any passat un grup de famílies mataronines va promoure la preinscripció en bloc a Germanes Bertomeu amb l’objectiu de reduir l’elevada taxa d’alumnat d’origen estranger. Mares i pares autòctons, la majoria residents a prop de l’escola, que entenien que el projecte educatiu del centre era interessant i que la presència d’alumnes immigrants podia ser un valor important perquè els seus infants aprenguessin a comprendre i conviure amb les diferents cultures de la ciutat.\nL’escola necessita, però, deixar de ser un gueto i comptar amb aules més barrejades que en l’actualitat. La preinscripció en bloc no va acabar de funcionar però les famílies autòctones que van escolaritzar-hi els seus fills per al curs actual volen seguir fent “campanya” perquè l’escola deixi d’estar marginada i invisibilitzada. Aquest és el cas de la Raquel López i l’Anna Pascual, els fills de les quals cursen actualment P3 a l’escola. L’any passat van decidir “donar-li una oportunitat” i escollir-la entre les primeres opcions, malgrat que reconeixen obertament que tenien “pors, dubtes i neguits” pel perfil de la mateixa. Avui afirmen que no se’n penedeixen pas, i es mostren disposades a parlar amb totes les famílies a qui aquestes mateixes pors les impedeixin portar els fills a un centre que consideren que val la pena malgrat l’estigma que hi sobrevola.\nLa comunitat educativa convida les famílies mataronines a conèixer el centre i trencar els seus prejudicis a través de les jornades de portes obertes d'aquest dissabte\n“Els nostres fills van súper contents a l’escola i es relacionen amb tots els nens i nenes independentment dels orígens que tinguin, perquè ells no en veuen cap, d’origen diferent”, explica López. Pascual rebla en el clau quan assegura que “en Jan i en Guillem aporten molt a l’aula, i els seus companys també els aporten moltes coses a ells” i constata que, com a mare, també li resulta molt beneficiós. “Jo també m’estic enriquint molt amb tot aquest procés”. Les dues mares consideren que si no son famílies com les seves les primeres en vèncer les seves pròpies pors i intentar trencar l’estigma de l’escola portant-hi els seus fills, no podran demanar a la resta que facin el mateix. Ara, però, sí que s’hi veuen en cor, i per això conviden a tothom a participar en les jornades obertes que l’escola celebra aquest dissabte. Unes jornades on, més enllà de mostrar les instal·lacions, es podran conèixer projectes emblemàtics del Germanes Bertomeu com ara el 4 Cordes, que promou la transformació social i educativa a través de l’aprenentatge musical. Per a les famílies entrevistades, però, el millor de l’escola és que el seu professorat “té una implicació extraordinària i creu totalment en el projecte”.\nA l'escola també hi destaca el projecte d'innovació que duen a terme i que anomenen 'Microespais'. Les aules estan dividides en aquests microespais, els quals potencien l’autonomia de l’infant i l’interès per aprendre. A cada Microespais es troben tasques, reptes o propostes sistemàtiques per a que l’infant pugui avançar en el seu procés d’aprenentatge. En un dels Microespais el docent acompanya el procés cognitiu que sorgeix del projecte, personal o col·lectiu que s’estigui portant a terme.\nEl director del centre, Pere Màrmol, constata que la qüestió de la segregació escolar no és tan sols un problema de determinades escoles, sinó que afecta "el conjunt de la societat". Entén que és responsabilitat principal de l'administració, que és qui ha d'intentar resoldre-ho en primera instància, però no pas únicament. "També ho són els propis centres educatius que han de saber oferir un projecte atractiu a les famílies. No cal que sigui especialment innovador, però sí rigorós i de qualitat", constata. I també apel·la a la responsabilitat ciutadana, de cada mare i pare. "Si diem amb la boca ben grossa que 'volem acollir' però després evitem les escoles amb més alumnes immigrants... Clar que com a ciutadà individual no pots salvar el món, però sí que pots aportar el teu gra de sorra", constata.


Cuino ergo sum: Restaurant La Fornal dels Ferrers (Terrades, Alt Empordà)\nRestaurant La Fornal dels Ferrers (Terrades, Alt Empordà)\nN'esperàvem més, d'aquest restaurant situat al petit poble de Terrades. La meva dona em va regalar un diar aquí amb un d'aquests bonus de descomptes que habitualment circulen per internet. És un establiment recomanat per la Guia Michelin 2014 i anys anteriors.\nLa sala era molt maca i acollidora, amb un predomini evident de la fusta. Molt còmode i a més, com que tan sols hi havia una altra taula més ocupada, es pot dir que teníem tot el restaurant per a nosaltres, de conya. Tot i així, el servei no va brillar sinó més aviat al contrari. El cambrer amb prou feines coneixia el nom dels plats que ens anava servint!\nL'oferta va consistir en un petit menú degustació que constava dels següents plats:\n- Platet amb una mini croqueta, una petita tassa de cafè (literal) amb un raig de gaspatxo (van dir que de síndria però em fa l'efecte que el color delatava l'absència d'aquesta fruita), i una minúscul cruixent farcit de bacó. Els fregits, amb massa oli, servits directament sobre el tovalló, juntament amb la tasseta de cafè amb gaspatxo malanomenat de síndria.\n- Milfulls de carxofa amb foie gas mi-cuit i reducció de garnatxa. Trist milfulls en què hi havia més massa brick (de nou amb excés d'oli) que no pas carxofa. El foie gras no el vaig percebre i la reducció de garnatxa, amb prou feines.\n- Gambes. Bé, aquest platet sí que va estar en condicions. Molt bon producte, al qual no li calia gaire elaboració per poder expressar tot el que ens pot oferir.\n- Magret d'ànec embolicat amb pasta de full. Podia haver estat molt bo si el farcit (el magret) no hagués estat extracuit i, per tant, eixarreït. Llàstima.\n- Galta de vedella a baixa cocció. Tenia poc de melós i per tant aquesta baixa cocció, o bé no hi era, o bé no havia donat bons resultats. La carn estava una mica estellosa i, tal com es pot apreciar en la fotografia, banyada en una salsa sense lligar pas gaire.\n- Copeta de iogurt amb melmelada de fruita vermella. Era iogurt amb gelat, una barreja que a mi francament no em va acabar d'agradar. Fluixet.\nVam acompanyar el malaguanyat àpat amb un Viña Herdad rosé 2013 de Segura Viudas (DO Catalunya) que ens va agradar bastant.\nI fins aquí l'àpat un xic decebedor. Esperem que la propera vegada tinguem més sort, com acostuma a ser.\n(Data del dinar: dissabte, 12 de juliol de 2014)\nPublicat per Albert Aragay a 17:26\nJordi Castaño 8 de setembre de 2014 a les 11:57\nM'ha colpit la fotografia de la galta de vedella... I més per que precisament vaig preparar-la a baixa temperatura, aquest mateix cap de setmana i no em va semblar un plat complicat i el resultat va ser senzillament espectacular. Si tens oportunitat de veure el resultat a la meva pàgina de Facebook podràs comparar... ;-)\nSegueixo pensat que amb això dels tiquets de descompte de segons quins restaurants s'ha d'anar amb molt de compte.\nUna veritable llàstima de menú... Salutacions!\nAlbert Aragay 8 de setembre de 2014 a les 18:36\nEn fi Jordi, que t'hauré de donar la raó... de vegades aquests tiquets tenen cops amagats amargants. Per sort, d'altres vegades, l'encertem! Ja he vist la teva galtona ja. Jo diria que aquesta no va ser cuita a baixa temperatura, o no prou temps. No sé, alguna cosa va fallar, està clar, i no només en aquest plat.


El taronger del vailet | Benvinguts\nBenvinguts i benvingudes a la web de la llar d´infants el Taronger del Vailet a Badalona.\nEls més de 40 anys d´existència es tradueixen en una amplia experiència i qualitat educativa.\nLa nostra llar d’infants és oberta a les famílies i participativa amb l’entorn, que obre les portes a una metodologia basada en la neuroeducació i proporciona un enfocament vivencial, integrador i transdiciplinar d’ensenyament-aprenentatge, on l’infant és el motor actiu del seu desenvolupament. les mestres i les famílies coordinant i col·laborant acompanyaran a l’infant en tot moment en el seu camí de creixement.\nEls acompanyem en el seu procés educatiu treballant l’autonomia, l’adquisició d’hàbits tan d’higiene com socials, els valors de la convivència , el respecte i la creativitat. amb un equip professional acuradament seleccionat i experimentat, les famílies podreu gaudir amb tranquil·litat d’aquesta primera etapa educativa i veure com els vostres fills van aprenent mentre juguen.\nEn aquest espai trobareu diferents apartats i continguts perquè pugueu conèixer de més a prop la nostra escola.


tens un racó dalt del món: Gràcies per la música\nEscriure és una de les meves gràcies passions des de fa 25 anys; llegir, des de sempre; llegir en públic, un plaer que creix. I llegir en públic, acompanyat de música en directe, això ja no té nom.\nHe tingut la sort de poder gaudir d'aquest plaer molts cops, recitar les paraules bressolat per les notes que un músic, molt, molt a la meva vora, acarona amb precisió. Les meves emocions creixen, em deixo portar de la mà pel ritme, per l'harmonia, m'ajuda a aturar-me els segons exactes per caminar junts, per deixar que la frase faci els seu efecte, que el públic, i jo, collim els fruits sembrats a mitges.\nGràcies per la música, Toni Just, Jesús Fusté i la seva banda, David Espinós, Albino Tena, Montse Castellà, Pere Pèries, Joan Masdéu, Pedro Alférez, Nelson Poblete...


Fe i país: mossèn Ballarín | Articles d'opinió | Plataforma per la Llengua\nFe i país: mossèn Ballarín\nFrancesc Marco Dissabte, 23 d'abril de 2016\nGósol no és només un espai de camins i silenci a tocar del Pedraforca. És també el traç pictòric de Picasso i, és clar, ha estat també des de fa uns anys la llar d'un capellà sense jerarquia, digne continuador de mossèn Cinto, el més estimat pels feligresos.\nJosep Maria Ballarín (Barcelona, 1920-Berga, 2016) és, segurament, un dels capellans més coneguts del nostre país. Ja el 1989 la seva inspiració literària quedà plasmada a Mossèn Tronxo.\nLa publicació de l'esmentada novel·la va esdevenir un fenomen editorial i van seguir-ne nombroses reedicions pròpies d'un text enginyós i àmpliament llegit. Més d'una quarantena de títols han sortit dels seus papers. Per a ell, pregar i escriure era el pa de cada dia.\nLa vida de Ballarín, des de ben jove, ha estat marcada també per la seva voluntat de "fer país". El mossèn va esdevenir una persona a qui calia recórrer per a activitats semi-clandestines del catalanisme des de meitats dels cinquanta: defensar la llengua catalana i enfortir la consciència nacional. També Joan Fuster i els joves valencianistes de l'època farien pregàries al vent de Queralt estant.\nNo seria fins a la dècada dels noranta que Ballarín ascendiria geogràficament a la muntanyenca Gósol. Però els dies freds d'hivern els passava a Berga i va ser a la ciutat de la Patum on vaig entrevistar-lo, un dia de Nadal a Reis, ara fa un lustre.\nParlàrem de la importància que la llengua, la cultura i l'Església han tingut i tenen per al nostre país. Ho feia amb el seu posat característic, ulleres de lector i ben acomodat a la butaca. L'acompanyava l'Emília, que ell anomenava Santa Emília.\nA Gósol, com abans a Queralt, Ballarín ha estat el suport necessari per a veïnes i veïns. Quan se l'ha necessitat, ell hi ha estat. Un any i un altre, fins als 96, que Déu n'hi do.


