CAPÍTOL 3 : UN VIATGE MISTERIÓS\nCitarà a Ricard i Lluís a comissaria per a interrogar-los, per a veure si deien la mateixa versió que la d'Anna.\n(Ricard i Lluís arriben a l'oficina i pregunten per l'inspector).\nAgustí: Bon dia, xics Ricard i Lluís veritat?.\nRicard i Lluís: Sí inspector ens podries dir perquè ens han anomenat per a parlar amb tu.\nAgustí: Vaig imaginar que hauries de saber-ho.\nRicard i Lluís: El que inspector?\nAgustí: Us he anomenat per a interrogar-vos sobre l'assassinat del vostre amic Guillem.\nRicard i Lluís: Assassinat?(Sorpresos)\nAgustí: No ho sabíeu xics?\nRicard: Com podràs veure ens hem assabentat per tu.\nAgustí: Bo el vostre amic l'han assassinat i estem interrogant als seus vincles més pròxims per a veure si ens acostem a l'assassí.\nLluís: L'única cosa que sabíem nosaltres era que s'havia anat de viatge a València amb una amiga Hassan crec que es deia.\nRicard: Sí, ens va dir que s'anava amb ella a arreglar una cosa que tenia arracada a València.\nAgustí: No us va dir res més?\nLluís: No, l'única cosa que ens va dir és que no li ho explicàrem a ningú.\nAgustí: La relació que tenia amb Hassan era d'amics o alguna cosa més?\nRicard: Que jo sàpia només era d'amics, però no s'era una cosa rara.\nAgustí: Val xics fins ací l'interrogatori, ja podeu retirar-vos, qualsevol novetat que sabéreu no oblidar a cridar-me.\nL'inspector es quedarà molt confús amb el que li diran Ricard i Lluís. Hi havia una nova sospitosa Hassan i podria ser l'assassina perfecta, però l'inspector no estava cent per cent segur, així que va decidir continuar investigant. Va ser de nou al gimnàs on treballava Hassan i la va cridar per a parlar amb ella.\nHassan:Bon dia,inspector de nou ací, alguna novetat sobre el xic que va ser assassinat.\nAgustí: A això et venia a preguntar a tu, m'han dit que et vasanarde viatge amb Guillem a València.\nHassan: Com?, quit'ha dit això.\nAgustí: No importa qui m'ho ha dit, el que importa ací és que em vas ficar quan et vaig vindre a preguntar la primera vegada.\nHassan: Jo en cap moment t'he mentit inspector.\nAgustí: A no i això que és.\nHassan: Inspector jo no creia que era convenient a dir-te el.\nAgustí: Bo en fi, vull que em comptes tot el que pas, sense mentir-me del vostre viatge feia València i tot el que vau fer.\nHassan: D'acord, però és una història molt llarga millor parlar-la en un altre lloc, prenent un café si et sembla bé.\nAgustí: Sí, aquesta vesprada et ve bé?\nHassan: D'acord,ens veiem a les cinc en el café d'aquesta cantonada.\nA les cinc van quedar l'inspector i Hassan en la cafeteria.\nHassan: Bon inspector et comptaré tot el que ha passat i al final m'entendràs.\nAgustí: Això espere.\nHassan: Guillem i jo teníem una relació una mica rara no érem nuvis, però tampoc amics,teníem una relació una mica especial. Ningú sabia res de la nostra relació solcrec, que els seus amics,Ricard i Lluís. No ens véiem molt per tema de treball, fins que un dia Guillem em va proposar anar a València a visitar a la seua família i perquè tenia una mica de treball. Jo no em vaig negar, però hauria d'haver-ho fet,perquè el que va passar allí va ser increïble.S'embolique la de déu amb la seua ex-xicota Patrícia per un tema de diners alguna cosa que tenien arracada entre ells i que mai em va arribar a comentar Guillem.\nAgustí: Això és tot?\nHassan: No, fins i tot falta quan vam estar a València hi havia una xica que no parava de cridar-li,crec que es deia Anna, no és qui era mai em va comentar res sobre ella,només és que tenia una cosa pendent amb ella,però no li vaig donar molta importància.\nAgustí: Anna sabia que estaves el teu ací amb ell aValència?\nHassan:No crec que no.Per?\nAgustí :Gens només curiositat.\nHassan :I només és això,però no vam tindre problemes amb la seua ex-xicota ni res la veritat em va sorprendre.\nAgustí :Val moltes gràcies, Hassan espere que m'hages dit la veritat.\nHassan :De res inspector qualsevol cosa em crides.\nAgustí :Molt bé Hassan cuida't.\nAcí l'inspector ho va entendre tot. Anna li agradava Guillem des de molt de temps, però ella no s'atrevia a dir-li'l a Guillem,quan es va atrevir i li ho va dir,Guillem reaccione malament,ella es va cabrejar tant perquè va descobrir que estava tenint una relació amb Hassan una xica de barri i amb ella no.Anna es va cabrejar tant que en tornar Guillem de València es va descontrolar tot,Anna va ser a casa de Guillem hova, amenaçardepublicar un article sobretot el que havia passat i el va apunyalar amb un ganivet inconscientment.\nAnna confessarà tot després que l'inspector li comptarà la seua versió.L'inspector es quedarà molt content per tot el treball que farà.


DIARI DE L'EXORCISTA: LA JAPO (I)\nEns vam conèixer fa uns quants anys en una recepció al consolat del Japó amb motiu de la celebració de l'aniversari del seu Emperador. Sempre hi anava alguna comissió de representació i, en aquella ocasió, m'havia tocat a mi. Estudiava arquitectura, estava molt interessada en l'obra de Gaudí i dels modernistes, i vivia a Sant Cugat amb una amiga que estudiava arts diverses (pintura, escultura, etc.), a la que també vaig conèixer.\nDes del moment en el que ens posàrem a parlar, ens vam caure molt bé. En aquella època jo portava uniforme i això sempre marca molt. Suposo que un home vestit amb tota aquella perafernàlia de xapes, medalles, insígnies i d'altres complements, devia impressionar-la. També la nostra diferencia d'edat era evident, la seriositat amb la que jo parlava i la llunyania de casa seva va fer que, al principi, em considerés com un germà gran o com un pare (això m'ho va dir ella mateixa al cap d'un temps).\nVàrem parlar de temes diversos, de les meves estades a l'estranger, de la vida en la llunyania de casa, dels canvis d'idioma i d'hàbits.... de mil coses. La nostra semblança en moltes situacions similars ens anava acostant cada vegada més i li vaig proposar de fer una copa un altre dia. Ella va plantejar una situació més casolana i em va dir que un dia ens truquessim i ella prepararia un sopar típicament japonés a casa d'ella i la seva amiga.\nQuan vaig arribar a casa meva, mentre em treia l'uniforme i em posava còmode, vaig pensar en com era aquella noia i vaig fer-me un retrat mental de la seva configuració física: era petita, no gaire alta, amb el cabell negre, ni prima i grassa, amb unes mans petites, dits prims i delicats, era maca de cara i els seus ulls em fascinaven. En definitiva, i si ho combinaven amb la conversa que havíem tingut, resultava ser una noia molt agradable i intel·ligent.\nEns havíem intercanviat els telèfons per tal de trucar-nos i quedar per sopar. En aquell moment em vaig adonar que no sabia com es deien ni ella ni la seva amiga. Vaja -vaig pensar- només falta que la truqui i quedi amb la persona equivocada.\nInvocat per L'EXORCISTA a 2:22


«S'han acabat les majories als ajuntaments, s'ha de pactar més»\nJordi Hereu: «S'han acabat les majories als ajuntaments, s'ha de pactar més»\nActualitzada 11/06/2018 a les 11:29\nL’exalcalde de Barcelona defensa que la seua prioritat en els tretze anys com a regidor i en els cinc d’alcalde va ser la cultura del pacte. Critica que grups es retreguin les seues declaracions i no debatin sobre les ciutats\nVostè va ser l’últim alcalde socialista de Barcelona. El PSC ha perdut ciutats com Badalona i Sabadell i governa a Lleida i Tarragona amb dificultats. El declivi és pel procés o hi ha hagut errors interns?\nHem transformat els nostres pobles i ciutats de tot Catalunya gràcies a la política del municipalisme que exerceix el Partit Socialista, de manera que després de tant temps fent-ho és normal aquest declivi, no és només pel procés.\nTé arrels al Pallars Jussà. Ara el PSC no té cap diputat per Lleida al Congrés i només un al Parlament i va perdre alcaldies com la de Tremp. Com es remunta?\nExacte, les meues àvies són de Salàs de Pallars i la meua mare va nàixer a Sant Salvador de Toló. Crec que la remuntada s’ha de fer sent fidels al nostre projecte: acollir el sentiment de la majoria de la població a través del municipalisme. Les claus són la unitat de Catalunya com un poble dins d’una Espanya que necessita una reforma democràtica.\nCreu que en les pròximes eleccions del mes de maig es pot marcar un canvi de tendència encara que les enquestes diuen que no governaran a la ciutat de Barcelona?\nNo tinc cap dubte que anirem a millor. Totes les enquestes ens garanteixen més dels quatre regidors que tenim ara i que anem a l’alça. El Partit Socialista té una clara voluntat de transformar Barcelona, per la qual cosa és evident que creixerem. Tanmateix, hi ha forces que volen convertir-la en una llança de l’independentisme i d’altres el contrari, per la qual cosa no parlen dels problemes de barri i això és en el que se centrarà el PSC. Desitjo que puguem fer aliances i que s’acabi la Catalunya dels vetos en la qual s’exclou gent perquè no són dels meus ja que, en realitat, tots tenim els mateixos problemes i reptes. S’ha de tenir en compte que una ciutat triomfa si és capaç d’aconseguir un projecte a mitjà-llarg termini basat en la idea del pacte, però la que no ho fa decau. Si no recuperem aquesta cultura no tirarem endavant com a país.\nCreu que les àmplies majories han passat a la història?\nClarament. Una de les conseqüències és que la societat cada vegada és més complexa i, per aquesta raó, la cultura del pacte és més necessària que mai. Ara a Barcelona no s’aprova res perquè no hi ha acords. Als plens, els grups només es retreuen les coses, però tinc l’esperança que tornarem a fer debats per als ciutadans. Sense cultura del pacte les ciutats es bloquegen i Barcelona es troba en aquesta situació ara mateix.\nCom valora el mandat d’Ada Colau?\nCom a exalcalde tinc per norma no entrar en valoracions.\nPer descomptat! Des del 1999 fins al 2012 vaig ser electe a l’ajuntament. Em vaig dedicar a la política per la meua passió per les ciutats i ara que m’he retirat ho continuo fent. He creat una empresa per assessorar ciutats del món des del punt de vista estratègic. Per exemple, acabem de construir la marca de la ciutat de Madrid, hem fet estudis de competitivitat de cinc ciutats colombianes per generar ocupació i estem ajudant un municipi d’Eivissa a millorar el seu model turístic.


IB3 | AL DIA: Aquest divendres entrevistam Francisco Copado, director de la Fundació Pilar i Joan Miró\nDivendres 15 a les 09.30\tAL DIAAquest divendres entrevistam Francisco Copado, director de la Fundació Pilar i Joan Miró\nAquest divendres, a IB3 Ràdio entrevistam (9.30 hores) Francisco Copado, director de la Fundació Pilar i Joan Miró, qui va accedir al càrrec el passat mes de febrer en una designació que va generar polèmica.\nA la tertúlia d’actualitat intervendran Cristina Llorente, Ricard Pla i Kiko Mestre. Si voleu expressar la vostra opinió al programa, ho podeu fer telefonant al 971139900.\nA partir de les 11 hores, parlarem de la pròxima edició de la Fira B! amb el director de l’Institut d’Estudis Baleàrics Josep Ramon Cerdà i, com cada divendres, tendrem tertúlia cultural.\nPer acabar el programa, gaudirem de l’actuació en directe de ‘Lili’s House’, banda de música que acaba de presentar un videoclip gravat a Menorca per a ‘Don’t Care’, un dels temes del seu segon tema ‘Summer Sounds’.