mireia 2018-01-05 14:24:34 UTC #262\nExacte. Que ningú no es pensi que estic a favor de la violència, però em sembla que si ells haguessin fet servir uns quants garrots seria una altra cosa.\nDesenganyem-nos, a partir d'ara tots hem d'estar disposats a qualsevol resposta per part seva. Hem de ser conscients que tornem a ser a l'època franquista (sense exagerar).\nprosaic 2018-01-05 14:25:15 UTC #263\nSi et va dir això, no veig pas clar que ho fes per cap menyspreu als catalans. Sona més com a una reafirmació de la seva identitat castellana, qual cosa és totalment lloable. Tenen dret a estimar la seva terra més propera. "De dir que les sevillanes no son d'aquí". Com si volgués aclarir a uns catalans que "no us cregueu que ens empassem totes les cultures espanyoles pel fet de ser espanyols. Nosaltres, a l'igual que els catalans, també tenim cultura pròpia".\nNo sé. Vosaltres apart de sentir la seva frase sabeu la cara que feia i el to. Jo no. Només intento jutjar per aquesta frase que és força curiosa.\nADA 2018-01-05 14:31:07 UTC #264\n— Carles Puigdemont (@KRLS) 5 de gener de 2018\nADA 2018-01-05 14:35:02 UTC #265\nJo opino com en @prosaic\nCastella té la seva cultura i no són sevillanes.\nFa temps vaig estar a Salamanca i em van dir que ells sentien com a seusi de Castella.\nEl sentiment d'estar vinculat a una Terra i a uns origens és quelcom d'universal.\nJo penso que escaña és una intelèquia generalista... españa com a tal no existeix, la realitat la forma una gran diversitat cultural...\ndovima 2018-01-05 15:06:32 UTC #266\nHola UUVV. Fa dies que estava bastant desconectada però avui m'he quedat molt plof. Veig que com vosaltres... Estava convençuda que el deixarien lliure per tal que ens barellessim entre nosaltres, no pas perquè jo ho cregués, i perquè tenia l'esperança que Puigdemont estigués moguen coses...\nNo ens queda res més que seguir tenint esperança perquè Puigdemont aconsegueixi formar govern, encara no se com, espero com un James Bond o quelcom similar.\nAlgú de vosaltres és a CDRs? El meu des d'abans del 21D que no s'ha reunit... Tinc ganes de saber què volen fer a partir d'ara, a part d'anar tots els dilluns a la plaça de la vila a manifestar-se pels presos polítics\nPerò el que no em trec del cap i em comença a preocupar per primera vegada des que som en aquest vaixell és que un amic indepe em va dir que ens aplicarien la faula de la granota en aigua tebia i quan volguessim reaccionar estaríem cuits. I ara mateix tinc totalment aquesta sensació, que ens couen a foc lent, que se vea el efecto sin que se note el cuidado, amb tot el que estan fent: TV3, diners que se'ns queden, gent empresonada i més que n'intenten, no afluixen sino que apreten...\nCrec que tots pensem què podem fer que sigui efectiu però no ens en sortim...\nQue tingueu bons reis republicans!!!\nprosaic 2018-01-05 15:57:36 UTC #267\nSobre la faula de la granota en aigua tèbia discrepo totalment. No és la nostra situació. Estem mobilitzats, revolucionats, ells van fent, però ja farem nosaltres quan faci falta.\nvturiserra 2018-01-05 16:37:43 UTC #268\nMira per on, algú de l'Estat reconeix la violència de l'Estat. Els estiraran les orelles.\ndovima 2018-01-05 16:53:54 UTC #269\nM'alegro que discrepis... i espero que estem més revolucionats del que em sembla. Darrerament les nostres movilitzacions em semblen paper mullat. Tinc la sensació que ens anem apagant...\nQui de nosaltres va anar ahir a movilitzar-se? Vaig llegir-ne 1. Llaços grocs, espais buits a taula... ho respecto però crec que no serveix per a res que ens ajudi a avançar. Espero que formem govern, perquè van reduïnt pressupost i mica mica ens ho treuen tot. I jo em trobo aquí llegint, sense fer res...\nAlba 2018-01-05 17:09:57 UTC #270\nUs desitjo uns molts bons Reis\nAlba 2018-01-05 17:14:30 UTC #271\nJo, per la meva part, vèia que la cosa quedaria així!\nPerò també sé que aviat vorem la fi d’Spanistan! Més aviat del que creiem!\nElls NO volen catalans!! Però Catalunya té més de 1000 anys! Mai podran amb nosaltres! Són insignificants! I a cada embat som més forts!\nFem el bé, pensem Sà i siguem persones!!\nElsa 2018-01-05 17:23:16 UTC #272\nJo, per desgràcia,penso com la @dovima, hi estic d´acord al 100 % .Ens estan coent a foc lent,i que es tracta de que se vea el efecto sin que se note el cuidado\nL´exemple de Tv3 es el mes clar.\nI saben que van bé,mira, no els hi cal ni procurar batalles internes entre els partits indes.\nNo els hi cal ni deixar anar en Junqueras.\nADA 2018-01-05 17:28:09 UTC #273\nJunqueras: "Transformeu la indignació en coratge"\nMissatge del vicepresident després de la decisió del Suprem de mantenir-lo empresonat\nElsa 2018-01-05 17:42:13 UTC #274\nMolt bonica la frase d´en Junqueras,@Ada, però el coratge, em sembla que només ens servirà per soportar el que com molt bé diu la @mireia, torna a ser una època franquista (sense exagerar).\nA mi em passa com a la @Dovima,estem aquí llegint sense fer res, mentre el nostre país s´enfonsa.\nI mes que s´enfonsarà,sense els dos pilars que van soscavant i debilitant, l´Escola catalana i els mitjans de la CCAA, en especial tv3.\nEls miserables anticatalans que estan ocupant el nostre país,i aquí incloc molts nascuts aquí,ja gosen qüestionar impunement l´immersió.I això es el principi del fi, si s´en surten.\nElsa 2018-01-05 17:45:03 UTC #275\nNo m´he vist capaç de llegir-ho sencer.\nMat 2018-01-05 17:45:59 UTC #276\nAmb l´'única diferència que si la música en lloc de ser de Sevilla hagués estat irlandesa, sospito que no hauria dit res.\nNuriav65 2018-01-05 17:46:40 UTC #277\nJo tbe penso igual. No veug sortida de moment.\nNuriav65 2018-01-05 17:49:58 UTC #278\n📣 Els CDRs reprenem la tasca d'intentar acabar el 100% del recompte paral•lel. Queden actes per aconseguir, podeu c… twitter.com/i/web/status/9…\n3:02 AM - 5 Jan 2018\nElsa 2018-01-05 17:54:30 UTC #279\nEs inútil lamentar el que no varem fer,i analitzar l´actitud il·lusa d´en KRLS quan va proclamar i suspendre.\nPerò el que no té explicació, es que si es fa això per evitar qualsevol violència, i es parla del pacifisme com a via,no seguim ara,tampoc,en una via pacifista.\nOK, no defensem el Parlament, ni els aeroports, ni res.Per que ens amenacen amb morts.\nMostrem la capacitat d´aturar el país, com el dia 3 i un altre dia posterior que ara ja no recordo, el dia que van aturar l´AVE i les carreteres.\nI desprès res mes.\nEns falten persones amb capacitat de liderar.De moure les masses.\nElsa 2018-01-05 17:58:03 UTC #280\nAquests estan en una pantalla passada. (Queden actes per aconseguir, podeu consultar les que falten...)\nNo cal perdre el temps i sobretot l´energia fent recomptes paral·lels, sobretot quan tothom sense excepció, reconeix que hem guanyat.\nMes els hi valdria pensar com podem fer alguna cosa que colpegés els nostres adversaris.\nI que ens donés una mica d´esperança.\nmontserrat 2018-01-05 18:07:55 UTC #281\nuuuiii, com estem.\nau, va, que cada cop que passa alguna cosa que nes desinfla, tenim sorpreses posteriors.\nAra ens tenen matxacats, pero potser ho fan rapid perque saben que s¡'els hi acaba??????\nAra, jo tambe torno a dir que s'han de fer coses contndents, sino ara, a partir deldia 17


Entrevistem Manel Piñero i Lluís Altés, actors - auva!cat\n14 març 2013 17 març 2020 RedaccióLeave a Comment on Entrevistem Manel Piñero i Lluís Altés, actors\nLluís Altés i Manel Piñero, protagonistes de “Culpables”\nDissabte, dia 10 de març, part de l’equip d’auva!cat vam assistir a “Culpables”, un thriller portat al teatre per la Companyia de teatre Comtaskedat i Porta 4 i molt ben defensat a l’escenari per Manel Piñero i Lluís Altés. Durant els casi 70 minuts que va durar, la trama ens va atrapar a tots fent-nos gaudir d’un espectacle que, a estones, et feia riure i, altres vegades, et neguitejava fins al punt que l’angoixa s’instal•lava a la teva ment. Molts canvis de registre per dos actors que es deixen la pell a l’escenari mentre l’espectador espera un desenllaç incert. Després de la feina feta i un cop rebuts a altres mitjans de comunicació, Manel Piñero i Lluís Altés encara van tenir temps de dedicar-nos una estona per respondre a les nostres preguntes. Un temps compartit del que, a continuació, us resumim el principal.\nCulpables es tracta d’un thriller, gènere que no acostuma a ser gaire comú al teatre. Quina acollida ha tingut del públic?\nLluís: Molt bona. Realment, és el que acabes de dir; actualment a la cartellera hi ha molta comèdia, també molt musical però no hi ha thriller. Com és un gènere diferent i vam anar a parar a una sala alternativa, la gent que anava ja sabia el que es trobaria i ens recomanava. Mitjançant Atrápalo ens van recomanar molt.\nHeu fet temporada a Porta 4, la sala a la que el Lluís fa al•lusió oi?\nLluís: Sí, inicialment havíem de ser en cartell dos mesos però ens van demanar allargar. Com que jo havia de ser pare només vam poder allargar mig mes però, si no hagués estat per això, hauríem estat 3 mesos.\nDurant tot el temps que vam estar allà vam omplir la sala quasi tots els dies. S’ha de dir que Porta 4 és una sala petita, que es troba fora del circuit comercial, i que la gent que hi anava ja sabia que no es trobaria amb una comèdia per molt “Homo APM” que el Manel sigui. Sabien que es trobarien amb una cosa diferent, molt més dura.\nHem pogut veure com la trama enganxa als espectadors i el neguit i l’angoixa s’instal•la a les ments de tots. Fins a quin punt us atrapa a vosaltres?\nManel: Doncs la veritat és que enganxa molt. L’obra té part de comèdia i també molta angoixa. Durant els 60 minuts que dura passes de fer el ruc a estar acollonit, d’estar seriós a adoptar una postura desafiant,… Això implica molts registres en molt poc temps i t’obliga a estar molt concentrat i dins de l’obra en tot moment.\nAquesta barreja de broma i crueltat és la que volem que sigui present fins al final. El que pretenem és que la gent no descobreixi fins que acabi l’obra si es tracta d’una comèdia o d’un thriller. Si tot plegat és una broma pesada o és realitat.\nAquest constant canvi de registre suposo que, des del punt de vista interpretatiu, implica molt d’esforç requerint un enorme desgast d’energia oi?\nLluís: Ell està assegut però en realitat no està quiet i acaba suant. Jo, que sóc bastant lent de moviments, acabo suant també. Així doncs, alguna cosa passa.\nEll passa d’un paper a un altre amb molta facilitat: de l’imbècil a l’amable, de l’amable a l’imbècil un altre cop. Després del sobrat a l’acollonit. Tots aquests canvis de registre dels quals parlem mentalment cansen molt.\nPer la meva banda, jo sóc psicòpata, després sóc amic, posteriorment torno a ser psicòpata, després sóc actor…. Si acabem suant no és pel moviment físic sinó per la concentració i l’esforç que requereix l’obra.\nVeig aquí força personatges televisius i cinematogràfics, el Manel Piñero (Homo APM), el Lluís Altés que ha participat en curtmetratges i algun llargmetratge, inclús el director, el Serapi Soler. Que fa tanta gent de la tele i del cinema fent teatre?\nManel: Nosaltres som actors però ens estem formant i creiem que la millor manera d’adquirir experiència és enfrontar-nos a 100 persones, com les que hi havia aquesta nit, “a pèl” havent de superar sobre la marxa tot el que no surti com inicialment estava previst.\nLluís: Tan si és televisió, com si és cinema o teatre es tracta de jugar, d’actuar, que és el que ens agrada. Simplement, es tracta d’explicar una història a través de la nostra actuació.\nEl Serapi Soler destaca com a director de curtmetratges. És per això que l’obra destil•la aquesta atmosfera cinematogràfica?\nLluís: Sí. Això és degut al Serapi. Si haguéssim tingut un altre director segurament ho hagués plantejat d’una altra manera.\nManel, en alguna entrevista has afirmat que creus que el personatge d’Homo APM que interpretes al programa Alguna pregunta més? t’encasellarà i que, per això t’agradaria fer de dolent en alguna sèrie. En aquesta obra canvies totalment de registre. Podríem dir que t’has tret l’espineta que tenies?\nManel: No, no… això és una prova de laboratori. És únicament un petit entrenament.\nSóc conscient que el personatge d’APM em marcarà de per vida. Estic molt orgullós perquè m’agrada molt el que faig i considero que tinc sort perquè sempre m’he volgut dedicar a l’humor i això m’ho permet aquest personatge televisiu. No obstant això, tampoc seria el primer cas d’un actor que ha fet un personatge que li ha marcat molt i després ha fet altres coses. Jo tinc l’esperança que la gent, de mica en mica i a mida que jo vagi fent coses diferents, vegi que puc defensar un paper que no sigui l’Homo APM igual que un altre actor.\nEm costa que sou amics i vau estudiar periodisme junts. Us vau imaginar mai que acabaríeu fent una cosa així plegats?\nManel: El primer dia no.\nLluís: Però el segon sí.\nA la carrera ja vam veure que érem dos pallassos i després vam tenir la sort d’anar a treballar al mateix lloc. Un cop treballant plegats, vam corroborar-ho i vam veure que havíem de fer junts alguna cosa.\nVan passar els anys, ens vam retrobar i per una sèrie de circumstàncies vam dir: tire-m’ho endavant. Vam trobar al fenomen del Serapi, vam trobar a un molt bon guionista, vam trobar al Roger, que és el tècnic, i quan teníem l’equip i teníem la història ho vam fer realitat.\nActualment esteu de gira?\nManel: Sí, aquesta és la intenció. En principi estem oberts a qualsevol actuació que pugui sorgir.\nLluís: De fet, igual ens programen a un teatre a Barcelona i això possiblement dificultarà una mica voltar però intentarem combinar-ho en la mesura del possible.\nEns podeu parlar de propers projectes?\nManel: No encara. Volem fer alguna cosa que sigui diferent: una comèdia, però de moment és l’únic que sabem.\nPer acabar m’agradaria fer un joc amb vosaltres. Jo us llançaré 5 paraules i vosaltres dieu la primera frase que us vingui al cap.\nLluís: Una grandíssima obra de teatre que tothom hauria d’anar a veure com a mínim un cop a la vida.\nManel Piñero (pregunta pel Lluís Altés)\nLluís: Una grandíssima persona, un gran actor, molt bon amic i molt bon xaval.\nLluís Altés (pregunta pel Manel Piñero)\nManel: Un mirall, un reflex, un home que es deixa emportar pels seus somnis i per les seves il•lusions, que ho està fent molt bé i que arribarà molt lluny.\nLluís: Molta por, però una por que ben gestionada és molt gratificant, un orgasme.\nManel: Una font per fer-la gaudir, una oportunitat, una motivació.\nPart de l’equip auva!cat amb Lluís Altés i Manel Piñero\nDesprés de compartir una bona estona i uns riures amb ells, l’equip d’auva!cat ens vam acomiadar desitjant-los molt d’èxit en aquest i en els futurs projectes. Mil gràcies per haver-nos atès tan amablement.


La famosa paga d'Urdangarín a Suissa\nLa famosa paga d'Urdangarín a Suïssa\nSi la noticia que tots voldríem llegir no existeix, per què no la elaborem?\nUrdangarín el pervers, el marit de la filla del Rei que no sabia res i que ha servit per demostrar que la justícia és més igual pels uns que pels altres, resulta que a més de no anar a la presó, cobra tres mil euros al més. Ei, i no és broma! Ah, i sobretot, comparteix-ho...\nI pel mig de la indignació, publicitat d'hotels a Ginebra i d'ofertes laborals a Suïssa... Delirant. Bé, però, aturem-nos a les dues últimes línies. On hi diu que la font de la noticia és eldiestro.net. Vaja, una marca de garantia informativa. Anem-hi doncs, a veure què passa...\nVaja, eldiestro.net diu al final de la seva peça (peça, per cert, igual que l'anterior, o millor dit, l'anterior és igual que aquesta, que és d'on ha copiat el contingut) que ho ha tret de "aquí hay noticia". Doncs entrem-hi a veure què hi trobem. Ah guaita, hi ha un apartat amb les noticies més vistes de la pàgina. Mirem quins temes tracten i com els tracten:\nMmm... no sé, les noticies d'aquesta gent són una miqueta estranyes, no troba? Sap què? Miraré a veure l'avís legal d'aquesta gent del "aquí hay noticia" a veure si aclareixo alguna cosa...\nDoncs sí, tot aclarit. Això sí, al menys tots han tingut el detall de citar la font. I un cop a la font només calia investigar una miqueta bastant per trobar la veritat. És d'agrair.\nI del gendre al sogre\nSi fa cinc anys em diuen que la monarquia espanyola seria el pim-pam-pum que usarien el CNI i dos grups de comissaris del Cuerpo Nacional de Policia per passar comptes entre ells, m'hauria pessigat fins a fer-me molt de dolor. I ni així m'ho creuria. I resulta que sí. Miri, miri, que han publicat aquesta setmana al diari d'Eduardo Inda:\nIncreïble, el rei emèrit convertit en el camp de batalla d'una guerra a mort que no accepta presoners. Però, anem a pams. Primer tema, aquestes exclusives, d'on surten? Ho explicava al nostre diari en Joan Maria Piqué. I, segon tema, com diu un amic meu periodista que coneix molt bé de què va el tema i que aviat tindrà informació molt bona sobre aquesta qüestió, això només és l'aperitiu.\nEl que estan fent ara és reciclar informacions antigues com a avís: o afluixeu o sortiran coses més grosses. La pregunta és: les tenen aquestes coses grosses o és un farol? Recorda a Bárcenas? Deia que tiraria de la manta i ara no sabem si és que no tenia manta o la tenia i han pactat alguna cosa que, per suposat, desconeixem. Ho veurem (o no) aviat. En el cas de Bárcenas i, sobretot, en la guerra entre comissaris i la inestimable col·laboració del CNI.\nI a la festa hi faltava el nét i nebot\nFrolian és un regal pels mitjans. Quan no és una baralla són les seves aficions, però sempre ajudant a empitjorar la imatge mediàtica de la família. Quina llàstima que aquesta família no tingui algun assessor, no? I que li facin cas...\nNo era l'assistenta, era la seva dona\nSegur que ja ha vist el vídeo. I si no, aquí el té:\nOur favourite live TV moment of the week by farpic.twitter.com/GXSCUl5hYI\n— BBC Newsbeat (@BBCNewsbeat) 10 de març de 2017\nEl senyor que xerra és el professor de Ciències polítiques i diplomàcia de Corea del Sud, Robert Kelly. I està valorant en directe a la BBC i via Skype la destitució de la presidenta sud-coreana. El vídeo va fer-se viral i mig món s'ha fet un fart de riure amb la situació. Però ara ve la segona part de la història...\nMolta gent va pensar que la dona que s'emportava a Marion i Jame, els fills del senyor Kelly, era una minyona o una mainadera. I no...\nI aquí va començar un debat que encara dura. Estereotips i prejudicis sobre les servicials i passives dones asiàtiques o desconeixement de que el senyor estava a Corea del Sud i, per tant, era probable que la seva parella fos d'allà?\nReconec que jo vaig pensar que era l'assistenta. Per què? Perquè, em vaig fer una pel·lícula en la qual ell hauria dit: "ara que els nens no entrin a la sala que estic en directe". I en la meva pel·lícula vaig imaginar que si aquella hagués estat la dona, hauria entrat darrera dels nens i hauria actuat d'una altra manera i no reptant pel terra. I és evident que em vaig equivocar. Totalment.\nBuscant 347 peus al gat\nUn canvi de direcció a TV3 és com llençar un bistec a uns gossos afamats que s'hi aboquen a devorar-lo sense pietat (i no estic dient gos a ningú, és una metàfora). I si aquest canvi el protagonitza algú amb personalitat i que no deixa indiferent, llavors el bistec és entrecot. I l'acompanyament no són precisament patates sinó pebrots.\nEl nomenament d'en Vicent Sanchis ha provocat unes reaccions esperades. Qui jo aportava que hi estaria a favor, hi està a favor, i qui apostava que hi estaria en contra, també. I per qui apostava que no diria res, no ha dit res. Per tant, res nou. Inclosos aquells clàssics intents de desqualificar i presentar com a perill públic algú que, se suposa, en un moment de la seva vida va fer una escandalosa i subversiva declaració:\nDeclaració que, un cop escoltada... Bé, escolti-la:\nNo, per molt que alguns ho intentin no som davant d'un cas Santi Vidal 2, no. Una pena. Per a ells, esclar...\nL'editorial ara està a la portada\nLa gent cada cop llegeix menys diaris de paper. Suposo que aquesta és la causa per la qual ara els diaris de paper ofereixen l'editorial a les noticies de portada. Seguim amb el tema del canvi de director de TV3 i aquí té un exemple:\nLa noticia ja inclou la opinió editorial i això està molt bé. Per dos motius:\n- Pel lector, perquè t'estalvia temps ja que amb una sola lectura tens noticia i opinió.\n- Pel diari, perquè així s'aconsegueix que algú es llegeixi l'editorial, que és allò que tothom publica i que ningú es llegeix.\nUn altre format molt lluït és la noticia recontracontrastada. En una mateixa portada del mateix dia, no una sinó dues noticies d'aquelles amb una font sòlida:\nA qui li ha reconegut el president Puigdemont això de la desconnexió? Qui ha vist com "nombrosos càrrecs es passen hores de la seva jornada laboral" navegant per Linkedin? Podria ser la mateixa persona? O potser no és cap persona sinó que es tracta de la segona part del "Sisè sentit?".\nQuan passa el que havia de passar\nLa vida televisiva és molt dura. Cada cop més. Entre la TV per internet, la TV a la carta, l'entreteniment que t'ofereix l'ordinador i el mòbil, els canals temàtics i els horaris laborals, les audiències televisives continuen baixant. Cada cop costa més captar l'atenció i cal anar superant límits:\nQuan un programa de TV ja ha expulsat una persona i la repesca s'arrisca a tenir problemes. Però, com que l'objectiu és que hi hagi problemes, per això la repesca. I si cal recuperar-la una tercera vegada, la recuperen. Els cops que faci falta. Per què? Bé, doncs per això:\nEFECTIVAMENT! Com vostè ja sap, per l'audiència!!! Quan l'audiència baixa, cal augmentar la dosi de merda. I mai millor dit. Un programa que està dissenyat per la batussa permanent, per l'espectacle de les misèries humanes més baixes, per convertir el cretinisme en entreteniment i als cretins en ídols de la massa, què i a qui espera veure-hi? Doctors en mecànica quàntica o Aída Nizar cagant al terra?\nEl més meravellós és que després de tants anys de repetir la trampa, quan el programa que contracta aquest personatge es fa l'ofès i el digne i expulsa el ninot que genera l'entrada de diners, després el torna a recuperar i el torna a expulsar, una part important de l'audiència, es continua creient el teatret. Senyal de que qui el munta en sap molt.\nVist i Escoltat El 3% (que ara és el 4) i el procés Iu Forn\nVist i Escoltat Ha deixat d'interessar el Procés? Iu Forn\nVist i Escoltat La mentida va barata (i tots la comprem) Iu Forn\nQuina mena de peridisme d'investigació de pa sucat amb oli és aquest, IU ? No podeu esmerçar-vos una mica més i fer-ho amb una mica més amb cara i ulls?. Va que no costa tant!\nEl que més m'agrada de l'Iu Forn, és el collage que ens fa cada diumenge. Així qualsevol fa articles, i d'això en diuen "periodisme", quins pebrots que tenen alguns, i sobretot que esperen que a finals de més els paguin una nòmina per fer això.