Ordre de 27 de desembre de 1993, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual es regulen els horaris d'espectacles i establiments públics.\n(DOGV núm. 2175 de 30.12.1993) Ref. Base de dades 3047/1993\nNotes: Estableix la regulació dels horaris d'espectacles i establiments públics de la Generalitat Valenciana, de conformitat amb el que preveu l'article 14 de la Llei 2/1991, de 18 de febrer, i el Decret 210/1993, de 9 de novembre. La norma fixa un horari d'hivern i un altre d'estiu. DG d'Interior.\nOrdre de 29 de desembre de 1992, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual regula els horaris d'espectacles i establiments públics.\nORDRE de 30 de desembre de 1994, de la Conselleria d'Administració Pública, per la qual es regulen els horaris d'espectacles i establiments públics.\nTemàtics: horari comercial, espectacles, establiment de jocs, indústria gastronòmica , establiment públic, cafès i bars\nL'article 14 de la Llei 2/1991, de la generalitat Valenciana de 18 de febrer, d'Espectacles, Establiments Públics i Activitats Recreatives, estableix que l'horari general dels establiments públics, espectacles i activitats recreatives es determinarà mitjançant una ordre del departament de la Generalitat Valenciana competent en la matèria, segons les característiques dels establiments, els usos socials, les distintes estacions de l'any, les festes tradicionals i els dies laborals, festius i vespres de festius.\nEl Decret 210/1993, de 9 de novembre, ha desplegat reglamentàriament el precepte abans esmentat, que atribueix una major participació als ajuntaments en el tema de la determinació dels horaris dins del límit màxim fixat en aquesta ordre, on es preveu la possibilitat de concedir ampliacions a l'horari general en els supòsits assenyalats en l'esmentat decret.\nTambé preveu la possibilitat de reduir l'horari en aquells locals que produïsquen molèsties al veïnat, etc.\nL'administració, conscient de la problemàtica que hi ha en el sector i en concret en el tema dels horaris, dels nous costums i dels usos socials que com més va adquireix més i més la comunitat, pretén amb la regulació dels horaris que es concreten en aquesta ordre, adaptar-la a la realitat social, si bé intenta crear gradualment uns costums en relació amb l'horari destinat a l'oci, tenint en compte que la Comunitat Valenciana és una comunitat eminentment turística.\nS'assenyala també que la finalitat principal de l'ordre és conciliar el dret a l'oci i el dret al descans, i aquest últim és el dret preferent; per això, serà d'aplicació el que disposa l'article 4 del Decret 210/93, en el supòsit que calga.\nAquesta ordre té vocació de futur, és a dir, s'espera que aquesta regulació no tinga la transitorietat anual de les ordres anteriors, i s'intenta que l'horari plasmat en- conjunt puga regir en anys venidors.\nEs fixa un horari que denominem d'hivern, el qual abraçarà des de l'1 d'octubre al 30 d'abril, i un horari d'estiu, des de l'1 de maig al 30 de setembre.\nPer tot això, i després de l'informe de la Comissió d'Espectacles i Activitats Recreatives de la Comunitat Valenciana, en la reunió de data 22 de desembre de 1993, fent ús de les atribucions que tinc conferides,\nEls espectacles, festes i establiments públics podran dur-se a terme la seua activitat, com a màxim, dins de la banda horària assenyalada en els següents grups i quadres:\nDes de l'1 d'octubre fins al 30 d'abril:\nGrup\tLocal o activitat\tHorari\tHorari\nDes de\tfins a\nA\tCines, teatres, circs, frontons,\ncinòdroms, boleres i pistes\nde patinatge\t10 h\t0.30 h\nB\tRestaurants, cafès, bars i cafeteries\t6 h\t1.00 h\nC\tPubs, cafès teatre, cafès concert,\ncafès cantant\t12 h\t2.30 h\nD\tSales de jocs, recreatius:\nTipus A\t10 h\t23.30 h\nTipus B\t10 h\t1.00 h\nE\tGimnasis\t6 h\t0.30 h\nF\tDiscoteques, sales de ball i sales\nde festes amb espectacle o desfilades\nd'atraccions i entaulats flamencs\t12 h\t5.00 h\nDes de l'1 de maig al, 30 de setembre, Setmana Santa i Pasqua, i del 22 de desembre al 6 de gener (Nadal i Reis).\nde patinatge\t10 h\t1.30 h\nB\tRestaurants, cafès, bars i cafeteries\t6 h\t2.00 h\ncafès cantant\t12 h\t3.30 h\nTipus A\t10 h\t0.30 h\nTipus B\t10 h\t2.00 h\nE\tGimnasis\t6 h\t1.30 h\nd'atraccions i entaulats flamencs\t12 h\t6.00 h\nEls divendres, dissabtes o vespres de festius s'aplicarà l'horari de tancament autoritzat per a la temporada d'estiu.\nPer a sales de bingo s'autoritza l'obertura a les 15 hores i el tancament a les 4 hores els divendres, dissabtes i vespres de festius, i a les 2 hores la resta de dies, llevat els mesos de juliol, agost i setembre que serà a les 3 hores.\nPer als establiments denominats drugstore, pel que fa a les activitats de restaurant i cafeteria, regirà un horari normalitzat anual pel qual s'autoritza l'obertura a les 8 hores i el tancament a les 3 hores de l'endemà, sense cap altra distinció segons l'època de l'any.\nEn els supòsits en què els ajuntaments facen ús de la faculfat que els atribueix l'article 5 del Decret del Consell de la Generalitat Valenciana 210/1993, de 9 de novembre, pel qual es desplega reglamentàriament l'article 14 de la Llei 2/1991, de 18 de febrer, d'Espectacles, Establiments Públics i Activitats Recreatives, la franja sobre la qual pot oscil·lar l'ampliació de l'horari de tancament dels locals, recintes o establiments, serà la següent:\nHorari d'hivern i estiu:\nGrups A, B, D i E, una hora com a màxim sobre les indicades en l'article primer com a horari de tancament en els grups esmentats.\nGrups C i F, dues hores com a màxim sobre les indicades en l'article primer com a horari de tancament en els grups esmentats.\nEls establiments al·ludits en aquesta ordre hauran de respectar l'horari d'obertura assenyalat, i haurà de transcórrer entre el tancament i. l'obertura d'aquests un període de temps mínim de quatre hores.\nEn els supòsits de concessió d'horaris especials, d'acord amb el que indica l'article 3 del Decret del Consell de la Generalitat Valenciana 210/1993, de 9 de novembre, després de rebudes les sol·licituds a la Direcció General d'Interior de la Conselleria d'Administració Pública:\n1. Es demanarà un informe de l'ajuntament corresponent en què seran 6its els veïns, si n'hi ha, que residisquen en un radi de fins a 50 metres del local, per al qual se sol·licita horari especial, i també sobre la seua ubicació. En particular, si es troba fora del nucli urbà, si té aparcament, si el local disposa d'equip de seguretat i vigilància, i si l'últim any no ha estat objecte de sanció executiva, com a conseqüència d'alguna infracció a la legalitat vigent en matèria d'espectacles públics.\n2. Se sol·licitarà de les forces i cossos de seguretat que emeten un informe motivat, relatiu a la possible incidència de la modificació de l'horari general en matèria d'ordre públic.\n3. En qualsevol cas, es considerarà informe favorable quan, transcorreguts 30 dies des que es va sol·licitar, aquest no s'emeta.\n4. Rebuts els informes o transcorregut el termini per emetre'ls, la Direcció General d'Interior de la Conselleria d'Administració Pública, resoldrà la sol·licitud, i es fixarà un termini màxim per a resoldre l'expedient de tres mesos.\nQuan haja transcorregut l'esmentat termini sense haver resolució expressa, aquesta s'entendrà desestimada.\n5. Les resolucions de la Direcció General d'Interior de la Conselleria d'Administració Pública, per les quals s'autoritzen l'ampliació de l'horari a què fa referència aquest article, es notificarà a la persona interessada, a l'ajuntament i al govern civil de la província.\n6. Les autoritzacions d'ampliació d'horari no podran concedir-se per períodes superiors a un any. L'esmentada autorització podrà ser renovada per un període de temps igual, després de la petició de la persona interessada.\n7. Les Autoritzacions d'ampliació d'horari podran ser objecte de revocació per causa degudament justificada i motivada, després de l'audiència de la persona interessada.\nSi es comprova l'existència de molèsties veïnals tal i com indica l'article 4 del Decret 210/1993, de 9 de novembre, s'instruirà un procediment de reducció de l'horari de tancament per part de la Direcció General d'Interior de la Conselleria d'Administració Pública,\n1. Es demanarà un informe de l'ajuntament corresponent a fi d'aconseguir plena convicció sobre les molèsties veïnals.\n2. Se sol·licitarà un informe dels tècnics competents sobre els fets que puguen donar lloc a la reducció de l'horari.\n3. Es concedirà un termini de 15 dies a l'interessat a fi que acredite el que considere convenient per a la seua defensa, i se li comunicarà l'expedient.\n4. Rebuts els informes i després del termini de 15 dies concedit a la persona interessada, la Direcció General d'Interior de la Conselleria d'Administració Pública resoldrà sobre la reducció de l'horari. L'esmentada resolució haurà de ser notificada a la persona interessada, a l'ajuntament i al govern civil de la província.\n5. En la resolució de reducció de l'horari constarà el termini d'aquesta. Transcorregut l'esmentat termini, el local tomarà a regir-se per l'horari establit en aquesta ordre.\nEls locals indicats en l'article primer de la present ordre hauran de col·locar en un lloc visible dins d'aquests, un cartell segons el model que es reprodueix en annex d'aquesta Ordre, diligenciat i segellat com cal per la Direcció General d'Interior de la Conselleria d'Administració Pública, en què s'expressarà l'hora de tancament vigent per a l'esmentat local i època de l'any. Si el local té una superfície major de 150 metres quadrats, es col·locarà un cartell en cada 150 metres quadrats o fracció, distribuïts convenientment per lot el local.\nAquesta ordre es publicarà en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana i entra en vigor l'1 de gener de 1994.\nValència, 27 de desembre de 1993\nAquest local tancarà\nH. Hivern\tEstiu/Cap de setmana\nA partir d'aquesta hora no s'hi permetrà l'entrada de persones, s'encendran tots els llums i el local haurà de quedar desallotjat de públic en el termini màxim de mitja hora\nDimensions 422 x 298 mm (DIN A3)\nColor: el fons serà blanc i els caràcters blau gama


Eficiència per evitar el càsting de sortida\nArturo Vidal és titular i veu porteria en la victòria del Barça contra el Mallorca\nArturo Vidal celebra el seu gol contra el Mallorca EFE\nBarcelonaArturo Vidal no és un jugador ADN Barça. No ho era en la cresta de la seva particular onada esportiva al Juventus, que va ser subcampió de la Lliga de Campions, ni tampoc al Bayern amb Pep Guardiola a la banqueta. L'internacional amb Xile és un futbolista particular en el motlle tipus del futbol blaugrana i, per números, funciona. S'ha creat un estil molt definit trencant precisament l'harmonia de la zona de creació per sumar un home més a l'atac des de la segona fila. La victòria del Barça ahir a la Lliga de l'any coronavirus contra el Mallorca va demostrar que Vidal no necessita l'estètica per funcionar (0-4).\nVa ser protagonista de pes amb un gol d'autor al segon 65, de molta experiència i poca subtilesa, rematant amb el cap en una de les seves trajectòries anàrquiques, quan el trident fixava els centrals i generaven un espai lliure davant de la porteria de Reina. L'olfacte, sempre supeditat a la llibertat zonal, defensa les seves aparicions. Entre intermitències suma 7 gols en partits oficials aquest curs (rècord personal), un menys que Antoine Griezmann, un dels homes gol (indiscutible) de la plantilla. Comparació incòmode que evidencia la falta de recursos en els últims metres del camp.\nRendiment entre el càsting\nVidal va fer la feina. Gol i targeta groga per forçar la màquina fins a la substitució per decisió tècnica en el descans. Complir des de la titularitat entre Sergio Busquets i Frenkie De Jong, marcant l'àmbit posicional, té un valor doble. Les necessitats administratives del proper mercat estival posen la lupa en el rendiment de cada dorsal. El sud-americà, Ivan Rakitic i Arthur Melo tenen 30 dies per defensar la seva continuïtat sense poder controlar els malabars numèrics de les oficines de la Ciutat Esportiva, que acaben tenint l'última paraula. Tots els escenaris són possibles en la nova normalitat de l'esport d'elit.\n"Més o menys les coses han sortit com volíem. Hem fet diferents canvis. L'últim l'ha demanat De Jong perquè tenia molèsties, però no crec que tingui res greu. El canvi era un altre, però això serà habitual, perquè tenim molts partits seguits i això ens ajudarà a nivell competitiu", explicava Quique Setién. El Barça haurà de gestionar les prioritats individuals entre els reptes col·lectius. Rakitic va agafar el testimoni de Vidal en el segon temps per adormir encara més el partit. Va fer feina fosca el dia que complia 300 partits amb la samarreta. Celebració de puntetes, com l'entrada d'Arthur Melo en el tram final.\nEl brasiler ha de rodar-se a contratemps si vol ser l'interior que prengui les decisions, amb la motxilla personal d'estar en diferents processos de negociació que han transcendit. A Mallorca va estar poc exigit. El futbol és peu, automatismes i treball regular. El sistema de confinament i la posterior pretemporada abans de la jornada d'aquest cap de setmana presenten una oportunitat per recuperar una ascendència d'imprescindible que tenen pocs jugadors del bloc de Quique Setién. El primer focus de la zona menys noble del vestidor va ser per a Vidal.\nFC Barcelona futbol Arturo Vidal


Eleccions a Catalunya: Com gaudir del permís per votar en les eleccions catalanes? - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nRegió7 » Eleccions a Catalunya 2017\nEleccions Catalunya 21D\nEleccions 21-D: Com gaudir del permís per votar en les eleccions catalanes?\nTot i ser una convocatòria en dia laborable, l'administració garanteix que els treballadors puguin exercir el seu dret a vot el 21 de desembre\nl. f. g. 11.12.2017 | 16:55\nGent votant durant les últimes eleccions al Parlament. Arxiu\nLes eleccions catalanes del 21 de desembre seran uns comicis peculiars, convocats des de l'Estat després de la intervenció de la Generalitat amb l'article 155. De forma especial, aquestes eleccions tindran lloc en un dia laborable. L'assessoria Cinc de Girona ha elaborat una guia per resoldre els dubtes dels treballadors que vulguin exercir el seu dret a vot durant la jornada laboral. T'expliquem com gaudir del permís de quatre hores per votar.\nQuantes hores de permís tenen els treballadors per anar a votar?\nEn quins casos no es pot gaudir del permís?\nEls empresaris/es tenen dret a sol·licitar als seus treballadors un justificant expedit per la mesa electoral que acrediti que han votat per tal d'abonar el salari a l'empleat del temps utilitzat per exercir el seu dret a vot.\nEls membres de la mesa o interventors a qui el dia de les eleccions els coincideixi amb una jornada laboral disposaran d'un permís corresponent a la jornada completa del dia 21 de desembre, a més d'un permís per a les cinc primeres hores de la jornada laboral immediatament posterior.\nSi algun apoderat, interventor o membre de la mesa electoral ha de treballar en torn de nit en la data immediatament anterior a la jornada electoral, l'empresari/a ha de canviar-li el torn a petició de l'interessat.\nEls permisos també inclouen el vot per correu?\nS'ha de concedir un permís, retribuït i de caràcter no recuperable, de com a màxim quatre hores lliures dins la jornada laboral que els correspongui a les persones treballadores que realitzin funcions lluny del seu domicili habitual o en altres condicions de les quals es derivin dificultats per exercir el dret a vot el dia 21 de desembre perquè puguin emetre el seu vot per correu. Aquest permís es podrà gaudir des de la data de la convocatòria dels comicis fins al dia 11 de desembre del 2017.\n«Rajoy no ha convocat eleccions per voluntat pròpia, ho fa perquè algú l'hi ha dit»\nDomènech: «Catalunya està atrapada entre qui ataca i qui retalla l'escola pública»


Borrell es compromet a "reforçar" el paper internacional de la UE\nL'Alt Representant de la UE diu que el "realisme", la "cooperació" i la "unitat" seran els "principis" que guiaran la seva tasca\nper ACN Brussel·les. 01 de desembre de 2019 15:33\nJosep Borrell assumeix des d'aquest diumenge el càrrec d'Alt Representant de la Unió Europea i vicepresident de la Comissió Europea. En un text publicat al Servei Europeu d'Acció Exterior, Borrell s'ha compromès a "reforçar" el paper internacional de la Unió com a cap de la diplomàcia europea. "Treballaré per garantir que la Unió Europea continuï sent un actor global confiable, cooperatiu i amb principis", apunta Borrell en el text, en què apunta a "desafiaments globals" com el canvi climàtic, la "immigració irregular" o la desigualtat com alguns dels reptes principals. A més, Borrell assenyala que el "realisme", la "cooperació" i la "unitat" seran els "principis" que guiaran la seva tasca com a cap de la diplomàcia europea.\n"La Unió Europea té un responsabilitat davant els seus ciutadans i socis arreu del món. La responsabilitat d'assegurar la seguretat i la pau, promoure el desenvolupament sostenible, la democràcia i l'estat de dret i les llibertat fonamentals i els drets humans", indica l'exministre en l'article.\nBorrell pren el relleu a Federica Mogherini al capdavant de la diplomàcia europea. Després de cinc any com a Alt Representant, la italiana s'ha acomiadat reivindicant la Unió Europea com un "soci confiable", un "pilar del multilateralisme" i un "obstinat defensor dels drets humans".\nEn una piulada, Mogherini ha desitjat "el millor" a Borrell i ha assegurat que deixa el càrrec "en bones mans". Per la seva banda, Borrell ha respost que és un "honor" ocupar el càrrec d'Alt Representant, que ha definit com una "tasca crucial per crear una Unió Europea més forta al món".


Informació d'Interés de l'AMPA IES Valeria Pujol i Bosch\nBaixa o Modificació de dades Soci AMPA\nFEM NOSTRE EL PATI !\nL’Associació de Mares i Pares d’alumnes de l’Institut d’Ensenyament Secundari Valerià Pujol i Bosch de Premià de Dalt, comarca del Maresme,-anteriorment Voramar, de Premià de Mar-, s'estableix amb personalitat jurídica pròpia i de caràcter no lucratiu.\nLa seva misió és la de ser un membre actiu de la Comunitat Educativa de Premià de Dalt, col.laborant en tot allò que permeti millorar la qualitat de la educació dels estudiants de l'IES Valerià Pujol i Bosch.\nEls objectius de l'AMPA estàn recollits en l'article 2 dels seus estatuts i són:\nDonar suport i assistència als membres de l’Associació i, en general, a les mares i pares, participant en tot allò que fa referència a l’educació dels seus fills en el Centre, així com als tutors, els professors i a la totalitat dels alumnes matriculats al Centre i els seus Órgans de Govern.\nPromoure la participació dels pares I mares dels alumnes, I dels alumnes, en la gestió del Centre.\nAssistir als pares i mares o tutors I tutores dels alumnes en l’exercici del seu dret a intervenir en el control i la gestió del Centre quan aquest estigui sostingut amb fons públics.\nPromoure la representació i la participació dels pares i mares, tutors i tutores o representants dels alumnes, i dels alumnes, en el Consell Escolar dels Centres Públics i altres Órgans Col.legiats.\nCol.laborar en les activitats educatives del Centre i cooperar amb el Consell Escolar en la elaboració de directrius per a la programació d’activitats complementàries, extraescolars o de serveis\nPromoure les activitats de formació de pares i mares, tant des del vessant cultural com de l’especific de responsabilització en l’educació familiar\nDivulgar, promoure, realitzar i potenciar tota mena d’activitats físico- esportives.\nDivulgar i promoure tota mena d’activitats culturals i, en especial, la cultura catalana, les nostres costums i tradicions.\nPromoure i divulgar les activitats i relacions intergeneracionals.\nPromoure, divulgar i potenciar les activitats d’integració intercultural i de coeducació.\nPromoure la integració d¡aquelles famílies, i alumnes, que s’incorporin per primer cop al sistema educatiu català.\nD’altres que, en el marc de la normativa educativa, complementin aquests estatuts.\nA més de buscar solucions que facilitin l'adquisició del llibre, com fins ara, volem preparar un programa d'activitats més ambiciós i volem comptar amb la teva opinió.\nEstablir canals directes de comunicació entre els membres de l'AMPA i la JuntaDirectiva i entre la comunitat escolar i l'AMPA, com ara creant la Web pròpia de l'AMPA (www.ampaiesvaleriapujolibosch.com)., l'adreça electrònica pròpia (ampa.iesvaleriapujolibosch@gmail.com)., la Newsletter de l'AMPA...\nReforçar la col.laboració amb tots els membres de la comunitat educativa amb la creació de la figura del delegat/ada de curs.\nPromoure la cultura de la sostenibilitat.\nPrograma de reutilització de recursos, com ara, els llibres.\nCol.laborar en el desenvolupament d'activitats culturals i pedagògiques que, integrades en el pla educatiu, que vinculin la comunitat educativa al poble\nCol.laborar amb l'aprenentage d'idiomes.\nDesenvolupament de plans d'intercanvi d'alumnes.\nPromoure actes formatius de caràcter cívic.\nDesenvolupament de programes de voluntariat per ajudar a alumnes pertanyents a families en situacions extremes.\nI d'altres iniciatives que els associats puguin proposar i siguem capaços, entre tots, de posar-les en marxa.\n© AMPA IES Valeria Pujol i Bosch


Una de les barbacoes de la capital.\nActualitzada 11/08/2020 a les 06:47\nLes precipitacions dels darrers dos dies han suposat que hagin baixat lleugerament les temperatures i que s’hagin reobert les barbacoes. Des de Protecció Civil van informar que aquesta setmana hi ha una previsió de màximes de 27 i 28 graus, mentre que la setmana anterior era de 34 i 35 graus. Així, Protecció Civil té previst que al llarg de la setmana s’acabin d’obrir aquestes zones.\nPel que fa a les previsions de tempesta durant la setmana, des del servei van avisar que es descarta que hi torni a haver pluges al mateix nivell que el cap de setmana passat, malgrat que hi pugui haver núvols. De fet, el pronòstic d’ahir era d’alerta groga, amb pluges que podien ser intenses i anar acompanyades de calamarsa i activitat elèctrica, tot i que finalment es va descartar.\nPel que fa a les incidències generades per la precipitació de diumenge, no van provocar afectacions greus.


INVESTIGADORS/ES DEL PLANETA: de desembre 2016\nINVESTIGADORS/ES DEL PLANETA\nDime y lo olvido, enséñame y lo recuerdo, involúcrame y lo aprendo. -Benjamin Franklin- Correu tutora: vmartinromero@educaib.eu\nOrientacions: Com corregir?\nORIENTACIONS PER A CASA\nCom ja sabeu, avui s'ha fet la Festa de L'Hivern a l'escola i, degut a les prediccions de temps, s'ha fet sense famílies. Però per tal de què formeu part d'aquest dia, aquí teniu el ball que tan bé han fet les papallones i els monstres de colors!!!\nTots/es les papallones us distgem BON NADAL i FELIÇ 2017!!! Passau molt bones vacances!!\nPublicat per Teresa a 17:10 Cap comentari:\nAquests dies l'escola participa en el Medusa festival, un projecte patrocinat per l'Ajuntament per apropar l'art urbà als infants. Juntament amb altres 3 centres educatius de Vila, es duen a terme diferents tallers d'estampació, serigrafia i muralisme! I com no, avui ens ha tocat als alumnes d'infantil decorar una mica el nostre pati!\nA les papallones ens ha encantat l'activitat i particpar d'aquesta iniciativa! Podeu veure el resultat a les columnes de la porxada del pati d'infantil! Segur que us encanta!\nAquí teniu algunes imatges del taller i enllaços amb informació del Medusa Festival!!!\nDiario de Ibiza~Medusa Festival\nPublicat per Teresa a 21:23 Cap comentari:\nTornam a tenir ajuda!\nAvui hem tornat a tenir l'ajuda d'algunes mamàs de la classe per fer les portades de les feinetes del trimestre que la setmana que bé us emportareu a casa. Ha estat un matí molt profitós i creatiu, gràcies per la vostra ajuda!!!!\nPrest veureu els resultats!!!!!\nPublicat per Teresa a 17:40 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Nadal, Tallers Famílies\nAvui a la classe de les papallones ens han vingut a ajudar unes persones molt especials per a nosaltres... algunes mamàs de la classe!!! Ens han ajudat a fer la nostra carta als Reis que dilluns durem a Correus.\nAmb la seva ajuda hem retallat aquelles joguines que volem que ens portin els reis a casa i les hem aferrat a la nostra carta que també hem decorat! Amb lo bé que es porten aquestes papallones segur que els hi portaran moltissimes coses!\nGràcies per la vostra ajuda mamis!!!\nPublicat per Teresa a 21:44 Cap comentari:\nD'aquí poc arriba el Nadal i a l'escola ens estam preparant d'allò més bé per a l'arribada d'aquestes festes que tant ens agraden. Al llarg de la setmana i mitja que queden s'aniran fent tot tipus d'activitats i tallers per apropar aquestes festes als infants i a l'escola!\nAvui al teatre ja s'ha pogut ensumar una mica l'esperit nadalenc! Algunes mestres i infants d'infantil ens han interpretat el conte: El petit avet! Ens ha agradat moltissim! I famílies, ja sabeu que si us animau a fer-mos una obra de teatre, estau més que convidats a venir!!!\nPublicat per Teresa a 22:51 Cap comentari:\nAbans de què arribi l'hivern...\nJa hem entrat al mes de desembre i d'aquí poc deixarem la tardor per entrar de ple a l'hivern... És per això que aprofitarem els pocs dies que ens queden de la tardor per seguir cantant la cançó que vam aprendre amb en Joan i la de la castanyera!!! Animau-vos a cantar a casa que a les papallones ens encanten aquestes cançons!!!\nPublicat per Teresa a 17:54 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Cançoner, tardor\nFamílies! Com vau poder comprovar el passat dijous, aquests dies hem estat mirant i treballant el conte de El peix Irisat. Aprofitarem l'ocasió per afegir una cançó més al nostre cançoner per poder cantar-la a casa!!!\nPublicat per Teresa a 17:20 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Cançoner\nCinc cèntims... de la tardor!\nCom ja sabeu, durant aquests mesos hem après algunes coses de la tardor. Ja que el blog no estava en funcionament durant les diferents activitats realitzades, aquí teniu un breu resum d'algunes de les activitats realitzades a l'aula!!!\nCOM ES MOUEN ELS CARAGOLS???\nFEM UN MURAL AMB FULLES I COLORS DE LA TARDOR!\nESTAMPACIÓ AMB POMES I TARONGES\nFEIM SUC DE TARONJA I ESMORZAM FRUITES DE LA TARDOR!\nPublicat per Teresa a 10:27 Cap comentari:


Hurley Crone Fin Dessuadora amb caputxa i cremallera completa - Nen. Nike.com ES\nLa dessuadora amb caputxa i cremallera completa Hurley Crone Fin per a nen garanteix la calidesa gràcies al seu teixit Fleece. A més, incorpora un gràfic de colors per a un look que destaca.\nCOMODITAT, SUAVITAT I UN ESTAMPAT DESTACAT.\nCordó a la caputxa per a un ajust cenyit.\nTeixit: 51 % cotó / 49 % polièster\nInserció elàstica a la vora davantera\nEtiqueta One And Only de teixit Woven\nDigues la teva. Sigues la primera persona a fer una ressenya sobre Hurley Crone Fin.