7.2 BRECHT: SPARTAKUS « L'Altra Mirada\nDijous 21 de Octubre 2021\n7.2 BRECHT: SPARTAKUS\n“Y si un día me da la gana de bajar dos estrellas del cielo y dárselas a alguien para que le sirvan de gemelos de camisa, no quiero que un desangelado pedante, con el dedo levantado, me advierta que estoy creando un problema en los atlas de astronomía de los escolares”.\nRosa Luxemburg, carta a Luise Kautsky, 26/1/17.\nLa primera obra de B. Brecht que es va representar duia per títol Spartakus. Sembla que el 13 de febrer de 1919 ja havia acabat d’escriure una primera versió encara que va continuar treballant-hi durant l’any següent, hi ha també una versió de l’acte quart de 1953. Al març del 19 tras la lectura del text per part de Lion Feuchtwanger es canvià el títol i l’obra passarà a dir-se Trommlen in der Nacht (Timbals a la Nit). S’estrenarà a Munic al Kammerspiele Theater el 29 de setembre de 1922.\nL’acció teatral es desenvolupa (del vespre al matí) al mateix temps que la lluita revolucionària als carrers de Berlin, sovint se senten crits que venen de lluny, els renous dels canons i de les ametralladores, la gent que corre cap als barris que s’han alçat per la revolució. Rosa Luxemburg encara és viva, una venedora de diaris anuncia: “Diaris! Espàrtac als diaris! Rosa la Roja parlarà a l’aire lliure al zoològic. Estat de setge. Revolució!”\nLa guerra ha acabat. Hi ha qui ha fet diners com és el cas del matrimoni Balicke, els pares de n’Anna; també s’ha enriquit en Murk un altre nou ric amb qui la volen casar el més aviat possible perquè els temps són convulsos. N’Anna i en Murk s’entenen de fa temps i ella està embaraçada. Comença l’obra amb l’anunci del prometatge, tot està a punt per a un casament ràpid però l’antic promès d’Anna, l’artiller Kragler, apareixerà després de quatre anys sense donar senyals de vida i quan tothom el donava per mort. Anna i Andreas Kragler es retroben.\nA un moment determinat sembla com si l’artiller, la revolució i una lluna gran i vermella hagin vingut junts, “Vostè –diu el pare d’Anna-ha portat aquella lluna vermella i darrere seu hi ha els fusells del barri dels diaris”.\nLa situació dins el grup de personatges i en la ciutat és ben complicada, –hi ha massa coses en joc– afirma algú i Brecht posa la distància suficient com per no caure en cap tipus de romanticisme. Murk veu desfetes les seves esperances d’un prometatge curt: “No hi ha res més que una borratxera d’aiguardent! No hi ha res més que un mal fulletó! No hi ha res més que la neu que va caure l’any passat!” Andreas Kragler sabent-se traït per la seva al·lota encapçala un grup de companys que s’adrecen a la lluita, fins i tot n’Anna sembla disposada “a baixar als suburbis, a les tenebres, al no-res”. Però la parella es retrobarà al mig de la ciutat i l’artiller abandonarà els amics per anar-se-n amb la seva estimada, com algú exclama amb ironia, “l’Etern Femení l’atreu cap amunt”.\nLes confessions finals de Kragler davant el grup i la promesa finalment recuperada són contundents: “Gairebé us heu ofegat en llàgrimes per mi i jo no he fet res més que rentar-me la camisa amb les vostres llàgrimes. És que la meva carn s’ha de podrir a la sèquia perquè les vostres idees pugin al cel? Que esteu borratxos? […] Borratxeres i criaturades. Ara ve el llit, el llit gran, blanc i ample, (Anna) vine!”\nQuè manté aquesta obra de Brecht absolutament viva cent anys més tard? El reconeixement de la complexitat d’allò que s’ofereix als espectadors, la fugida de les solucions fàcils; complexitat, distanciament, llenguatge que talla com un ganivet, tot ens empeny a pensar per nosaltres mateixos. Deia Ricard Salvat ja fa uns quants anys a la presentació d’un volum d’obres de Brecht de les edicions de 1984 que “avui tots sabem que de Brecht cada cop ens interessa més el Brecht que no dóna respostes”. Allò que està passant als carrers de Berlín s’infiltra a la vida de tots i cadascú del personatges, ells ho saben, res no és fàcil, tot està per decidir, hi ha massa coses en joc. Desesperada, la mare de n’Anna exclama: “En uns temps com aquests, en uns temps com aquests! I el dia del teu prometatge! Anna!” L’obra es va representar a Munic amb l’escena muntada de la següent manera, “darrere d’unes pantalles de cartró d’uns dos metres d’alçada que representaven les parets d’una habitació hi havia pintada la gran ciutat de manera infantil.” També es recomanava penjar a la sala cartells amb frases com: “Cada home és el millor en la seva pell” o “No mireu amb aquests ulls tan romàntics”.\nLa ciutat que es dibuixa a l’horitzó és Berlín i els fets que “es narren” formen part de l’esclat revolucionari que tindrà lloc entre finals del 18 i mitjans gener del 19. Una anàlisi d’aquests esdeveniments sobrepassen i de molt l’espai d’un article com aquest i les capacitats de qui escriu. El període històric que va de la tardor de 1918 a l’estiu de 1919 són d’una intensidad i d’una importància excepcional en la història d’Alemanya. Assistim als desastres de la guerra que s’acaba. Alemanya es convertirà en molt poc temps en una república parlamentària. L’alt comandament militar i els nous governants estàn disposats a evitar que aquella situació de desastre es converteixi en revolució triomfant com havia passat a Rússia l’any anterior.\nA principis de novembre el moviment de consells obrers i de soldats s’havia estès per tot el reich. Karl Liebknecht havia estat alliberat el 23 d’octubre i Rosa un parell de setmanes més tard; els spartakistes havien agafat un tren en marxa, s’afegiren a una dinàmica profunda que portava directament a l’enfrontament entre el poder del nou govern i el dels consells.\nRosa Luxemburg va sortir de la presó de Breslau el 9 de novembre , aquell mateix dia va fer un discurs a la plaça de la Catedral i va marxar cap a Berlín. Immediatament s’incorporarà al grup dirigent de la Lliga Spartakus (Spartakusbund): Leo Jogiches, Karl Liebknecht, Wilhelm Pieck, Paul Levi i altres. Redactora del diari Bandera Roja (Die Rote Fahne), la seva activitat és intensíssima; cada vegada es dibuixen millor dues forces sobre el camp de batalla, la contrarevolució que abarca des dels grups antibolxevics d’extrema dreta fins la socialdemocràcia i les forces revolucionàries, obrers, miners, soldats.\nEl 10 de desembre el govern situa 10 divisions a Berlín per acabar amb el moviment però els soldat es neguen a continuar lluitant i les tropes es dissolen, no volen sentir ni parlar de lluitar contra enemics exteriors o interiors. Sis dies més tard es reuneix també a Berlín el Congrès dels Consells de treballadors i soldats, aquest esdeveniment i les resolucions que allà es prendran sembla ser un punt d’inflexió en la lluita revolucionària. El 24 de desembre es produeix l’atac de forces governamentals sobre la divisió de Marins establerta a la ciutat i considerada fidel a la revolució. Finals de desembre, Congrès per a la creació del Partit Comunista Alemany (KPD). Els atacs de les forces de la repressió sobre els treballadors, els seus diaris i les seves organitzacions són cada vegada més contundents. El 5 de gener gran mobilització contra la decisió del ministeri de l’Interior de destituir E. Eichorn, cap de de la policia de Berlín triat pels consells d’obrers. El 9 de gener ocupació de la major part de les fàbriques. Entre el 9 i el 12 les tropes recuperen el control dels diaris, de les casernes, de la ciutat. “L’ordre regna a Berlín”. Els revolucionaris fets presoners son afusellats de foma immediata.\nA una de les seves darreres cartes, adreçada a Clara Zetkin, Rosa afirma el següent: “No puc descriure […] l’estil de vida que duem -tots plegats- des de fa setmanes, el desori, els constants canvis de vivenda, les alarmes incessants. I enmig de tot això, treball esgotador, reunions, etc, etc. Literalment no he tingut temps d’escriure’t, el meu pis només el veig alguna nit i només unes poques hores. Avui potser sí que aconseguiré acabar la carta. El que passa és que no sé ben bé com començar de tantes coses que tinc per dir-te”.\nEs mantindrà al davant de la lluita fins al final, conscient de la importància del moment històric que vivia, de les enormes dificultats que es plantejaven als revolucionaris i amb diferències importants amb altres membres del grup dirigent d’Spartakus: “Karl, és aquest el nostre programa?” A un llarg paràgraf del programa d’Spartakus que ella havia redactat trobem, potser, el nucli de les seves posicions polítiques en aquell difícil moment:\n“Però l’Spartakusbund no és un partit que vulgui arribar al poder per damunt o per mitjà de les masses obreres. L’Spartakusbund és només la part del proletariat que és conscient de les seves fites, que, a cada pas, mostra a tota la vasta massa de la classe obrera la seva tasca històrica, que a tota fase parcial de la revolució lluita per assolir l’objectiu final socialista i representa en totes les qüestions nacionals els interessos de la revolució mundial proletària.\nL’Spartakusbund es nega a compartit el poder amb els lacais de la burgesia, com ara Scheidemann i Ebert, perquè veuria en una semblant cooperació una traició als principis del socialisme, un reforçament de la contrarevolució i una paralització del procés revolucionari.\nL’Spartakusbund mai no assumirà les tasques de govern si no és mitjançant la voluntata clara i inequívoca de la gran majoria de les masses proletàries alemanyes, mitjançant llur conformitat conscient amb les concepcions, fites i mètodes de lluita de l’Spartakusbund.”\n[…] La victòtia de l’Spartakusbund no es troba al començament, sinó al final de la revolució: coincidirà amb la victòria dels milions de proletaris socialistes. Alceu-vos, proletaris! És l’hora de lluita!” (Was will der Spartakusbund?)\nPerò el cercle sobre Karl i sobre ella mateixa es va tancar el 15 de gener de 1919. Ho narra Wilhelm Pieck, diputat del Reichtag i dirigent del KPD:\n“Em van arrestar juntament amb Liebknecht i Rosa Luxemburg al pis de Marcussohn, des d’on ens van portar amb cotxe a l’hotel Eden. Quan vam entrar al vestíbul, hi vam trobar una colla de soldats i oficials. Els oficials van començar a insultar la senyora Luxemburg amb molta insolència, per exemple: “Vet aquí la puta vella de la Röschen”. jo vaig protestar. Aleshores un oficial va dir: “Què vol aquest paio? Deu ser el seu enamorat. Foteu-li un joc d’hòsties!” A continuació van pujar Rosa Luxemburg per les escales. A mi em van acarar a una columna. Vaig veure que un oficial, a qui els altres denominaven capità, voltava pel vestíbul repartint cigarretes als soldats i dient: “Aquesta patuleia no ha de sortir viva de l’hotel Eden!” Al cap d’un quart d’hora, van ordenar dos soldats que em pugessin per les escales. Em van pujar fins el passadís, i vaig veure de passada el rètol “Capità Pabst” enganxat a una porta…”\nNi Karl Liebknecht ni Rosa Luxemburg van sortir vius d’aquell hotel. Els assassins de Rosa van llençar el seu cos a un canal i no va ser recuperat d’una reclosa del Landwehrkanal fins el 31 de maig. El 25 de gener, al cementiri de Friedrichsfelde s’havia enterrat un taüt buit al costat dels de Karl Liebknecht i 31 camarades caiguts. Com ella mateixa havia escrit a Sonia Liebknecht, “tu saps que moriré un dia en el meu lloc: a un combat als carrers o a una presó”. L’ordre regnava a Berlín i es va estendre per tot el país, ens ho detalla Gianni Carrozza:\n“Els consells de soldats van ser suprimits un darrere l’altre i la repressió es va estendre com una taca d’oli per les diferents regions: a principis de febrer, sobre la costa del Mar del Nord, al voltant de Bremen; a mitjans febrer, en el Ruhr, envaïda per cossos francs; a partir de finals de març a Berlín, els seus barris obrers van ser escorcollats a fons; en abril, en Baviera i al maig a Saxònia. L’esquema va ser per tot arreu el mateix: enfrontaments, caça de l’home, judicis sumaris i afusellaments massius, tortures, atrocitats, massacres que es van estendre al conjunt de la població, fins al punt que diversos testimonis de l’època van declarar que allò era semblant a una ocupació estrangera en temps de guerra”.