Com crear una unitat de recuperació a Windows 10 - Windows | Setembre 2021\nImagineu-vos una situació quan us desperteu un bon matí només per adonar-vos que la vostra l’ordinador no s’arrencarà. Podria ser unaerror del sistema o fitxers corruptes. Només un d’aquests dies en què el vostre ordinador necessita una mica d’atenció. Si teniu un unitat de recuperació a l’ordinador que ha estat creat per l’OEM, està molt bé. Però estaria preocupat si no existís el suport de recuperació per si necessiteu tornar a instal·lar Windows.\nUn d’aquests dies en què el vostre ordinador necessita |Shutterstock\nPermetin-me mostrar-vos avui, com crear un suport de recuperació per a Windows 10 per sortir d’aquest tipus de situacions sense entrar en una suor.\nPer què crear una partició de recuperació?\nUna partició de recuperació pot trigar unaun parell de GB al disc dur o haureu de dedicar-hi una unitat USB de 16 GB. Però pot estalviar-vos de molts problemes quan l’ordinador no pot arrencar un dia a l’atzar. Imagineu-vos el dolor quan haureu de córrer als vostres amics per crear una imatge d’arrencada de Windows 10 només per arreglar l’ordinador.\nRecuperació d’un clic |Shutterstock\nA més, si teniu un suport de recuperació, no és obligatori que hagueu d’eixugar completament el sistema. El Windows també pot intentar reparar la instal·lació existent. En el pitjor dels casos, si és que heu d’eixugar el sistema, la nova instal·lació tindrà tots els vostres controladors preinstal·lats i us farà estalviar molt de temps i esforç.\nAnem a veure com podem crear una partició de recuperació dedicada al disc dur i una unitat USB extraïble. L’opció per crear un suport extraïble de recuperació està disponible de manera predeterminada a Windows 10. Però utilitzarem una aplicació de tercers anomenada AOMEI OneKey Recovery per crear la partició de recuperació dedicada.\nCreació d'una unitat de recuperació USB\nObriu el menú Inici i cerqueu-lo Unitat de recuperació i executa l'aplicació. S'obrirà el tauler de control on veureu l'opció a Creeu una unitat de recuperació. Feu clic a sobre Podeu demanar-vos drets administratius quan feu clic a l'opció.\nQuan s'inicia el procés de recuperació, assegureu-vos que marqueu l'opció Feu una còpia de seguretat de fitxers del sistema a la unitat de recuperació. Això garantirà que fins i tot es pot tornar a instal·lar tot el sistema operatiu de la unitat de recuperació si no es repara o si el disc dur es troba fora de servei.\nPer acabar, l'assistent us demanarà que escolliu la unitat extraïble. Si us plau, utilitzeu una unitat USB d’almenys 8 GB per a la tasca i assegureu-vos que no hi hagi fitxers importants, ja que es formataran abans del procés.\nTot el procés pot trigar algun temps. Un cop finalitzeu, no oblideu posar cap etiqueta a la unitat USB. Teniu a punt la unitat de recuperació de Windows 10.\nCreació d'una partició de recuperació dedicada al disc dur\nAOMEI OneKey Recovery és una aplicació gratuïta i ha creat la partició de recuperació amb només uns clics. No hi ha agendes ocultes aquí. L’aplicació és fàcil d’utilitzar i fins i tot crea la partició per a l’usuari si no està segur de com crear-la mitjançant Windows Management.\nDesprés de llançar l'aplicació, feu clic a l'opció Recuperació del sistema OneKey. L’aplicació us mostrarà l’estructura de partició actual i les particions resultants després que hagi creat la partició de recuperació. Assegureu-vos de mantenir l’ordinador portàtil connectat a una presa d’alimentació ja que el procés pot trigar fins a dues hores en funció de la velocitat del processador.\nNota: Hi ha una opció per crear una partició de recuperació USB en cas que no tingueu suficient espai al disc dur.\nUn cop finalitzeu el procés, l’aplicació us demanarà com voleu configurar el menú d’arrencada per arrencar des de la recuperació.\nAixí va ser com es pot crear una unitat USB dedicada a suports de recuperació per a Windows 10. Segurament us resultarà útil en un d’aquests dies en què tot vagi malament a l’ordinador. Si teniu cap problema mentre creeu aquest mitjà, envieu un comentari i seguirem fent el seguiment.\nnova aplicació de música ios 8.4\nmillors aplicacions per a samsung s10\ncaptura de pantalla al pdf


Sàmper, sobre la sentència a la cúpula dels Mossos: "Espero el resultat únic que hi pot haver, una absolució" La República\nPla mitjà del conseller d'Interior, Miquel Sàmper, intervenint al ple del Parlament del 7 d'octubre de 2020 (Horitzontal)\nEl conseller d’Interior, Miquel Sàmper, ha insistit que l’única sentència que espera per a l’exmajor dels Mossos, Josep Lluís Trapero, i la resta de la cúpula és l’absolució. En declaracions a Ràdio 4, Sàmper ha assegurat que la seva conclusió jurídica i “objectiva” és que no poden ser acusat ni de sedició ni de desobediència. “Si els condemnen per sedició, deixo el dret per sempre”, ha asseverat. El conseller ha assegurat que tots ells estan “malament psicològicament” a l’espera de la resolució judicial i ha dit que un cop es conegui els deixarà temps “per pair-ho” i posteriorment vol mantenir una reunió amb Trapero, tot i que “sense cap voluntat de fer anar-lo per un lloc o un altre”.\nSàmper ha dit que vol saber “què pensa” l’ex major dels Mossos, tot i que ha recordat que “ja va dir que no volia tornar”. “Parteixo d’un no però tinc l’obligació de parlar amb Soler, Puig, Laplana i Trapero”, ha afirmat.\nEl conseller s’ha mostrat molt decebut per com “s’ha reforçat el dret” i ha afegit que ja es va fer amb la sentència de l’1-O i espera que no es torni a repetir.\nD’altra banda, ha explicat que hi ha hagut la voluntat de “refredar” l’habitual acte de condecoracions als Mossos d’Esquadra, entre els que enguany hi havia agents d’ordre públic que van participar en els dispositius de les protestes post-sentència. “S’han refredat molt les condecoracions i servidor no en dona ni una”, ha manifestat.


Les salines mobilitzen 200.000 metres cúbics de sorra per habilitar l’accés provisional a la punta de la Banya - Món Rural\nInfosa reprèn els treballs per reconnectar l'istme del Trabucador a l'espera de les actuacions urgents de Costes\nPla general del tram de l’istme del Trabucador soterrat pel mar i on Infosa treballa per habilitar un vial d’accés a les salines. Imatge del 17 d’abril de 2020. (horitzontal)\n“Veient que, de moment, el Ministeri no actua ni sabem quan podrà començar vam prendre aquesta setmana passada la decisió de reprendre les obres”, ha defensat el gerent d’Infosa, Joan Sucarrats. Tractors i camions contractats per l’empresa traslladen sorra des de l’inici de l’istme, on el Gloria i la resta de temporals han anat acumulant sorra a la costa, per traslladar-la fins a l’últim tram de tres quilòmetres abans d’arribar a les salines, on la barra ha desaparegut sota el mar.\nVista general de les salines de la punta de la Banya des del Trabucador. Imatge del 17 d’abril de 2020. (horitzontal)\nSegons van apuntar fonts estatals a l’ACN, això es podria produir a finals d’abril. “Amb els nostres mitjans podrem fer un camí precari si ens respecta el temps però tornem a estar exposats que qualsevol tempesta ens deixi incomunicats”, ha apuntat el gerent d’infosa. Adverteix, però, que el projecte de Costes, amb una inversió de 700.000 euros i la previsió d’abocar 120.000 metres cúbics de sorra per eixamplar l’istme fins uns 50 metres, resultarà “insuficient” per garantir l’estabilitat de la barra del Trabucador a mig termini si no es continua aportant sorres al llarg de l’any i es prenen mesures “estructurals”.\nPla general d’un camió abocant sorra al mar a la barra del Trabucador, amb les salines de la punta de la Bany al fons a la dreta. Imatge del 17 d’abril de 2020. (horitzontal)\n“La idea és poder fer aquest camí provisional, que l’actuació de Costes pugui garantir-ne la permanència almenys fins el mes d’octubre –quan solen començar els temporals de llevant propis de la tardor- i llavors el que més ens preocupa és tenir en marxa l’alternativa marítima. Això no vol dir que prescindirem de l’accés del camí del Trabucador: l’estem enfocant per quan tinguem problemes amb l’accés pel camí però la via d’accés natural ha de continuar sent el Trabucador”, ha tancat Sucarrats.\nPla escorç d’un camió després de descarregar la sorra al mar, a l’istme del Trabucador. Imatge del 17 d’abril de 2020. (horitzontal)\nEtiquetes: CoronavirusSalinesTempesta GloriaTerres de l'Ebre


«El terrorisme sempre ha actuat en secret» - El triangle\nCatedràtic de Ciència Política a la Universitat Carlos III de Madrid. Fa investigacions acadèmiques i participa en l’esfera pública, amb publicacions i col·laborant en diversos mitjans de comunicació. És autor de La desfachatez intelectual (Catarata) i Atado y bien atado (Alianza Editorial). Ara ha publicat Las raíces históricas del terrorismo revolucionario (Catarata).\nEl terrorisme és l’arma dels pobres?\nMoltes vegades es parla de l’arma dels pobres, o dels febles. Crec que hi ha una part de raó en això. El terme “terrorisme” està molt carregat de política. S’utilitza amb finalitats deslegitimadores, per criticar. Des d’un punt de vista acadèmic, intento buscar un punt de vista més imparcial, que consisteix a suposar que el terrorisme és el tipus de violència que observem quan hi ha molta asimetria entre les parts. Com més feble és una part en relació amb l’altra, com més feble és un grup armat en relació amb l’Estat, més probable és que, finalment, recorri a tàctiques terroristes. En aquest sentit, es pot interpretar el terrorisme com una arma dels febles.\nEl terrorisme, bàsicament, és un mètode, una eina, susceptible de ser utilitzada per uns o altres?\nEfectivament, s’utilitza amb finalitats molt diferents. Les estratègies terroristes tenen un origen històric clar en els anarquistes del segle XIX, amb l’arribada de la propaganda pel fet. Entre els seus grans usos, el terrorisme ha estat utilitzat com un instrument per provocar una revolució, que és el que van pretendre els anarquistes, i que després han repetit moltes organitzacions extremistes de l’esquerra. Poses bombes o assassines persones de les forces de seguretat de l’Estat amb la idea que les masses obrin els ulls, es mobilitzin i participin en un moviment revolucionari. Així, el terrorisme seria l’espurna que encendrà la metxa. Una altra forma d’utilitzar-lo té a veure amb moviments de caràcter nacionalista, que reivindiquen un territori i pressionen l’Estat perquè acabi fent concessions. Per exemple, perquè la Gran Bretanya s’oblidi d’Irlanda del Nord i aquesta es pugui reunificar amb la República d’Irlanda. O que el País Basc celebri un referèndum d’independència. En qualsevol cas, aquests moviments segueixen una lògica diferent de la del terrorisme esquerrà. Hi ha també un terrorisme d’extrema dreta, que ha estat freqüent en la història. Pretén, mitjançant atemptats indiscriminats contra la població civil, generar una sensació d’ansietat, de terror, que creï les condicions per a un cop d’Estat.\nA la llum de fenòmens com l’anomenat “terrorisme islàmic”, es podria parlar, també, d’un terrorisme religiós?\nAmb això els meus col·legues no solen estar-hi d’acord, però crec que l’onada de terrorisme islamista és com una irradiació del terrorisme revolucionari, d’esquerres. No comparteix gairebé res amb aquest, però sí la idea que cal substituir els règims existents per convertir-los en una altra cosa. Els grups d’extrema esquerra utilitzaven la violència per intentar aconseguir règims socialistes o comunistes. Els islamistes no han inventat res nou. El que han fet és portar les estratègies terroristes fins a l’extrem.\nEn contra del que sembla, el terrorisme en realitat no està molt teoritzat?\nSí, el terrorisme està molt estudiat i teoritzat. Esmento en aquest llibre que un dels principals teoritzadors de la violència terrorista d’esquerres va ser un espanyol exiliat, de qui ningú parla a Espanya: Abraham Guillén. Va lluitar a la Guerra Civil. Empresonat pel franquisme, va fugir de la presó i se’n va poder anar a l’Argentina, i després a l’Uruguai. Va ser el gran teòric del que es va anomenar la “guerrilla urbana”, que jo anomeno terrorisme revolucionari. Va distingir molt bé les condicions per fer la revolució en un país més rural, com era Cuba, amb l’estratègia de Fidel Castro i del Che Guevara. Va pensar que això no tenia sentit en països més desenvolupats, com l’Argentina i l’Uruguai, i va teoritzar sobre la guerrilla urbana. Gairebé sempre hi ha algun teòric al darrere d’aquests moviments. En el cas de l’islamisme, per exemple, encara que també és poc conegut, hi ha un sirià, que va estar vivint a Espanya fins als atemptats del març del 2004: Al Suri. Va escriure un tractat de mil pàgines sobre la violència en els moviments islamistes.\nDe totes maneres, caldria parlar més de terrorismes, en plural, que de terrorisme?\nN’hi ha moltes varietats, però crec que és possible trobar una arrel comuna a tots els tipus de terrorisme. Jo he defensat que un factor compartit pel terrorisme és la lluita clandestina. Aquesta és la diferència amb les guerrilles. Les guerrilles controlen un territori, es fan fortes a les muntanyes, o on sigui, i es transformen en una espècie d’Estat a l’ombra, que exerceix una autoritat sobre la població local, extreu recursos, imparteix justícia, etc. Però el terrorisme sempre ha actuat en secret. Per això és un recurs que utilitzen els més febles. Els que ni tan sols tenen la capacitat d’enfrontar-se a un Estat directament, com ho feia la guerrilla colombiana, salvadorenca…, o el mateix Vietnam.\nPer què, en el cas d’Europa, sorgeix el, diguem-ne, neoterrorisme en països com Alemanya, Itàlia o Espanya?\nAixò és el cor del llibre. A curt termini, les mobilitzacions del 68 no tenen conseqüències polítiques. Van suposar un canvi social molt important, això sí. Es van estendre per tot el món, des de França als EUA o el Japó. En alguns d’aquests països van sorgir grups armats i en altres no. Per què? Mirant enrere, es veu que només sorgeix un terrorisme d’esquerres fort en els països que en el període d’entreguerres van tenir dictadures feixistes. El Japó, Alemanya, Itàlia i Espanya són els països principals. També a Grècia, on hi va haver un grup important: 17 de Novembre. En canvi, els països que van mantenir la democràcia als anys 20 i 30, quatre dècades després no van viure el terrorisme. Aquesta és la tesi central del llibre. Aquells règims dretans van reprimir molt l’esquerra, que es va radicalitzar. Després del 68, aquesta tradició de radicalisme ideològic es va traduir en grups armats.\nExisteix vinculació entre l’esquerranisme (entès com a malaltia infantil del comunisme) i el terrorisme?\nClarament, el terrorisme d’esquerres dels anys 70 i 80 és conseqüència d’aquest esquerranisme. Hi ha un excés de voluntarisme en la creença que un petit grup armat pot desencadenar una revolució en països industrialitzats. Des del punt de vista de l’esquerra clàssica això era un deliri. Estaven molt influïts per les experiències d’alguns països del tercer món. Cuba (1959) i Algèria (1962) van ser crucials. Tots aquests grups fracassen. Els moviments de l’autonomia, que diuen que els partits i els sindicats no representen la classe treballadora. Això va ser el caldo de cultiu intel·lectual en el qual va fermentar la violència armada de l’extrema esquerra.\nPerò els comunistes sempre van estar en contra del terrorisme…\nPensaven que la lluita armada havia d’estar protagonitzada per les masses, un exercici de consciència de classe. Per contra, el terrorisme representava una petita avantguarda que es posava sobre les seves espatlles la responsabilitat de fer la revolució. Lenin, Trotski… sempre van ser molt crítics amb l’ús de la violència armada per part d’una avantguarda clandestina, que és el terrorisme.\nEn ser organitzacions clandestines mai es té una informació fiable del que passa al seu interior. Això dóna peu que es puguin produir visions conspiratives. En el cas d’Espanya, sempre hi va haver sospites que el GRAPO era un grup teledirigit pels serveis secrets. Gent com Pío Moa podria confirmar aquesta idea. A Itàlia també es va especular molt sobre les Brigades Roges. S’ha dit que Moretti treballava per als serveis secrets. Però, en tot cas, la seva influència no va ser determinant. Les similituds ideològiques i polítiques entre els grups posen de manifest que es tractava de fenòmens amb calat social.\nEn definitiva, el terrorisme es percep com el nou Gran Diable dels nostres dies?\nÉs el Mal, amb majúscula. De fet, els conservadors americans deien, arran de l’11 de Setembre, que és el mal, i el mal no té explicació. Però, malgrat tot, el terme terrorisme té una referència més o menys objectiva, i si el despulles de totes aquestes capes polítiques no és més que violència armada duta a terme per grups clandestins.\nPrev«El terrorismo siempre ha actuado en secreto»


Notícies - El programa 'Viu l'Estiu 2003' per a nens i joves inclou una cinquantena d'activitats\nEl programa 'Viu l'Estiu 2003' per a nens i joves inclou una cinquantena d'activitats\nel 13/mai/03 Sílvia Municipal PDF\nNens i joves de 3 a 18 anys ja poden apuntar-se a les activitats del programa 'Viu l'estiu' que cada any organitza l'Ajuntament. El programa, que té 3.500 places, ofereix més de 50 propostes que combinen l'esport, l'oci i el lleure. El consistori ha editat una guia de les activitats que es repartiran per tot el municipi.\nPer quinzè any, el consistori ofereix als infants i joves l'oportunitat de gaudir de l'estiu d'una forma amena i lúdica. 'Viu l'estiu' és el nom d'aquesta iniciativa, que compta amb la col·laboració de les entitats de lleure de la ciutat.\nEl programa d'activitats proposa la realització de casals a les escoles i entitats de la ciutat, com el Club Muntanyenc i l'Ateneu, així com la participació a les iniciatives de l'Espai Jove de la Casa de Cultura. En definitiva, el consistori ha preparat un ampli ventall de propostes que puguin satisfer a petits i grans. Ho explica l'alcalde, Lluís Recoder:\nDes de l'Ajuntament farem una difusió molt àmplia d'aquesta oferta d'estiu\nLes novetats d'enguany arriben de la mà de l'esport, gràcies a l'escola de pàdel a Coll Favà i les activitats multiesportives per a joves. La programació més renovada prové de l'Associació de Veïns de la Font Xica, a Can Barata, que enguany ha participat en l'organització d'activitats. Lluís Recoder:\nCrec que és una bona notícia que hi hagi entitats veïnals, de barris allunyats del centre, que tingui la iniciativa d'organitzar les seves pròpies activitats\nPer facilitar el màxim la difusió de 'Viu l'estiu', l'Ajuntament ha editat 25.000 exemplars del programa que es repartiran per la ciutat. Aquestes guies també es poden aconseguir als equipaments municipals i als casals de districte.\nEls interessats, que obtindran un descompte del 20% si pertanyen a una família nombrosa, també poden informar-se al telèfon 010 i a la pàgina web de l'Ajuntament.