\nEl camí a la barbàrie nacionalsocialista estava obert.\nRosa Luxemburg. La intransigència del seu compromís amb la revolució i el socialisme. L’aceptació dels deures que la lluita imposava amb l’ànim més alegre i combatiu possible. El rebuig a vessar ni una llàgrima de més de les necessàries. El seu amor a la vida, als éssers humans, la seva passió per les plantes. La seva força per dir la veritat en els moments difícils i davant els camarades i amics. No es va mossegar mai la llengua, formava part del seu caràcter, de la manera d’entendre la vida i la revolució. I no ho tenia gens fàcil. Polonesa d’origen, dona en un món d’homes, tenia al davant la cúpula d’un dels partits obrers més poderosos de tots els temps, un estat dins l’estat, el SDP, el partit de Lassalle, Bebel i W. Liebknecht, amb noms mítics com Kautsky, Mehring o Bernstein. Es va oposar amb determinació a la política del partit sobre la guerra, a l’aprovació dels crèdits militars al 1914.\nEra a la presó quan la revolució russa va triomfar l’octubre del 17, un any més tard va escriure “37 pàgines de quadern escolar amb llapis i 71 amb ploma” desenvolupant la seva crítica a la política de Lenin, Trotski i els seus amcis en temes tan fonamentals com la qüestió nacional o el desenvolupament de la democràcia i les llibertats en el nou règim soviètic. Si es repassa aquest escrit seu, més enllà de l’encert o no de les seves posicions sorpren el to, clar, directe, de camarada a camarada, lluny, llunyíssim de posteriors reverències acrítiques.\nLa seva llum encara ens arriba, la seva llum encara ens és necessària, potser no ens arriba amb la proximitat de un altre nom insigne marcat per la presó i la tragèdia, Antonio Gramsci, però això no vol dir que el seu pensament i el seu exemple no ens sigui necessari; potser aquesta distància ens empenyi amb més força a conèixer millor la seva obra, a pensar i actuar en el nostre present que d’això es tracta: d’evitar el compliment de les paraules de l’artiller Kragler a l’obra de Brecht: “el món és massa vell perquè vinguin temps millors i l’aiguardent és massa barat i el cel ja està llogat, amics meus.”\n(Si hi hagués alguna cosa interessant i certa en aquestes lletres és responsabilitat d’aquestes lectures: Helmut Hirsch, Rosa Luxemburg, edicions 62. Bertold Brecht, Teatre Complet I, Institut del Teatre (edició dirigida per Feliu Formosa). Rosa Luxemburg, Cartas a Karl y Luise Kautsky. Paul Frölich, Rosa Luxemburg. Vida y Obra, editorial Fundamentos. Gianni Carrozza, Le mouvement des conseils en Allemagne, rev. À contretemps.)


CANÇONS i MÚSIQUES DELS AVIS: Les modistetes\nSe n'ha posat en el poble\nun taller molt adornat\nd'unes noies modistetes\namb els adornos al cap.\nN'hi ha set o vuit d'aquestes\nque presume(ixe)n d'allò més;\na pesar de ser-ne guapes\nsempre passen pel(s) carrers.\nPer veure les modistetes,\nun jove diu qu(e) hi va anar\ni una noia anant depressa\namb l'agulla el va punxar.\nI el noi prou s'exclama\ni sospira tarda i nit\nperquè el metge li va dir-li\nque li haurien de tallar el dit.\nCusen enagos, fandilles,\ncamises i pantalons;\ntambé cusen samarretes,\ncalçotets i algun(s) mitjon(s).\nI n'han fet posar al diari\nque si se presenta el cas,\ntambé diu que en cosirien\nles puntes del cap del nas.\nLa mestressa de la casa\ndiu que té l'home enfadat\nperquè en cus les camises\nd'un senyor que és diputat.\nCom que fan tan bona feina\ni el senyor n'està agraït,\ndiu que va empenyar el seu home\nde sereno de la nit.\ntambé diu que en planxarien\nles teles de un matalàs.\nObservacions: L'única referència que hem trobat d'aquesta cançó ha estat dintre el volum III de "A Peu pels camins dels Cançoner" d'Artur Blasco. És una versió semblant recollida a St. Privat d'en Bas l'any 1986 amb el títol de "El taller de planxadores".


Vols veure La Fageda a vista d'ocell? Descobreix la nova ruta 'Fageda des del cim' - La Fageda Vols veure La Fageda a vista d'ocell? Descobreix la nova ruta 'Fageda des del cim' - La Fageda\nT’agrada La Fageda? T’agrada el senderisme i la natura? Tenim una proposta per a tu. A partir d’aquest estiu i per primera vegada connectarem la tradicional visita a la finca amb l’ascens a un dels cims del Parc Natural de la Zona Volcànica de la Garrotxa, un balcó natural i des d’on es veuen la majoria de cons volcànics de la comarca. Si tens ganes de descobrir el nostre projecte social, acariciar les vaques, aprendre com produïm els iogurts, postres i melmelades i, a més, veure La Fageda o el cràter del Volcà Santa Margarida a vista d’ocell i conèixer el procés geològic que ha provocat les erupcions en aquesta zona, no et perdis la nova proposta ‘Fageda des del cim‘.\nDurarà tot un matí, de 09.30 a 13.30h, i durant les vacances d’estiu l’oferirem els dimecres. La caminada ocuparà uns 90 minuts entre l’ascens i la tornada recorrent un total de 4,6 km amb un desnivell positiu de 270 m, i la resta de l’estona l’omplirem descansant i gaudint del paisatge, passejant tranquil·lament per la granja i la fàbrica de iogurts, mirant un petit documental i tastant un bon assortit de postres de La Fageda en una de les nostres sales de degustació. Es tracta d’una ruta de dificultat mitjana-baixa i l’edat mínima recomanada per a participar-hi és 14 anys. A continuació us ampliem tots els detalls i us expliquem com podeu fer la reserva, ja que les places seran més limitades que les de la visita estàndard. La cosa quedarà en petit comitè i entre amants de la natura. Ah, i no patiu per la calor! Us hem dissenyat un itinerari ben ombrívol i fresquet, sota els faigs!\nEl volcà de Santa Margarida, en primer terme, des del mirador de Colltort\nEn què consisteix la ruta?\nPrimer de tot, com sempre, us rebrem a la nostra finca i us explicarem quina és l’ànima dels nostres productes, perquè sapigueu en què consisteix el projecte social que desenvolupem des del 1982. Tot seguit, començarem a descobrir, pas a pas, el procés de producció del iogurt. Visitarem la granja, amb les vedelles, les vaques embarassades, i les lleteres; podreu veure en directe la munyida automàtica amb el nou sistema d’extracció de llet; i també escoltareu la música clàssica barroca que envolta els estables i fins i tot potser en veure alguna fent-se un massatge!\nUn cop explicat el procés que permet obtenir la matèria primera, en aquest cas la llet, ens n’anirem en direcció cap a la fàbrica. Si fos la visita tradicional, us seguiríem explicant com fermenta la llet. Però aquí hi trobem la principal i suculenta novetat de ‘Fageda des del cim’. Aparcarem una estona el procés de producció del iogurt i ens prepararem per enfilar en direcció a un dels pics del Parc Natural, conegut popularment com a Mirador de Colltort i a 847 msnm.\nSortirem de la finca en direcció al Volcà de Santa Margarida i arribarem fins a l’ermita romànica restaurada de Sant Miquel de Sacot, un dels punts d’interès del trajecte. A continuació travessarem la masia de Can Batlle i iniciarem, de mica en mica, l’ascens -hem de fer gana pel berenar-. Ens endinsarem en un bosc màgic, també fageda, però molt més tranquil·la i apartada de les rutes habituals i més concorregudes del parc. Serà un recorregut ombrívol i adaptat a l’etapa estival, perquè no patim excessiva calor, i conduït per un guia oficial del Parc Natural que també és membre de La Fageda.\nLa fageda ombrívola que creuarem de camí al cim\nUn cavall pasturant amb l’ermita de Sant Miquel de Sacot al fons\nUn cop a dalt, podreu veure, a vista d’ocell, més de 10 cons volcànics, entre ells el Volcà Croscat, el Volcà Santa Margarida o el Rocanegra, tres de les últimes erupcions de la comarca. Què redimonis hi fan tants volcans en aquesta comarca? Quan fa que es va acabar la festa volcànica? Hi ha perill de noves erupcions?\nUs ho explicarem, com també comentarem altres dels valors naturals del territori. De ben segur que les magnífiques vistes no us deixaran indiferents. I podrem interpretar i llegir el paisatge. Però ep! També hi pugem perquè podreu veure on érem just abans de pujar: veureu la nostra finca envoltada de la meravellosa fageda d’en Jordà.\nRuïnes del castell de Colltort\nPel que fa al castell, es troba en ruïnes i pertany al municipi garrotxí de Sant Feliu de Pallerols. Documentat per primera vegada al s. XI, actualment només es conserven vestigis de murs d’una antiga torre rectangular. Escenari de les guerres remences al s. XV i ocupat pel cabdill Francesc de Verntallat, ens servirà per conèixer un apunt històric d’aquest període final de l’edat mitjana.\nFormes espectaculars de les roques, prop del cim de Colltort\nDesprés d’un petit descans començarem el descens, i arribarem de nou al mas Els Casals. Ara sí, seguirem just en el punt on ho havíem deixat abans de començar la ruta fins a Colltort. Aprendreu com es produeix el nostre iogurt i també la melmelada. I al final, us mereixereu un bon tast després de mirar l’audiovisual del projecte. Tindrem iogurts, cremes, flams, gelats, iogurts batuts, torradetes amb melmelada… I, a més, us oferirem rilette i formatge produïts en granges de la comarca perquè els puguem maridar amb algunes les nostres melmelades.\nQuins dies es farà, a quin públic va adreçada i que us recomanem?\nDe moment i durant l’estiu la realitzarem tots els dimecres de 09.30 a 13.30h. Seran quatre hores d’activitat que inclouran la ruta senderista -uns 90 minuts aproximadament entre pujar i baixar a Colltort-, descansos amb interpretació de paisatge, la passejada per la finca i la degustació. Heu de tenir en compte que la ruta tindrà un desnivell positiu de 270 m i que caldrà portar calçat adequat per a caminar per muntanya, indumentària per si ens plou, aigua suficient, protecció solar i, sobretot, ganes de caminar i deixar-vos captivar per la natura salvatge del Parc. Per a l’observació de fauna, també podeu incloure a la motxilla uns prismàtics. No és una ruta gens difícil, però tampoc és un recorregut planer. L’edat recomanada és a partir de 14 anys. És molt important la puntualitat i convé que arribeu a La Fageda 15 minuts abans de l’inici de l’activitat.\nQuè us sembla tot plegat? Us engresca? Doncs ja podeu fer la reserva a través de la nostra web. Per més informació us podeu posar en contacte amb nosaltres al telèfon 972 68 10 11. Fins aviat!\nL’ermita de Sant Miquel de Sacot amb el volcà Santa Margarida de fons


Fent camí dins la boira: l'independentisme després de 2017 – IDEES\nPot semblar que faci una eternitat, però des de 2017 només han passat tres anys. Un indici de fins quin punt els temps polítics s’han tornat intensos i volàtils. Tot plegat porta a veure, en cada discussió política de cada dia, la més decisiva i definitiva de les batalles. Les bombolles de Twitter no són sinó la manifestació més evident i grotesca d’aquest presentisme extrem. Aquest article intentarà allunyar-se d’aquest vici, tot fent un exploració (necessàriament breu i incompleta) de les lliçons que l’independentisme pot extreure dels fets del 2017, tant pel que fa a la comprensió d’aquells fets com pel que fa a les passes que, en el futur, pot fer l’independentisme si vol tenir èxit en el seu propòsit de convertir Catalunya en una república independent. Una exploració que es limitarà al cas de Catalunya (no entraré, per tant, en el que passa a la resta dels Països Catalans), i que no pretén ser neutral (qui signa aquestes línies és independentista i de centre-esquerra); però que intentarà ser honesta, i per tant defugir el pamflet i la propaganda. He dividit l’article en quatre seccions: (1) un mínim balanç de la tardor de 2017; (2) un repàs a tres àmbits en els que, al meu entendre, l’independentisme hauria de treballar per enfortir-se i, també, per enfortir el país; (3) alguns apunts sobre com pot fer-ho; i (4) un apartat de resum i conclusions.\nEl 2017 de l’independentisme: victòries i derrotes\nUna pregunta recurrent, actualment, és per què l’independentisme “va ser derrotat” el 2017. Jo crec que és una pregunta equivocada, per com dona a entendre que el 2017 es va lliurar una única batalla (la de la independència unilateral) que l’independentisme va perdre. En realitat, l’octubre de 2017 es lliuren, com a mínim, dues batalles lligades al procés independentista endegat el 2012; ambdues interrelacionades, però diferents. Una és la batalla per culminar el full de ruta de Junts pel Sí, que en realitat és l’exposat per Artur Mas a finals de 2014, després del 9N: coalició Convergència-ERC, eleccions plebiscitàries, construcció de les anomenades “estructures d’Estat”, i independència amb o sense acord amb Madrid. Aquesta batalla culmina en la Declaració Unilateral d’Independència (finalment simbòlica) del 27 d’octubre de 2017, i aquí sens dubte l’independentisme surt doblement derrotat: no només no aconsegueix la independència, sinó que, segons tots els indicis, conrea una clara hostilitat en una part important de la societat catalana que, fins aleshores, havia romàs entre indiferent i tèbiament oposada al procés.\nPerò, de forma paral·lela a aquesta batalla, se’n lliura una altra que conclou en una victòria política rotunda de l’independentisme: la batalla del referèndum unilateral, iniciada amb el pacte de legislatura entre ERC i CiU de finals de 2012. La idea del referèndum unilateral té com a objectiu situar Madrid en la posició d’haver d’escollir entre tres opcions que, de forma diferent, reforcen l’independentisme: (1) negociar i acordar un referèndum a l’escocesa; (2) tolerar un referèndum o consulta unilateral; o (3) reprimir-lo per la força, arriscant-se així a donar a l’independentisme la simpatia d’una part de la societat catalana (i fins i tot de certa opinió pública internacional) que no comparteix l’agenda independentista, però que veu amb bons ulls la celebració d’un referèndum sobre la independència.\nL’octubre del 2017, l’independentisme surt doblement derrotat: no només no aconsegueix la independència, sinó que conrea una clara hostilitat en una part de la societat catalana que, fins aleshores, havia romàs entre indiferent i tèbiament oposada al procés\nL’independentisme va abandonar la batalla del referèndum unilateral a finals de 2014, poques setmanes abans del 9N, en transformar el que havia de ser una consulta en un “procés participatiu” de naturalesa imprecisa, on el vot a la pregunta (en si mateixa, estranya) era, en principi, tan vàlid com introduir el dibuix d’un unicorn a la urna. Això va ser rebut amb fredor per actors importants del moviment independentista; per això, era natural que, en el marc de les negociacions parlamentàries entre Junts pel Sí i la CUP, els anticapitalistes recuperessin la idea de fer un referèndum unilateral com a condició prèvia al seu suport als pressupostos de la Generalitat. Aquell gir tàctic, que se sortia del full de ruta de Junts pel Sí (però que era ben vist per una part de la coalició), va desembocar en l’1 d’octubre: un exercici formidable de desobediència civil en que l’Estat espanyol pateix una doble derrota, tant en termes d’autoritat (milions de persones acaben votant) com, sobretot, d’imatge davant l’opinió pública catalana i internacional; així com davant una part minoritària, però gens menyspreable, de l’opinió pública espanyola.\nL’aturada de país i les mobilitzacions del 3 d’octubre, que van anar molt més enllà de les parets de l’independentisme, van mostrar que el suport al referèndum i el rebuig a la repressió tenien un ampli suport arreu de la societat catalana. L’independentisme va confondre aquesta victòria, però, amb un mandat democràtic clar per dur a terme la DUI, conforme el full de ruta de Junts pel Sí. El suport a les mobilitzacions de protesta posteriors, força més discret que en el cas del 3-O, indica fins quin punt aquesta identificació era equivocada. Com ho mostra, també, la gran mobilització unionista del 8 d’octubre: la primera (i fins ara, única) manifestació massiva de l’unionisme a Catalunya, que no es va convocar en rebuig a l’1-O, sinó sobretot com a protesta preventiva davant la perspectiva que, efectivament, la DUI fos votada i aprovada pel Parlament.\nPer què en la batalla del referèndum unilateral l’independentisme va sortir guanyant, i en la batalla de la independència unilateral va sortir perdent? La resposta curta, al meu entendre, és relativament simple: l’independentisme era prou fort com per sortir guanyant a la primera batalla, però no per fer-ho a la segona. Dic “relativament simple”, perquè per descomptat cal especificar què significa “prou fort” en cada cas. Diferents actors independentistes han posat de relleu, encertadament, que la massa social favorable a la independència (i, en particular, a la independència unilateral) era i és sensiblement inferior a la massa social favorable al referèndum. L’estiu de 2017, pocs mesos abans de l’1-O, el Centre d’Estudis d’Opinió xifrava els partidaris del referèndum en més d’un 70% de la població catalana, mentre que els partidaris de la independència es quedaven en un 41% 1 — Centre d’Estudis d’Opinió (2017); Baròmetre d’Opinió Pública (2a onada). . Així les coses, és normal que l’1-O concités simpaties fins i tot entre persones allunyades de l’independentisme, i que la seva repressió despertés un rebuig que anava molt més enllà de les parets de l’independentisme. I pel mateix, també és normal que no es reunís la mateixa massa social de suport quan el que es va posar sobre la taula va ser la DUI.\nPerò no crec que es tracti només d’això. Fins i tot en el moment àlgid del rebuig popular a la repressió, el 3 d’octubre, vam poder veure com l’aturada de país, impressionant com va ser, va tenir un seguiment discret en determinats sectors econòmics clau, com ara bona part del teixit industrial; és a dir: no només és important com d’àmplia és la simpatia social vers l’independentisme, sinó com està distribuïda. D’altra banda, com és sabut, poc després del 3 d’octubre es va organitzar una campanya de pànic econòmic centrada en la sortida de seus socials (que no “d’empreses”) de Catalunya, atiada per alguns dels grans poders econòmics més clarament reticents a l’independentisme 2 — Font Manté, Àlex; Vila, Natàlia; Martín, Albert (2018); “Així va fer l’Estat la guerra econòmica contra Catalunya”, Ara.cat (https://emprenem.ara.cat/creixer/Aixi-guerra-economica-contra-Catalunya_0_2102189779.html). Darrera visita el 27/07/2020. . Senzillament, les entitats on la major part dels catalans guarden els estalvis, paguen la hipoteca o obtenen energia es van posar de part de Madrid. A més, el rebuig internacional a les imatges de violència policial de l’1-O no es va traduir, en cap cas, en una onada de suport internacional a la DUI.\nL’aturada de país va tenir un seguiment discret en determinats sectors econòmics clau, demostrant que no només és important com d’àmplia és la simpatia social vers l’independentisme, sinó com està distribuïda\nAquestes i altres debilitats de l’independentisme (combinades, respectivament, amb les fortaleses del nacionalisme espanyol en cada camp) ajuden, al meu entendre, a explicar el fracàs de la DUI amb independència de quina finalitat li atribuïm, segons les tres hipòtesis que Jordi Muñoz 3 — Muñoz, Jordi (2020); Principi de realitat. Una proposta per a l’endemà del Procés, L’Avenç (Barcelona), pp. 111-5. identifica en els discursos independentistes previs a la tardor de 2017: la desconnexió de Madrid, la negociació amb Madrid o la insurrecció no-violenta contra Madrid. L’independentisme no tenia força ni per aconseguir que l’Estat espanyol abandonés Catalunya sense resistència (desconnexió); ni per forçar una taula de negociació per aconseguir la independència en aquell moment mitjançant una pressió exercida a partir de la DUI (negociació); ni per aconseguir un escenari de desobediència civil massiva i continuada, legitimada pel gruix de la població catalana, que obligués l’Estat a negociar (insurrecció no-violenta).\nCoincideixo amb Muñoz quan diu que la hipòtesi de la desconnexió va quedar enterrada pel desenvolupament dels fets de la tardor de 2017 4 — Ibíd., pp. 121-5. . Per tant, les úniques hipòtesis que queden per davant són la de la desobediència massiva i continuada (el que Muñoz anomena “insurrecció”) i la de la negociació; tot i que, en realitat, la primera no és més que una auxiliar de la segona: el màxim al que pot aspirar un exercici de desobediència no-violenta massiva i continuada és a forçar una negociació amb l’Estat (bé sigui per aconseguir un referèndum o per negociar la independència), en cap cas a “desplegar” l’Estat català en oposició a l’Estat espanyol, com a vegades es planteja. La raó d’això és que la clau per a “desplegar” un Estat independent en un territori no és pas la desobediència respecte l’Estat matriu, sinó aconseguir l’obediència de les persones que viuen en el territori del nou Estat, la qual cosa només es pot aconseguir amb els mitjans coercitius propis, efectivament, d’un Estat. Un cop enterrada la hipòtesi que l’Estat espanyol renunciï sense més a mantenir els seus propis instruments coercitius a Catalunya (desconnexió), l’única forma de “desplegar” l’Estat català seria mitjançant un enfrontament violent que l’independentisme català sempre ha descartat, per bones raons ètiques i de context social, econòmic i geopolític. Així doncs, la desobediència no-violenta massiva pot servir per dur l’Estat a la taula de negociació (com va aconseguir Gandhi en el cas de la Índia), però no per “fer-lo fora” de Catalunya sense passar per aquesta taula.