«1917»: la quarta paret de la trinxera - Ab Origine Magazine\nMuniesa i Juan, Arnau (2020) "«1917»: la quarta paret de la trinxera", Ab Origine Magazine, Deformant la història(08 Febrer) [en línia].\n1917, Primera Guerra Mundial, Revolució Russa, Trinxera\nImatge de portada: Pòster de la pel·lícula 1917 (Font: Universal Studios, Viquipèdia). Imatge utilitzada per la crítica històrica de la pel·lícula i sense beneficis comercials.\nEl cinema bèl·lic, com a gènere, reposa sobre dos pilars contraposats: el militarisme i l’antibel·licisme. Les cintes que s’hi adscriuen fluctuen d’un a l’altre pol, situant-se sovint a mig camí entre la irreflexiva pulsió adrenalítica que una guerra exerceix sobre aquells que no l’han viscuda i els hòrrids traumes que els que l’han patida malden per aconseguir oblidar.\nTots els conflictes armats de la història contemporània compten com a mínim amb un grapat de pel·lícules que, amb més o menys biaix i amb més o menys èxit, n’expliquen algun aspecte, incident o episodi. Però la Segona Guerra Mundial, amb prou filmografia per a ser narrada íntegrament a base de pel·lícules, s’alça sobre la resta. Un predomini que s’explica bàsicament per dos elements: en primer lloc, la lluita contra el nazisme permet articular amb facilitat la narrativa del Bé contra el Mal; en segon lloc, la participació dels Estats Units, potència vencedora convertida des de llavors en capital mundial del relat cultural, està tan justificada per la infàmia nipona —l’atac a Pearl Harbor— que desperta un consens favorable gairebé absolut entre els nord-americans.\nAquesta profusió, que eleva el conflicte 1939-1945 a la categoria de gènere en si mateix, sol eclipsar el seu precursor de 1914-1918. La Primera Guerra Mundial, una guerra tant inesperada com inevitable, i que va posar fi a la llarga pau (armada) de la Belle Epoque tallant el vell continent en trinxeres de fang, pols i sang, compta amb una filmografia substancialment inferior, però amb joies de notable qualitat. És el cas de títols com Paths of Glory (Stanley Kubrick, 1957), All Quiet on the Western Front (Lewis Milestone, 1930), o les més recents Un long dimanche de fiançailles (Jean-Pierre Jeunet, 2004) i War Horse (Steven Spielberg, 2011), que posen l’accent en les dures condicions de vida i de mort que van haver de suportar els homes —i bèsties— mobilitzats al front durant la Gran Guerra.\nAquesta bateria de cintes s’ha vist augmentada aquest gener amb l’estrena de 1917, del director britànic Sam Mendes (American Beauty, Skyfall, Spectre); una proposta que innova en la recreació de la Gran Guerra a la gran pantalla amb una experiència immersiva construïda no des del plantejament argumental sinó des de l’execució tècnica.\nLa trama és ben senzilla: l’abril de 1917 -única informació que rep l’espectador sobre el moment en què transcorrerà l’acció- un oficial britànic ordena a dos dels seus soldats (George MacKay i Dean-Charles Chapman) penetrar en territori enemic amb la missió d’entregar en mà l’ordre d’anul·lació d’una ofensiva al coronel que l’ha de liderar, en descobrir que es tracta d’un parany dels alemanys. Si fracassen moriran 1.600 homes, inclòs el germà d’un dels dos. Un argument pel qual Mendes s’inspira en històries que el seu avi, Alfred Mendes, el qual havia lluitat en aquella guerra, li havia explicat de petit.\nKirk Douglas en el paper de coronel Dax, a Paths of Glory (Stanley Kubrick, 1957). Font: El Asombrario\nSimple com l’encàrrec que la provoca, la trama desemboca ràpidament en una odissea enmig d’un paisatge bèl·lic recreat amb una cura i una precisió fèrries. Mendes no reconstrueix un episodi de la guerra: refà la guerra. I en ella, hi mou els seus personatges. Uns personatges tallats d’humanitat i versemblança, éssers corrents, sense ni un bri de l’heroïcitat dramàtica tan pròpia del gènere, fets amb la proporció justa de valentia i de temor, de bondat i de mala llet. Gent. Com nosaltres.\nI si aquesta història humana ja té prou ingredients per a provocar l’empatia de l’espectador, la producció sublima aquest exercici immersiu amb un plantejament tècnic tant ambiciós com espectacular: l’acció és narrada (gairebé) íntegrament amb un únic pla seqüència que fa que l’espectador en cap moment perdi de vista els protagonistes fins al final de la seva participació en la trama. L’espectador se sent partícip de la història dels dos soldats, implicat en la seva missió i vinculat a la seva sort: la trinxera es trenca per la quarta paret.\nAlfred von Schlieffen, autor del pla Von Schlieffen. Font: Wikimedia Commons\nLa trinxera és l’element bèl·lic més representatiu de la Gran Guerra, producte de la seva naturalesa estàtica. Llargues rases des d’on els soldats lluitaven i per les quals morien, però també el lloc on descansaven, escrivien, jugaven i enyoraven. Casa seva durant els temps en què els va durar l’absurd de trobar-se mobilitzats en un front immòbil.\nEl perquè d’aquest enroc de difícil i sagnant desempat el trobem en l’estratègia —o, més concretament, en el fracàs de l’estratègia— dels alemanys. Un pla militar que s’havia concebut gairebé una dècada enrere, l’any 1905, en una Alemanya despenjada de la cursa colonial i que, al bell mig d’una Europa d’aliances mutants, començava a assumir que una guerra contra la resta de potències era inevitable. El pla, conegut com a pla Schlieffen en honor al general que l’havia ideat, assumia que, en cas de conflicte, Alemanya es veuria obligada a lluitar en dos fronts —a l’oest contra francesos i a l’est contra la Rússia tsarista— i estipulava que en una situació així, davant la impossibilitat de derrotar-los simultàniament, caldria començar per destinar tots els esforços i recursos a l’oest amb l’objectiu de forçar la rendició de França en un temps de sis setmanes —segons els càlculs d’Schlieffen, el temps que s’allargarien els preparatius bèl·lics russos abans de poder iniciar els enfrontaments a l’est—. Aconseguida la capitulació dels francesos, les tropes del II Reich es podrien centrar completament a derrotar l’exèrcit imperial rus.\nPerò l’estiu de 1914 el pla no va sortir com Schlieffen havia previst nou anys enrere. L’ofensiva alemanya havia començat a principis d’agost amb l’ocupació de Bèlgica, des d’on es pretenia envair França pel nord. Els alemanys havien encertat la previsió que els francesos, amb el suport de la Força Expedicionària Britànica, intentarien penetrar en territori alemany per Alsàcia i Lorena, regions frontereres històricament disputades i llavors sota domini germànic des de 1870: a mig mes, sota les efusives ordres del general Joffre, els francesos van ocupar la ciutat alsaciana de Mulhouse. Va ser el més lluny que arribarien en tota la guerra: a finals d’agost les tropes de França i Gran Bretanya ja es batien en retirada mentre els alemanys s’acostaven perillosament a París.\nTaxis parisencs fent cap al front del Marne, setembre de 1914. Font: Alfredo Grados Rivero, Flickr\nEl primer gran enfrontament entre els dos bàndols, que va frustrar les perspectives alemanyes i va configurar decisivament la naturalesa del conflicte en el futur, va ser la primera batalla del Marne, entre el 5 i el 12 de setembre. Una batalla icònica en l’imaginari col·lectiu francès, ja que per traslladar sis mil reservistes al front es va mobilitzar la flota de taxis de París, però molt més ambigua pel que fa als resultats militars: no hi va haver un clar vencedor i, de fet, britànics i francesos es van acabar veient obligats a recular. Però van aconseguir un objectiu fonamental: aturar l’avanç alemany, aïllant-ne algunes unitats i impossibilitant l’objectiu marcat de la victòria en sis setmanes. A partir d’aquí, va començar una competició entre els dos bàndols al llarg del front per intentar superar l’enemic flanquejant-lo pel nord, una disputa que acabà deserta quan els dos exèrcits van acabar topant amb el canal de la Mànega entre Dunkerque i Oostende. Però simultàniament a la seva competició en aquesta mena de cursa, ambdós bàndols van anar afermant posicions per allà on passaven, cavant trinxeres i reduint les possibilitats d’èxit d’un atac frontal contra la línia enemiga.\nD’aquesta manera, cap al novembre Europa estava tallada per un front estàtic de 760 quilòmetres de llarg que ja no admetria modificacions substancials. Cap al novembre ja era del tot evident que aquella no seria la guerra curta que les cancelleries havien previst i, ja per la resta del conflicte, el pic i la pala es van tornar tan importants com el fusell.\nSoldats britànics en una trinxera inundada. Font: National Library of Scotland, Flickr\nLa trinxera es va convertir a partir de llavors en un element definitori de la Gran Guerra. Però aquestes excavacions van anar transformant-se en els següents anys, adaptant-se a les necessitats dels exèrcits i a les exigències del conflicte. A 1914 eren poc més que una connexió de sots on un home amb prou feines es podia cobrir, fosses rudimentàries que un soldat podia cavar en poc més de trenta minuts. Amb el temps, la seva arquitectura es va anar sofisticant, ampliant el seu espai i sent utilitzats per a la seva construcció materials com llistons, tarimes i ciment; també s’hi van anar incorporant més elements i serveis, com la connexió telefònica i sistemes d’enllumenat; i se’n van diversificar els espais, destinant cada lloc a una funció: magatzems, refugis, quarters, latrines, etc. Les millors trinxeres eren les alemanyes, excavades en un sòl més sec i consistent i en posicions elevades que concedien un avantatge posicional sobre l’enemic.\nTrinxera francesa a la batalla del Somme, estiu de 1916. Font: Wikimedia Commons\nPerò aquesta sofisticació no convertia les trinxeres, ni de lluny, en llocs aptes per a la vida humana. El dia hi començava abans de l’alba. Quan no es combatia ni s’esperava per atacar, la rutina del soldat consistia bàsicament a netejar, dormir i menjar —els àpats es cuinaven lluny i normalment arribaven freds i barrejats a la boca del seu destinatari—. Els soldats vivien aglomerats, compartint espais reduïts amb dotzenes de companys i en ínfimes condicions higièniques, suportant la pudor, sofrint extrems freds a l’hivern i calor a l’estiu. La humitat era un altre dels problemes a què havien de fer front: a les afeccions respiratòries que provoca cal afegir-hi les aigües subterrànies que, com la pluja, provocaven severes inundacions que sovint obligaven a abandonar trams sencers de trinxera. A més a més, els soldats no eren els únics éssers vius que les habitaven: en poques setmanes, les rates s’havien convertit en les reines de tota la zona de combat —com es pot observar a 1917—, proliferant a gran velocitat i, alguns espècimens, assolint les dimensions d’una fura. De les parets i del terra n’emergien cucs, llimacs i tota mena d’insectes. Els mosquits eren una molèstia, especialment a les zones pantanoses. Però el contacte més íntim amb els soldats el van aconseguir els polls parasitant els caps d’oficials i fusellers.\nDues trinxeres contraposades impliquen una zona disputada entremig: la terra de ningú. Una extensa franja amb una amplada que, al front oest, solia oscil·lar entre els 100 i els 400 metres, però que podia arribar a estretir-se molt. Com a escenari del foc, de les ofensives i dels bombardeigs, la terra de ningú era un terreny de paisatge mutant concebut amb la mort com a motlle, una sinistra (des)composició plàstica implacable contra tot allò que s’hi mantingués en peu: cadàvers escampats de soldats i cavalls, maquinària de guerra destrossada i abandonada, estaques carbonitzades servint d’epitafi dels arbres que en altres temps havien sigut. Cràters fangosos, filferro espinós. Els crits dels moribunds. Un tauler horrorós per a una partida terrible.\nTerra de ningú a la Gran Guerra. Font: Wikimedia Commons\nTots aquests factors, combinats, confegien un clima malsà i insalubre. Obstacles higiènics que es feien especialment durs per als ferits que, amb sort, aconseguien retornar a la trinxera. Afrontar la recuperació en un pou de brutícia en un món encara sense antibiòtics implicava que una petita ferida mal tractada es podia gangrenar, conduint a l’amputació d’una extremitat o a la mort del ferit. Es calcula que durant la Gran Guerra, un terç dels ferits en combat van acabar morint. Val a dir, també, que no totes les ferides eren físiques: les tragèdies quotidianes, la fatiga, la devastació, l’horror de la guerra, la frustració i la claustrofòbia en molts casos menaven, irremeiablement, cap a la follia.\nContra el que és habitual en el cinema històric, a l’inici de 1917 no es fa cap exercici de contextualització. Ni una veu en off, ni un text introductori: l’única informació que apareix en pantalla és el cartell «Abril 1917», que, amb la ràpida desaparició del mes, dóna lloc al títol de la pel·lícula. Fent del defecte virtut, amb això s’atorga a la trama una dimensió universal i s’aconsegueix que l’espectador es traslladi a la trinxera sense nocions de conjunt, com aquella generació de joves que va ser-hi arrossegada i va morir defensant-la.\nL’abril de 1917 la guerra de trinxeres feia més de dos anys i mig que s’allargava, amb exigües i poc importants modificacions en les posicions dels dos fronts després de nombroses batalles sagnants que havien deixat milions de baixes, la més crua de les quals havia estat la batalla del Somme, a la segona meitat de 1916. A principis de mes s’havia produït l’entrada al conflicte dels Estats Units pel bàndol aliat, després que els britànics interceptessin un telegrama del ministre d’exteriors alemany que pretenia persuadir els mexicans que ataquessin les forces nord-americanes si aquestes entraven en guerra. També va ser un mes en què va tenir lloc un fet crucial pel desenvolupament de la guerra al front est, tot i que les seves conseqüències es farien esperar gairebé un any: aquell va ser l’abril de les famoses tesis amb què Lenin va alterar la revolució russa en arribar a Petrograd en el tren blindat que l’havia traslladat des de Suïssa.\nPerò tornant a 1917: l’acció que hi veiem, tot i tractar-se d’uns fets ficticis, s’inscriu en el marc de l’ofensiva d’Arràs. Durant el març anterior, els alemanys, en inferioritat numèrica, s’havien replegat cap a la línia Siegfried, un fragment del front defensiu de trinxeres i bateries alemany conegut com la línia Hindemburg. Davant d’aquesta situació, les tropes angleses, que havien anat incrementant la seva presència al front, van intentar, amb l’ajuda de tropes d’altres països de la Commonwealth com Austràlia i el Canadà, una ofensiva per trencar el front alemany, desbloquejar les posicions i imposar de nou la guerra de moviments. És aquí on entren en joc els dos soldats protagonistes, encaperonats amb el característic casc Brodie anglès, posant en risc la seva vida per a salvar-ne moltes.\nKirk Douglas (1916-2020), in memoriam.


Centenars de senegalesos van a l'Ereta per votar en les eleccions del seu país\nEls veïns van avisar la Urbana per molèsties\n© Molts senegalesos que resideixen en diferents municipis de Ponent ves van traslladar aquest diumenge a Lleida per votar.\nCentenars de senegalesos que resideixen a la província estaven cridats a votar en les eleccions legislatives que se celebraven aquest diumenge al seu país i van acudir en massa al centre cívic de l’Ereta, al Barri Antic, per exercir el seu dret.\nLa convocatòria va ser massiva i en el punt àlgid de la jornada es van arribar a concentrar fins a tres-centes o quatre-centes persones davant del local social, la qual cosa va provocar algunes queixes veïnals pel soroll i l’enorme afluència de gent.\nDiverses patrulles de la Guàrdia Urbana i els Mossos d’Esquadra van controlar que la jornada transcorregués sense incidents i, a l’exterior de l’edifici municipal, van col·locar tanques i van organitzar les cues de votants.\nAl migdia es van arribar a concentrar entre 300 i 400 senegalesos davant del local per emetre el seu vot\nYaya Baba, responsable a Ponent del partit APR (Aliança per la República, que governa el país amb Macky Sall com a president), va explicar aquest diumenge que hi ha uns 3.000 senegalesos que resideixen a les comarques lleidatanes i molts es van desplaçar d’altres poblacions per votar. “Volíem posar meses en altres localitats per facilitar les votacions. Al final només s’han habilitat a Lleida i Guissona, fet que genera llargues cues. I la calor és molt sufocant”, va explicar.\nS’ha de recordar que el passat 19 de març es va viure un episodi similar al Centre Històric, quan centenars de persones de Mali i el Senegal van acudir al mateix centre cívic per tramitar documentació del seu país d’origen.\nEn aquella ocasió, es van arribar a concentrar un miler de persones. Durant la jornada d’aquest diumenge també es va habilitar el centre cívic de la Mariola per poder tramitar documents pendents d’alguns votants.\nEn les eleccions del Senegal es presentaven 47 partits i estan en joc 165 càrrecs que formen l’Assemblea Nacional.


L'Escola de Futbol Garrotxa acull el torneig de futbol 'Som Valors'Olot Televisió\nLes instal·lacions de l’Escola de Futbol Garrotxa acolliran aquest dissabte el torneig de futbol ‘Som Valors’ de Somara Associació. L’esdeveniment continua l’essència del ‘FutBiot’ que ja es va celebrar dos anys. La participació d’enguany serà: 53 equips, 20 escoles, més de 550 participants, i més de 60 voluntaris i voluntàries. Pere Pons, jugador del Girona serà present al torneig.\nAquest dissabte, 9 de juny, tindrà lloc a Olot el primer torneig de futbol ‘Som Valors’ una iniciativa impulsada per Somara Associació. L’esdeveniment ja s’havia organitzat durant dos anys conegut com ‘FutBiot’, i enguany se li ha canviat el nom per lligar-lo més amb l’entitat que l’impulsa.\nEl ‘Som Valors’ vol promoure valors com la solidaritat, el treball en equip, la igualtat de gènere i la inclusió entre tots els alumnes de Cicle Superior de la Garrotxa.\nTània Ribas, Somara Associació: “Treballar aquesta inclusió hi que hi puguin participar tots els nens i nenes, independentment del seu gènere, capacitat física o psicològica. És un torneig que la normativa de puntuació el que fem és que els valors puntuïn més que el propi fet de marcar gols”.\nA les instal·lacions de l’Escola de Futbol Garrotxa es jugarà a sis camps diferents de futbol 7, i també hi haurà habilitada una zona de jocs durant tot el dia pels nens i nenes que estiguin descansant.\nLluc Sau, Somara Associació: “L’assistència aquest any serà aproximadament d’uns 550 infants, dividits entre uns 55 equips. A nivell logístic, citem els infants a les 9.30h del matí a les instal•lacions i dura tot el dia. A les 18.30h es farà l’entrega de premis i els sortejos pertinents”.\nA cada partit es podran fer cinc punts. Dos punts per l’equip que anoti més gols, un punt per ser equip mixt i dos punts per actitud i comportament. Hi haurà trofeus i medalles pels tres primers equips i també la Fundació del Futbol Club Barcelona ha proporcionat entrades per fer el tour al Camp Nou. Els beneficis obtinguts a través del torneig ‘Som Valors’ aniran íntegrament a Somara Associació que els destinarà a projectes socials a Gàmbia i a la Garrotxa.


A Llucmajor: "Lorca, que te quiero, Lorca", una reflexió sobre la repressió i la llibertad d'expressió\nDissabte, dia 1 de gener, a les 20.00 hores, al Claustre de Sant Bonaventura\nEls versos de Federico García Lorca arriben al Claustre de Sant Bonaventura de Llucmajor, amb l’obra “Lorca, que te quiero, Lorca” una obra sobre la llibertat d’expressió i la repressió, amb dramatúrgia, direcció i interpretació de Josué Guasch i Pedro Victory.\nL’obra, que va estar durant tot el mes de juny en cartell a Barcelona, i on va ser acollida amb molt bones crítiques per part del públic (va aconseguir una nota de 9,5 de mitjana en la plataforma de venda d’entrades “Atrapalo”) torna ara a Mallorca amb el rodatge d’haver estat quatre setmanes en una gran capital.\nEn paraules de Pedro Victory, l’obra aprofita l’ocasió per dur la poesia al teatre” i per llançar una reflexió sobre si han canviat o no les coses després de 80 anys, els que es compleixen des de l’assassinat del poeta granadí.\n“Lorca, que te quiero, Lorca” fa un paral·lelisme entre els últims dies del poeta granadí i un activista empresonat per manifestar-se, que troba el consol en els versos del poeta a través del psicòleg de la presó, creant un fil invisible que els uneix a tots dos.\nLa peça, escrita fa temps, cobra avui gran força per la situació política en la qual ens trobem, que en paraules de Victory “fa que la ficció es posi a la mateixa alçada”, encara que també ha assegurat que “posam una reflexió sobre la taula, però no responem a res”.\nLa peça, escrita fa temps, cobra avui gran força per la situació política en la qual ens trobem, que en paraules de Victory “fa que la ficció es posi a la mateixa alçada”, encara que també ha assegurat que “posam una reflexió sobre la taula, però no responem a res”\nAixí, ha assegurat que els textos triats “s’ajusten a la història que volem explicar i no al context en el qual s’està representant”, ha puntualitzat Guasch, que detalla que “sense canviar una coma del text”, l’obra “s’ha adaptat al nostre temps actual, però cal no oblidar que és una peça sobre Lorca”. Una obra que mostra com la poesia pot canviar a les persones i com setanta anys després de la mort de Federico García Lorca encara sofrim situacions de repressió per raons ideològiques.\n4 (80%) 1 vot[s]\nNotícies relacionadesClaustre de Sant BonaventuraLlucmajorLorcaPedro Victoryque te quiero


Crom Campus, el punt d'accés gratuït a la formació en carrosseria i indústria\nRoberlo presenta aquest nou concepte de formació amb un espai de bloc, cursos i esdeveniments, actualitzat periòdicament.\nLa plataforma dóna accés a formació especialitzada, democratitzant el coneixement, fent-lo accessible i amè per a tots aquells usuaris interessats en les temàtiques que ofereix. Crom Campus és una plataforma totalment gratuïta, accessible a través de qualsevol dispositiu digital, que permet seguir la formació al ritme de l'usuari, sigui quin sigui el lloc en què es trobi.\nEls cursos de carrosseria i indústria són formacions completes en les que s'aprofundeix sobre un tema específic de l'àmbit en qüestió. Han estat dissenyats per professionals actius en el sector i es composen de lliçons ràpides de realitzar (no més de 10 minuts), amb diversitat de formats: animacions, vídeos, infografies, etc. Que l'usuari pot realitzar al seu ritme. Per finalitzar cada cus s'ha de superar un examen final, per obtenir un diploma que acredita la realització del curs.


Arrenca la campanya de l'arròs al delta de l'Ebre amb els ulls posats en l'efectivitat de la sembra en sec\npagès, sèquia, solta, delta de l'Ebre, aigua, arrossar\nPla general d'un pagès vigilant com s'omplen d'aigua els seus camps d'arròs a l'hemidelta esquerre de l'Ebre. Imatge del 20 d'abril de 2017\nLa solta d'aigua a la xarxa de reg de l'hemidelta esquerre aquest dijous permetrà omplir els arrossars al llarg dels pròxims quinze dies\nActualitzada 20/04/2017 a les 14:41\nLa solta d'aigua per la xarxa de regadiu i els arrossars de l'hemidelta esquerre de l'Ebre –que dimarts va començar a l'hemidelta dret- marca l'inici d'una nova campanya de l'arròs que transcorrerà amb els ulls del sector posats en l'evolució i l'efectivitat de la sembra en sec. És, admeten, la gran esperança per poder lluitar de forma efectiva contra la plaga del caragol maçana i, al mateix temps, mantenir la productivitat dels camps sense experimentar grans pèrdues. Dels resultats d'aquesta campanya, on es preveu que la tècnica s'estengui a unes 2.000 hectàrees i en tipus de terreny on no encara no s'ha testat, en pot dependre la seva viabilitat i expansió futures. De moment, la majoria continuarà emplenant els arrossars durant els pròxims quinze dies per iniciar la sembra a partir del mes de maig.\nEl moment de les «il·lusions» i les «incògnites» arriba per als arrossaires del delta de l'Ebre amb la solta de l'aigua als seus camps. Després de la solta dimarts a l'hemidelta dret, aquest dijous ha estat el torn de l'esquerre. L'operació es desenvoluparà en dos fases: una primera, fins dimarts vinent, en la qual s'emplenaran les canalitzacions de les zones de regadiu de l'Aldea, Camarles, l'Ampolla, Illa de Mar i fins la zona del camp de futbol de la Cava per estendre's, a partir d'aquesta data, a la resta. Entre dotze i quinze dies en total. Si la climatologia no hi interfereix, l'operació es programa habitualment durant aquestes mateixes dates de l'any, tot i que alguns pagesos consideren que el seu avançament uns deu dies podria ajudar a evitar l'acció d'algunes plagues com el quironòmid.\nL'hemidelta esquerre, a més, és precisament el gran escenari on es lliura la principal batalla contra el caragol maçana des de fa vuit anys. L'expansió d'aquest invasor, a través de la xarxa de reg des del focus original a la zona de l'ermita de l'Aldea, s'ha convertit en un dels principals maldecaps per al sector. És capaç de resistir l'hivern sota terra i desperta a la primavera, precisament, amb la solta d'aigua: el seu efecte és devastador per a l'arròs en els primers estadis de creixement de la planta. Per això, l'arribada al Delta de la tècnica de la sembra en sec i la seva possible viabilitat ha aixecat moltes expectatives al sector.\nUna pràctica que passarà de les 120 hectàrees de l'any passat a entre les 1.500 i 2.000 d'aquesta campanya, també en tipus de terreny sobre els quals no s'havia assajat. Un bon moment per testar la seva efectivitat i viabilitat futura. «Pot ser una bona eina per a la lluita i contra el caragol i molt ecològica. Enguany s'ha fet a altres llocs del Delta, amb més llims i també sorrencs. Ara podrem fer-ne una valoració adequada», ha certificat el responsable de Sectors Agrícoles d'Unió de Pagesos, Rafel Verdiell. No només per lluitar contra aquesta plaga: també per fer front als danys i problemes que provoca el quironòmid, una petita larva de mosquit que es menja els grans d'arròs en el moment de començar a germinar. «Si la posem a punt pot ser una bona eina per a treballar», reitera.\nEl fracàs d'alguns dels instruments assajats per lluitar contra la plaga –com la inundació amb aigua del mar-, la gran despesa que suposen els tractaments més utilitzats –l'aplicació de saponines pot costar fins a 100 euros per hectàrea- en paral·lel al seu avanç per tot el Delta deixa en un segon terme un possible rendiment lleugerament inferior d'aquest mètode. «Tot i poder tenir una mica menys de producció, fet que està per veure perquè cal millorar la tècnica, evidentment val més la pena que la lluita amb saponina», certifica Verdiell. Però més enllà de l'efectivitat des del punt de vista agronòmic, el trasllat del problema ambiental del caragol maçana a les llacunes del Delta «pot causar estralls», malgrat tractar-se d'aigua «molt salada». «El caragol es va fent cada cop més resistent al fred i la salinitat. Què acabarà passant és una incògnita», rebla.