\nLa desobediència no-violenta massiva pot servir per dur l’Estat a la taula de negociació, però no per “fer-lo fora” de Catalunya sense passar per aquesta taula\nPersonalment, opino que ara per ara l’aposta per la negociació és més prometedora, a mig termini, que l’aposta per la desobediència continuada; i, com he argumentat, aquesta no és en darrera instància sinó una palanca per a forçar la negociació. Però s’estigui més proper a una hipòtesi o a l’altra, això no canvia el fet que el 2017 no va ser possible ni l’una ni l’altra, per les debilitats abans apuntades. Així doncs, per molta discrepància estratègica que mantinguin, en realitat els partidaris d’una o altra hipòtesi (o d’alguna combinació entre les dues) han de fer-se la mateixa pregunta: en quins àmbits cal enfortir l’independentisme, i com fer-ho?\nEnfortir el país i enfortir l’independentisme\nPerquè l’independentisme aconsegueixi el seu objectiu, primer de tot, cal que assumeixi que això no depèn, únicament, del que faci o deixi de fer, sinó també de nombrosos factors que en bona mesura escapen al seu control i, sovint, a qualsevol previsió (encerts o errors del rival, canvis en la situació geopolítica i econòmica…). Com li passa, de fet, a qualsevol moviment polític (sobretot, quan qüestiona l’statu quo). A la vida, en general, els èxits o els fracassos de cadascú depenen, en bona part, de circumstàncies fora del seu control. Però, també com a la vida, aquesta no ha de ser una conclusió paralitzant, sinó tot el contrari: les bones oportunitats s’aprofiten millor, i els girs adversos s’entomen amb més resiliència, si en tot moment hom treballa i pren bones decisions en allò que sí que està sota el seu control. Com explica Maquiavel al llarg de la seva obra, en política té èxit qui té l’habilitat i el caràcter adequats (virtú) per a tractar amb circumstàncies externes que escapen al seu control i previsió (fortuna); sigui per a aprofitar-les quan són favorables o per a afrontar-les quan són adverses 5 — Per exemple, afirma que a l’arrel de l’extraordinària expansió de la República Romana hom troba “juntament amb la fortuna, una virtut i una prudència extraordinàries” (Discursos sobre la primera década de Tito Livio, Alianza, Madrid, p. 193). .\nEl gran creixement de l’independentisme en el període 2010-15 va ser degut, en bona mesura, a circumstàncies externes d’aquesta mena, com ara la crisi econòmica mundial, o el descrèdit del règim del 78 originat per la gestió conservadora de la crisi i els escàndols de corrupció. Però l’independentisme hagués sigut incapaç d’aprofitar aquesta finestra d’oportunitat sense dècades de feina prèvia, i sense haver pres anteriorment decisions arriscades, però encertades, com ara participar a la (fallida) reforma de l’Estatut 6 — Per un bon repàs a la dècada prèvia al procés independentista, vegi’s el segon capítol de Guinjoan, Marc; Rodon, Toni; i Sanjaume, Marc (2013); Catalunya, un pas endavant, Angle (Barcelona), pp. 31-52. . Com a resultat de la (relativa) superació de la crisi econòmica, així com dels relleus als partits dinàstics i a la Casa Reial, aquesta finestra s’ha tancat; de fet, és probable que ja estigués tancada abans de la tardor de 2017. L’obertura de noves finestres d’aquest tipus està, en bona mesura, fora del control de l’independentisme. Però tornem-hi: sí que depèn de l’independentisme treballar aquesta nova etapa de relativa estabilitat de la millor manera possible, per a poder aprofitar, de nou, futures oportunitats (i, en la mesura del possible, per facilitar-ne l’aparició). La paraula clau, com comentava al final de la secció anterior, és “enfortiment”.\nL’enfortiment ha de ser la prioritat de l’independentisme ara i, en especial, després de les properes eleccions al Parlament, que haurien de servir per aclarir en quin estat es troba el sistema de partits català\nAl meu entendre, l’enfortiment (és a dir, l’acumulació de forces) ha de ser la prioritat de l’independentisme ara i, en especial, després de les properes eleccions al Parlament de Catalunya, que haurien de servir per a aclarir en quin estat es troba el sistema de partits català (una incògnita que enverina, i llasta, la reflexió estratègica del moviment independentista). Tot seguit esmentaré alguns dels àmbits principals en els que, al meu entendre, l’independentisme hauria de treballar per enfortir tant la seva posició com la del propi país: les institucions, l’economia i la societat civil. A aquest respecte, dues advertències degudes a raons d’espai: (1) aquest llistat no és exhaustiu; i (2) posaré força més èmfasi en el “què” que en el “com”, ja que cada àmbit respon a lògiques diferents. Tanmateix, a la propera secció faré alguns apunts sobre el “com” que, crec, poden servir per igual a tots els àmbits.\nD’una banda, cal enfortir la presència de l’independentisme a les institucions catalanes. Quan parlo de “les institucions” em refereixo entre d’altres, per descomptat, a institucions representatives sorgides de processos electorals; però no només. Per posar només un exemple: el poder judicial és una institució i un camp de batalla polític, com té clar tothom, començant pel PP, el PSOE, Ciutadans i Vox. De jutges filo-sobiranistes n’hi ha, com és sabut; però més per decantació natural que no pas perquè l’independentisme hagi esmerçat esforços conscients a estimular la vocació judicial entre les noves generacions de juristes sobiranistes. Algú veurà en això una gran contradicció, tenint en compte el paper clau dels alts tribunals en la repressió contra l’independentisme català. Jo respondria que és una contradicció no gaire llunyana de la que representa participar a qualsevol de les altres institucions del marc constitucional espanyol, inclosa la pròpia Generalitat. Si l’independentisme accepta que part de la batalla té lloc dins aquestes institucions, la tria sobre en quines participar s’ha de basar en consideracions de conseqüència pràctica, no de principi abstracte.\nPel que fa a les institucions representatives (lligades, per tant, a processos electorals), l’enfortiment de l’independentisme no només ha centrar-se en obtenir i reforçar majories electorals al conjunt del país, sinó en que aquestes siguin cada cop més transversals a nivell geogràfic i demogràfic. Per posar un exemple: l’independentisme ja pot obtenir un 51% del vot a unes eleccions autonòmiques, que mentre a la segona ciutat més gran del país el PSC guanyi eleccions municipals per majoria absoluta, el sobiranisme seguirà tenint debilitats serioses en els flancs de la legitimació democràtica i el poder institucional. Alhora, l’independentisme no només ha de ser fort a les institucions representatives, sinó també fer-les tan fortes com sigui possible; objectiu pel qual, entre d’altres coses, és important vetllar per la dignitat i el prestigi d’aquestes institucions arreu de la població catalana, independentista o no-independentista. Els partits independentistes han de veure el bon govern no només com un deure patriòtic sinó, també, com una missió estratègica.\nD’altra banda, cal que l’independentisme acumuli forces en l’àmbit econòmic. Això significa vàries coses. D’una banda, l’independentisme ha de treballar, des de les institucions que governi, perquè l’economia del país sigui cada cop més eficient, equitativa i sostenible, per dos motius. Primer, perquè l’independentisme és una branca del catalanisme i, per tant, una de les seves missions centrals ha de ser la promoció del benestar dels catalans i les catalanes; i no a partir del dia de la independència, sinó ara i aquí, entenent la independència com (entre d’altres coses) una eina per a tal fi. I segon: perquè en la mesura que l’independentisme compleixi amb aquesta missió, la independència tindrà més possibilitats de ser percebuda socialment com a tal eina de creació i distribució de benestar compartit.\nD’una altra banda, en el mateix àmbit, l’independentisme hauria de treballar perquè, gradualment, l’economia catalana sigui cada cop menys dependent d’empreses fortament vinculades a l’Ibex 35 i al capitalisme del BOE. Un objectiu que és, en si mateix, bo per a la societat catalana, per com la dependència de monopolis i oligopolis relacionats amb el poder polític sol tenir efectes nocius per a qualsevol societat; però que, a més, també reforçarà la posició de l’independentisme davant noves campanyes de pànic empresarial orquestrades des de Madrid.\nL’independentisme no només ha de ser fort a les institucions representatives, sinó també fer-les tan fortes com sigui possible. Els partits independentistes han de veure el bon govern no només com un deure patriòtic sinó, també, com una missió estratègica\nFinalment, cal que l’independentisme es reforci en l’àmbit de la societat civil. De nou, això significa vàries coses. En primer lloc, el moviment independentista ha de treballar, no pas per a convertir tota la societat civil catalana en societat civil independentista (cosa impossible i, de fet, indesitjable: un sindicat de llogaters ha de ser un sindicat de llogaters, amb independència de l’orientació dels seus integrants en altres temes); però sí per a facilitar que la societat civil catalana compti amb cada cop més quadres competents i respectats que, alhora, simpatitzin amb l’independentisme. I en segon lloc, les entitats civils independentistes han d’enfortir-se; en particular, cal que s’allunyin de les disputes entre partits polítics, la qual cosa no s’aconsegueix proclamant-ho ni fent discurs anti-partits (que sempre és, en realitat, discurs a favor d’algun partit concret), sinó al contrari: dedicant-se a coses que ni són ni han de ser província dels partits (com ara la mobilització al carrer), i mirant de ser espais de benvinguda per a votants, militants i simpatitzants de qualsevol partit polític sobiranista (o de cap en concret).\nCom he dit abans, aquest llistat d’àmbits d’enfortiment no és exhaustiu; hi ha moltes altres esferes on és vital que l’independentisme treballi per enfortir-se i, alhora, enfortir el país: relacions exteriors, identificació nacional, front anti-repressiu, normalització lingüística, món cultural, espai comunicatiu, cohesió social o nova ciutadania, entre d’altres. Però la meva impressió és que l’enfortiment institucional, econòmic i civil és condició necessària (bé que no suficient) per a l’enfortiment en tots aquests altres àmbits.\nAlguns apunts sobre el “com”\nCom he dit, per motius d’espai, no puc estendre’m gaire sobre com impulsar l’enfortiment de l’independentisme en els àmbits que he esmentat. Tanmateix, voldria fer alguns apunts, diguem-ne, “metodològics”; apunts que, crec, poden servir per a guiar l’actuació de l’independentisme durant els propers anys, de cara al seu enfortiment i al del país: (1) més legitimació que legitimisme; (2) més erotisme que pornografia; (3) més fraternitat que instrumentalisme; i (4) més pluralisme que uniformitat.\nComençant pel primer: el poder polític, a tot arreu, es basa en una barreja entre coerció/força bruta i legitimació/consentiment. La legitimació no és un simple adorn del poder; com ens recorda Arendt, les institucions polítiques “es petrifiquen i decauen tan bon punt el poder viu del poble deixa de sostenir-les.” 7 — Arendt, Hannah (1972); “On Violence”, a Crises of the Republic, Harcourt Brace, & Co (Orlando), p. 140. Cal no confondre “legitimació/deslegitimació” amb “acord/desacord”: bona part d’una societat pot estar en desacord amb una decisió del seu govern i, no obstant, considerar que el seu govern té legitimitat per prendre-la (com és habitual en democràcia). La relació entre coerció i legitimació no és ni jeràrquica ni estable: un actor amb un poder coercitiu enorme pot caure a causa d’un alt grau de deslegitimació (p.ex. el règim soviètic); i un actor amb àmplia legitimació domèstica i externa pot ser incapaç d’imposar-se degut a la seva debilitat en termes de poder coercitiu (p.ex. la República Àrab Sahrauí Democràtica). Depèn del cas. En general, però, podríem dir que com més dèbil ets en una de les dues potes del poder, més necessites l’altra; i viceversa. Qüestions ètiques a part (i crec que no són menors), en el camp de la força bruta l’independentisme no té res a fer, per molts motius. La batalla crucial és, doncs, al camp de la legitimació, i per tant de les opinions públiques (sobretot, però no només, la catalana).\nCal no confondre legitimació amb acord: bona part d’una societat pot estar en desacord amb una decisió del seu govern i, no obstant, considerar que el seu govern té legitimitat per prendre-la\nLa posició que qualifico com a “legitimista” és la que confon que X obtingui legitimació domèstica i/o exterior a l’hora de fer Y, amb que un mateix consideri que X té legitimitat per fer Y. Un error greu, en termes de poder. La part de l’independentisme que creu que amb (estar convençuda de) tenir legitimitat n’hi ha prou i que la resta és qüestió de voluntat, tendeix curiosament a menystenir com a ingènua tota precaució sobre la legitimació de cada pas a fer, qualificant-la de “llirisme”. Al meu parer, per contra, és el legitimisme el que va amb el lliri a la mà, en no entendre que la legitimació és en si mateixa un component del poder; que per tant les consideracions al respecte no són només escrúpols ètics, sinó també càlculs tàctics i estratègics; i que com més fort sigui el teu rival en altres aspectes del poder i més dèbil siguis tu, tant més t’ha d’importar la legitimació domèstica i/o exterior amb la que comptis. L’obra de Maquiavel, Spinoza o Gramsci, entre d’altres, és il·luminadora en aquest aspecte.\nLa importància de la legitimació em porta al segon apunt: quan contraposo “erotisme” a “pornografia” em refereixo que, en el camp comunicatiu, l’independentisme hauria d’apostar per la seducció suggerent, elegant i subtil, per sobre l’auto-excitació fàcil, evident i grotesca. Si es vol denunciar la repressió, millor fer-ho amb àmplies mobilitzacions civils a favor de les llibertats democràtiques, que no pas amb missatges diaris, reiteratius i cansosos via megafonia municipal. Si una entitat independentista externa al moviment obrer convoca quadres i activistes a la manifestació sindical del Primer de Maig, millor que cridin consignes com “Aquí treballem, aquí decidim” en comptes de coses com “Puigdemont, el nostre president” (l’exemple és real). Com ens recorden estudiosos de l’estratègia com Liddell Hart 8 — Liddell Hart, B.H. (1991); Strategy, Meridian, (Londres), 1991. , l’aproximació indirecta a un objectiu estratègic sol donar millors resultats que el xoc frontal.\nLligat amb l’anterior: més fraternitat que instrumentalisme. El que vull dir amb això és que quan un quadre o una entitat independentista s’implica en una campanya sobre els lloguers, els desnonaments o la violència de gènere, del que es tracta és que serveixi eficientment a aquestes campanyes, no que “les intenti controlar” o que hi vagi “a fer pedagogia independentista”. Les coses no funcionen així, i els col·lectius organitzats fugen (sàviament) d’entristes i venedors de motos. Els quadres i la militància independentista s’han d’implicar en aquestes i altres lluites amb una altra mentalitat, orientada a dos objectius paral·lels: (1) servir al país al que defensen en tant que patriotes; i (2) desfer prejudicis i establir xarxes de confiança més enllà de la discrepància, que a la llarga reforcen socialment l’independentisme. No es tracta d’amagar que hom és independentista (la gent, de fet, també defuig els farsants), sinó de no pretendre que la condició necessària perquè un independentista defensi els seus veïns sigui que aquests pengin l’estelada al balcó. És la lògica que Òmnium va batejar, ja al 2016 (!), amb un nom que trobo molt encertat: lluites compartides.\nI finalment, també lligat als dos punts anteriors: més pluralitat que uniformitat. Fins 2014, l’independentisme va assumir amb naturalitat la seva diversitat ideològica i organitzativa, i va saber fer-ne una fortalesa: Joan Manuel Tresserras, Gabriela Serra o Ramon Tremosa podien coincidir en la reivindicació del dret a decidir i la independència des d’idearis i espais polítics diferents; i per això mateix, adreçar-se i atraure públics diferents. Des de 2014, els canvis al sistema de partits català han portat una part de l’independentisme a viure amb veritable angoixa aquesta pluralitat, volent-la substituir per una “unitat” que en realitat es planteja com a sinònim d’uniformitat. Davant aquesta obsessió per laminar la diversitat interna de l’independentisme, hi ha qui respon demanant “unitat estratègica”. A priori em sembla bé (molt millor que la uniformitat, en tot cas), però diria que el més urgent no és això, sinó (re)aprendre a respectar i valorar la pluralitat. L’independentisme no assolirà grans consensos estratègics fins que els seus integrants no recuperin la capacitat de mantenir debats civilitzats; i això no passarà fins que no tornin a reconèixer i respectar, sense dramatisme, les seves àrees de discrepància. La independència democràtica i no-violenta d’un país divers i plural, com és Catalunya, només l’aconseguirà un moviment independentista divers i plural.\nAl meu parer, l’independentisme hauria de fer una doble lectura de 2017: d’una banda, en una dècada ha guanyat una força extraordinària, que l’actiu però petit independentisme dels anys 80 no podia ni somiar; però d’altra banda, encara li queda un llarg camí de cara a aconseguir la força necessària per a assolir el seu objectiu. “Necessària”, que no “suficient”. La independència de Catalunya, com qualsevol objectiu que posi en qüestió l’status quo, no depèn únicament de l’habilitat i la força dels seus partidaris. Malauradament, com tot a la vida, hom pot fer les coses bé i no sortir-se’n. Però, com tot a la vida, quan hom juga contra les jerarquies establertes, les possibilitats d’èxit es maximitzen si hom fa les coses bé. Això és especialment cert per un moviment que té bones raons (tant ètiques com polítiques) per a emprar mitjans estrictament cívics, no-violents i democràtics. Com diu Oriol Illa 9 — Illa, Oriol (2010); Independentisme català. Entre el símbol i la institució, Angle (Barcelona), p. 119. : “És una impostura entendre l’estat com a conseqüència lògica i inevitable dels drets d’una nació o de tot allò que se’n deriva. Malauradament, per aconseguir un estat cal la confluència d’una travada i conscient majoria social afegida a l’oportunitat del moment històric per a fer-la realitat. No és fàcil; tampoc no és impossible.”\nAl meu parer, si l’independentisme deixa de buscar certeses absolutes (“la fórmula guanyadora”, “el full de ruta”), podrà aprendre a adaptar-se als girs cecs de la fortuna de tal forma que, en la mesura del possible, acabi posant-la al servei dels seus propòsits. Si l’independentisme deixa de centrar-se en la recerca d’una imaginària “batalla final” (“la tardor calenta”, “el momentum“, “la lluita definitiva”), podrà tornar a posar el focus en enfortir-se a base de guanyar les batalles que realment té per davant; les que tenen a veure amb els propers dies, però sobretot les que tenen a veure amb els propers anys, moltes de les quals apareixeran sense avisar. El 2017 va quedar clar que l’independentisme no té per davant un camí fàcil i indolor; però el que l’independentisme encara no ha assumit és que tampoc no té per davant un camí dur-però-clar-i-recte, sinó un camí efectivament dur i, a més a més, situat dins una espessa boira d’incertesa, contradiccions, caos i soroll, amb moments de calma i de tempesta igualment difícils de preveure.\nSempre ha estat així, en realitat. L’independentisme català, com qualsevol altre moviment d’emancipació, sempre ha oscil·lat entre la temptació estètica de convertir-se en una religió privada que proporcioni certeses imaginàries, i el deure cívic de comportar-se com un moviment polític disposat a afrontar incerteses i cavalcar contradiccions. Per això, aquí cobren plena rellevància les conegudes paraules de Max Weber 10 — Weber, Max (2004); “La política como vocación”, a El político y el científico, Alianza (Madrid), pp. 80-180 (a les pp. 179-80). : “La política consisteix en una dura i prolongada perforació a través de resistències tenaces, per a la qual es requereix, alhora, passió i mesura. (…) Només qui està segur de no desfer-se quan, des del seu punt de vista, el món es mostra massa estúpid o massa abjecte per a allò que ell li vol oferir; només qui davant de tot això és capaç de respondre amb un ‘tanmateix’; només algú així constituït té vocació per a la política”.\nFont Manté, Àlex; Vila, Natàlia; Martín, Albert (2018); “Així va fer l’Estat la guerra econòmica contra Catalunya”, Ara.cat (https://emprenem.ara.cat/creixer/Aixi-guerra-economica-contra-Catalunya_0_2102189779.html). Darrera visita el 27/07/2020.\nPer exemple, afirma que a l’arrel de l’extraordinària expansió de la República Romana hom troba “juntament amb la fortuna, una virtut i una prudència extraordinàries” (Discursos sobre la primera década de Tito Livio, Alianza, Madrid, p. 193).\nPer un bon repàs a la dècada prèvia al procés independentista, vegi’s el segon capítol de Guinjoan, Marc; Rodon, Toni; i Sanjaume, Marc (2013); Catalunya, un pas endavant, Angle (Barcelona), pp. 31-52.\nArendt, Hannah (1972); “On Violence”, a Crises of the Republic, Harcourt Brace, & Co (Orlando), p. 140.\nWeber, Max (2004); “La política como vocación”, a El político y el científico, Alianza (Madrid), pp. 80-180 (a les pp. 179-80).\nLluís Pérez Lozano és sociòleg i professor de teoria política. És llicenciat en Sociologia per la Universitat de Barcelona, Màster en Ciència Política per la Universitat Pompeu Fabra i Doctor en Ciència Política per la UPF. Actualment és professor associat en aquesta mateixa universitat i és membre del Grup de Recerca en Teoria Política. Les seves àrees d'investigació són les teories de la democràcia, la justícia i el dret de secessió, així com la tradició republicana, els nacionalismes i el pluralisme religiós. Vinculat a Esquerra Republicana de Catalunya, va ser Secretari nacional d’innovació política d'aquesta formació entre els anys 2011 i 2015. Des del juny de 2015 és director acadèmic de la Fundació Josep Irla.