'La familia Franco S.A.': L'espoli d'Espanya, al descobert\nBarcelona. Divendres, 14 de febrer de 2020. 15:07\nActualitzat Diumenge, 16 de febrer de 2020. 11:02\nMariano Sánchez Soler, 'La familia Franco, S.A.'. Roca Editorial, 350 pàgines, 20,90 €.\nFranco es va cansar de proclamar davant els espanyols les virtuts de la vida austera. La premsa, en aquella època, va construir el mite d'un Franco auster i sacrificat, tot i que era vox populi l'enriquiment de la seva família amb el saqueig del país. La Transició no va tocar els Franco, que van conservar els béns espoliats, en massa, durant la dictadura. Ara, que el tema torna a sortir a la llum, Roca Editorial publica el llibre de Mariano Sánchez Soler La familia Franco, S.A. Negocios y privilegios de la saga del último dictador de Occidente, on aquest periodista desmunta els mites del franquisme i mostra fins a quin punt la família Franco, encara ara, s'està beneficiant de l'espoli sistemàtic organitzat per la dictadura (en realitat, es tracta de l'ampliació d'un llibre del mateix autor del 2003 que va fer època: Los Franco, S.A.).\nLa familia Franco, S.A. explica que l'enriquiment il·lícit de Franco no va començar amb la progressiva decadència del seu règim, com alguns nostàlgics de la dictadura argumenten, sinó que va començar a partir del mateix moment en què va prendre el poder. Al final de la guerra ja era un home immensament ric gràcies al desviament de les donacions. Tot i que ell vivia de forma austera, no va rebutjar l'acumulació. No era només problema de la seva família: és obvi que el primer problema era ell. La clau de tot això va ser la confusió entre el patrimoni estatal i el propi (que probablement es derivava de la confusió entre ell i les essències de la nació). La Casa del Pico, una finca cedida per un aristòcrata a Franco, no pagava impostos i era considerada "museu de l'Estat", tot i que mai va estar a l'abast del públic. El 1988 la seva família la va vendre per 320 milions de pessetes a un hostaler.\nEl marquès i els seus\nTot i que la rapacitat de Franco es manifesta ja durant la Guerra Civil, el llibre carrega bona part de la responsabilitat del procés d'espoli a la família Martínez-Bordiú, la del gendre de Franco, el marquès de Villaverde. No només es beneficiarien de recursos públics, sinó que en alguns casos caurien pràcticament en estafes per mantenir negocis ruïnosos. I més tard, els contactes polítics els servirien, durant la Transició, per obtenir grans beneficis amb la venda dels equipaments espoliats per Franco. El gendre del "Generalísimo", el marquès de Villaverde, a més a més, cobrava en salaris més que el mateix dictador, ja que acumulava diversos sous en institucions públiques (a més a més de dedicar-se a nombrosos negocis privats, alguns d'ells molt tèrbols).\nLa família directa del dictador tampoc va veure's al marge dels negocis poc clars. Encapçalava els lucratius afers el germà de Franco, Nicolás, que cobrava comissions per facilitar negocis amb el règim i que es va beneficiar dels monopolis obtinguts per certs fabricants en temps de l'autarquia (que va ser terriblement lucrativa per a alguns empresaris). Això sí, sembla ser que s'ho va gastar tot en festes, i que quan va morir va deixar la família arruïnada. En canvi, la germana de Franco, Pilar, que era vídua, va saber invertir millor els diners que va acumular gràcies a la posició del germà. El seu mèrit era més gran, perquè mentre Nicolás era ambaixador, ella cobrava una minsa pensió de viudetat. Ella assegurava: "Los Franco somos una familia como otra cualquiera. Con sus defectos y virtudes. Pero, eso sí, una familia empeñada en mantener muy alto el apellido, del que nos sentimos muy orgullosos". En una altra ocasió va gosar afirmar que si Carmen Polo era rica, és perquè era "molt estalviadora; com una formigueta".\nEl Pazo de Meirás. Foto: Europa Press.\nEl 28 de març de 1938, en plena guerra, les autoritats de la ciutat i la província de la Corunya, designades de forma antidemocràtica, van cedir a Franco una gran mansió: el Pazo de Meirás. Aquesta finca havia estat adquirida mitjançant una "col·lecta popular", que incloïa treure un dia de salari dels funcionaris mensualment per pagar el Pazo; també es va comminar els ajuntaments a fer aportacions al fons. Per altra banda, es va pressionar molts ciutadans perquè donessin diners per al regal: qui podia resistir-s'hi en aquells moments? Franco va disposar del Pazo durant molts anys. Després de morir, quan les institucions van començar a cobrar impostos a la família, van decidir vendre'l. Però les institucions gallegues i estatals han decidit intentar que la justícia retorni al patrimoni públic aquest Pazo. Meriás és tot un símbol del saqueig franquista. El litigi encara és als tribunals.\nEl benefici al darrere de la bandera\nSánchez Soler posa de manifest que les trames corruptes del franquisme estaven encapçalades per la família del dictador, però afectaven també molts generals, ministres, líders de la Falange... Tots ells participaven en la direcció de grans corporacions público-privades i esgarrapaven ingents beneficis de les arques públiques. També participaven en empreses privades, que obtenien generosos contractes públics sense concurs. Una xarxa d'empresaris corruptes va créixer al seu redós. L'emblema del favoritisme del dictador estaria a les caceres, en les quals a més a més de matar animals, es tancaven grans negocis amb recursos públics (com tan bé va retratar Berlanga a La escopeta nacional). Però la xarxa del dictador també es va establir amb altres cercles, com amb el jueu Ernesto Klopowitz o els germans Coca García-Gascón, que es van enriquir extraordinàriament en els anys de l'estraperlo, però també posteriorment. Els descendents de molts d'aquells mimats de la dictadura continuen beneficiant-se dels rèdits del saqueig del país.\nEls Franco fins i tot posseeixen unes estàtues de la portalada de la Glòria de la catedral de Santiago de Compostela, que no se sap exactament com van aparèixer a la seva finca: no hi ha hagut manera de recuperar-les. Però això només és la punta de l'iceberg. Hi ha constància d'un gran nombre de béns trets pels Franco del país (quan es va donar la darrera amnistia fiscal van blanquejar una gran quantitat d'euros). De fet, a Carmen Franco Polo la van interceptar el 1978, a Barajas, quan intentava treure del país unes medalles d'alt valor del dictador per endur-se-les a Suïssa. Va ser condemnada per contraban, però més tard se li va anul·lar la condemna.\nLa família Franco en l'exhumació del Valle de los Caídos. Efe.\nLa Transició inoperant\nEls Franco van intentar mantenir-se en política fins i tot després de la mort de Franco, però els va ser impossible. Inclús els més fidels partidaris de l'antic règim els veien com una colla d'aprofitats. A la Transició fins i tot els va impedir de caçar al vedat d'El Pardo. Però no ho van perdre tot. Sánchez Soler revela que del 1975 al 1988 Carmen Polo va cobrar del govern espanyol, per diferents conceptes, 894.960 pessetes mensuals: una quantitat exorbitant. El govern socialista no va intervenir davant d'aquest tema. Fins al 1986 la família del dictador va viatjar amb passaport diplomàtic. El marquès de Villaverde, un autèntic sapastre com a cirurgià, va continuar dirigint el servei de cirurgia toràcica del Ramón y Cajal, a desgrat de les protestes de metges i pacients. Els títols nobiliaris cedits pel dictador van continuar en mans de la família. Encara els ostenten. De fet, com destaca La familia Franco, S.A., la caixa dels trons sobre la família del dictador només es va destapar quan va morir Carmen Franco Polo, la filla del dictador, el desembre del 2017.\nUna bona ocasió per recordar\nAra que l'exhumació de Franco i l'ascens de la ultradreta ha tornat a posar la dictadura sota els focus mediàtics, és una magnífica ocasió per publicar aquest text de Sánchez Soler, un llibre que és el fruit d'una detallada i molt seriosa investigació (Sánchez Soler fa molts anys que treballa en el tema), que va acompanyat d'uns annexos molt útils i que, a més a més, ha estat àmpliament actualitzat. La familia Franco, S.A. no només parla de les vergonyes d'una dictadura que sota la capa del patriotisme amagava la cobdícia, sinó que també desvela les vergonyes d'una Transició que va permetre allò que era intolerable. I ens fa qüestionar moltes i moltes coses de l'Espanya actual, hereva de privilegis obtinguts per la pura força de les armes.\nMilitars Lloes a Franco a la revista de l'Acadèmia Militar de Saragossa El Nacional\nFAMÍLIA FRANCO L'Advocacia de l'Estat i els Franco descarten un acord pel Pazo de Meirás El Nacional


Per molts anys final de merda de Lost | L'illa dels monstres\nPer molts anys final de merda de Lost\n24/05/2011 / L'illa dels monstres\nFa un any que en aquest país van sonar més despertadors que mai. I no perquè la gent hagués començat a trobar feina o tingués ganes d’aixecar el país amb empenta i alegria. Va ser per pura dèria per una de les sèries que va revolucionar la televisió i la descàrrega de sèries per internet a principis d’un segle que comença a no ser tan jove: Lost.\nAquella matinada ens va deixar pel record uns quants infarts arran dels problemes tècnics amb els subtítols; l’eclosió fulgurant i posterior oblit de la tertuliana post-últim capítol amb jaqueta vermella totalment surrealista (la noia, no la jaqueta), i la decepció generalitzada (i en part esperada) per un final que va aixecar divisió d’opinions i malinterpretacions a tort i a dret.\nQuan vaig fer el post de comiat de la sèrie (que va servir també per posar un punt i a part a l’illa dels monstres), ja vaig entreveure que Lost seria injustament recordada pel seu final convertint-la automàticament en estafa absoluta. “La merda de final de Lost”.I no ho seria per tots els grans moments oferts durant sis temporades. Perdó, cinc temporades. El que he llegit i escoltat durant dotze mesos així m’ho certifica.\nSemblava que amb el capítol 6×17-18 més que una sèrie s’acabaven les provisions d’un carregament de droga que mai més podria ser reposat. Què faríem sense el ritual de baixar-nos el nou capítol el dijous al matí encara amb les lleganyes segellant-nos els ulls, buscar-ne els subtítols resant perquè no desapareguéssin a mig episodi i/o no tinguéssin excessius termes llatinoamericans, i veure’l en grup o en la més absoluta i perfecta solitud? I els posteriors comentaris en fòrums, posts als blogs i tweets, amb una anada i vinguda contínua de prediccions i spoilers? I quant va durar aquella incertesa? Una setmana? Dos a molt estirar?\nSom animals de costums i rituals i assumim amb relativa desesperació quan preveiem que no els podrem seguir practicant. Però tan bon punt ens n’instauren un altre, bon vent i barca nova als antics. No cal dir que després d’un any estem tan entretinguts amb altres sèries que ni tan sols podríem recordar la meitat de noms dels personatges de Lost sense haver-hi de rumiar una mica. Ni tan sols un hashtag commemoratiu és trending topic a Twitter, i això que avui en dia qualsevol cosa és trending topic a Twitter. Llàstima, els del diari Ara li haurien dedicat una bonica notícia.\nFinal de merda i ningú la troba a faltar. Potser perquè la saturació va ser extrema. Tot i així, sembla molt de càstig pel molt que ens va donar Lost. De la gent que conec pocs no van acabar rendint-se al fenomen, i també en veig molt pocs que hagin recuperat la sèrie des del primer capítol com tants cops havien (havíem) promès que faríen(m). Al cap i a la fi, Lost acabarà sent com tantes altres sèries convertides en mítiques que acabaran banalitzadament allotjades en alguna graella d’alguna televisió generalista a l’hora del vermut. Serà llavors quan explicarem a les noves generacions què va representar tot allò mentre ens miren amb la cara que miràvem els nostres pares quan ens dèien que el fenomen de La casa de la pradera va ser increïble en la seva època.\n← Vull assistir al rodatge del pròxim videoclip de Red Fang\nSón bojos, aquests Tool! (a banda de poc productius) →\n4 pensaments sobre “Per molts anys final de merda de Lost”\n24/05/2011 a les 20:39\nJo si li hagues de fer veure la serie a algu, estaria al seu costat durant l’ultim capitol preparat per apagar el reproductor abans de que surti cap escena amb esglesia i cridar ben fort: “ja s’ha acabat!! Que t’ha semblat la serie?Un gran final obert, si senyor!!” tot desviant l’atenció de l’espectador mentres amago els dvds per sempre. I tot seguit “pinchar-li” el primer de Fringe perque no tingui la temptacio de buscar coses per internet i acabar descobrint que els reis son els pares.\n24/05/2011 a les 22:45\nJajaja, és un bon sistema, tot i que potser el tall s’hauria de fer al final de la 5a, tot quedaria més obert i s’estalviaria una temporada de cartró-pedra.\n01/06/2011 a les 10:01\nJo mai vaig participar en la dèria Lost. Feia com els iaios, veure un capítol un dia a Cuatro, l’altre a Fox… i no m’amoïnava. Crec que la gent es va pendre massa seriosament la sèrie, com si fos una filosofia de vida. Lost només va suposar el fenomen paral·lel de les sèries a Internet. Qui la vulgui considerar la millor/pitjor sèrie de la història, endavant. Jo seguiré disfrutant les sèries a cada capítol.\nPer cert, treballo amb una companya de classe de la tertuliana de la jaqueta vermella. Em confirma que ja era mònger abans de sortir a la tertúlia. Ve de la Universitat de Navarra.\n02/06/2011 a les 13:33\nJa veig que la Universitat de Navarra és una mina, et pot sortir tant un Urdaci com una tertuliana de la jaqueta vermella.\nPel que fa a Lost, crec que molts dels que l’hem seguida intensament som conscients que hi ha moltes sèries que la superen en alguns aspectes, però el que la va fer triomfar va ser el joc continu dels guionistes amb l’espectador, fent que els 42 minuts de cada capítol s’allarguessin durant hores i dies en fòrums i converses, cosa que és difícil que es repeteixi amb altres sèries (no sé si deu passar això ara amb Fringe). Part de culpa la té precisament perquè devia ser la primera sèrie que es va complementar al 100% amb internet: ja fos per descarregar-la com per publicar teories, paròdies, etc. Més que la sèrie més màxima o més estafa, va ser un revulsiu en molts aspectes.\nArxiu Selecciona el mes Juny 2016 (1) Abril 2016 (1) febrer 2016 (2) Novembre 2015 (1) febrer 2015 (1) Novembre 2014 (1) Abril 2014 (1) Setembre 2013 (1) Novembre 2012 (1) Setembre 2012 (5) Agost 2012 (1) Juliol 2012 (2) Juny 2012 (4) Mai 2012 (2) Abril 2012 (1) febrer 2012 (4) gener 2012 (1) Desembre 2011 (8) Novembre 2011 (3) Octubre 2011 (3) Setembre 2011 (2) Agost 2011 (3) Juliol 2011 (5) Juny 2011 (1) Mai 2011 (6) Abril 2011 (6) Març 2011 (7) febrer 2011 (11) gener 2011 (11) Desembre 2010 (7)