El sector de l’acció social demana al Govern una implementació coherent de la Renda Bàsica Universal - Social.cat\nEl sector de l’acció social demana al Govern una implementació coherent de la Renda Bàsica Universal\nECAS i l’Ajuntament de Barcelona organitzen una jornada per avaluar i fer aportacions al full de ruta de la Generalitat per posar en marxa la prestació\nDimarts, 21 de desembre de 2021 | 09:45 h\nLes entitats avisen que associar la RBU a la pobresa desnaturalitza el seu objectiu | ECAS\nEl sector de l’acció social avisa que associar la Renda Bàsica Universal (RBU) a la pobresa desnaturalitza el seu objectiu i demana al Govern de la Generalitat que les polítiques socials siguin coherents amb el rumb que marca el pla pilot d’implementació d’aquesta prestació econòmica. Aquestes han sigut algunes de les conclusions de la jornada ‘Renda Bàsica Universal: un full de ruta realista’, celebrada aquest dilluns i organitzada per la federació d'Entitats Catalanes d'Acció Social (ECAS) i l’Ajuntament de Barcelona.\nLa jornada s’ha celebrat aquest dilluns al CaixaForum de Barcelona i ha comptat amb la participació de més d’un centenar de professionals de l’acció social. En aquest marc, la vicepresidenta d’ECAS, Sira Vilardell, ha demanat al Govern de la Generalitat “que les polítiques socials i els instruments avui existents per garantir els mínims per a una vida digna siguin coherents amb el rumb que marca el pla pilot de Renda Bàsica Universal” cap a un sistema basat en la lògica dels drets i la justícia social.\nPer la seva part, la comissionada d'acció social de l’Ajuntament de Barcelona, Sonia Fuertes, ha subratllat la necessitat de reforçar el caràcter universal d’aquesta prestació econòmica, ja que “si desnaturalitzem la renda bàsica i deixem que s’associï a la pobresa, obrim la porta a discursos que la defensen només per aprimar l’Estat de Benestar, quan en cap cas ha de comportar una reducció dels serveis d’acompanyament a les persones”.\nTot i això, des de la federació han celebrat la posada en marxa d’un pla pilot que permeti “afinar en el disseny d'una política de garantia de rendes que ha de marcar un punt d'inflexió cap a un nou contracte social i un canvi de paradigma en les polítiques socials que passi de la contenció a la prevenció i de les respostes pal·liatives a la transformació estructural”.\nEn aquest sentit, ECAS ha reclamat la millora de la Renda Garantida de Ciutadania per ampliar-ne la cobertura i harmonitzar-la amb l'Ingrés Mínim Vital estatal, amb l’objectiu de simplificar la gestió, agilitzar els tràmits i assegurar que arriba a tothom que la necessita.\nDe les prestacions condicionades, a la renda universal\nEl cap de l’oficina del pla pilot de la RBU del Govern, Sergi Raventós, ha afirmat que “la renda bàsica cada dia es fa més necessària i oportuna” davant l’increment de les desigualtats i “la ineficiència i ineficàcia de molts programes de prestacions condicionades arreu del món”.\nA la jornada s’ha destacat que a Catalunya, concretament, l’Ingrés Mínim Vital (IMV) arriba només al 5% de la població en risc de pobresa extrema i la cobertura de la Renda Garantida de Ciutadania (RGC) està per sota del 10% de la població en situació de pobresa.\nNo obstant això, les rendes condicionades, com l’IMV, no només ha fracassat a Catalunya. La coordinadora de l’Observatori de Renda Bàsica d’ATTAC Madrid, Berta Lago Bornstein, ha assenyalat a la jornada que durant el seu període com a directora de rendes mínimes al Govern de la Comunitat de Madrid va constatar com aquestes prestacions condicionades “ja en el seu disseny són errònies i estan regulades de manera que estigmatitzen, perquè es responsabilitza i criminalitza les persones de la situació que viuen, a més de desincentivar el treball i alimentar la trampa de la pobresa per l’escassetat de les quanties”.\nEl president de la Xarxa Renda Bàsica i doctor en Ciències Econòmiques Daniel Raventós, al seu torn, ha insistit en la viabilitat de la RBU: “els càlculs econòmics s'han fet i podem dir que garantir l’existència material de tota la població és una opció política”. Raventós ha destacat també que “el realisme de les propostes socials depèn bàsicament de la convicció d’una gran part de la població en elles”.\nPer altra banda, el director d’innovació social de l’Ajuntament de Barcelona, Lluís Torrens, ha advertit que “la renda bàsica no és la panacea que ho solucionarà tot, però sí que ens permetrà treballar l’acompanyament social des d’una altra posició a partir del fet que les persones tinguin les seves necessitats materials cobertes”. Torrens ha apuntat també a la necessitat de fer pedagogia sobre les implicacions fiscals: “finançar una renda bàsica és posar el peu al coll de començar a fer polítiques redistributives reals” en un país on la pressió fiscal està set punts per sota de la mitjana europea.


Programa JumpMath – Col·legi Joan Bardina\nAPRENDRE MATEMÀTIQUES AMB UN INNOVADOR PROGRAMA\nBASAT EN LA CIÈNCIA COGNITIVA I AMB RESULTATS PROVATS\nFa 9 anys que l’escola Joan Bardina va començar a caminar cap a un canvi metodològic en el procés d’ensenyament aprenentatge dels i les nostres alumnes i, actualment, un dels nostres principals objectius és la millora de la competència matemàtica.\nPer aquest motiu hem decidit apostar per esdevenir el primer centre de Sant Boi de Llobregat en formar part de la comunitat del Jump Math, una metodologia que facilita una educació de qualitat i motivadora, en la que tots els nens i nenes poden descobrir el seu potencial. Aquest programa permet que tots i totes les alumnes adquireixin la base matemàtica suficient per poder desenvolupar-se davant diferents reptes socials i professionals.\nJUMP Math és un programa d’ensenyament-aprenentatge de matemàtiques en l’àmbit escolar que ha demostrat que tots els estudiants poden desenvolupar les competències exigides en Primària i l´ESO, dominar els conceptes clau i tenir èxit en aquesta matèria.\nEn aquest curs el programa s’implantarà a tota la primària i al primer curs de l’ESO (l’any vinent s’ampliarà al segon curs de l’ESO).\nEt convidem a veure el vídeo de la conferència “Com descobrir el talent matemàtic de tots els estudiants” impartida per John Mighton durant les trobades amb docents a Barcelona, Madrid i Palma de Mallorca.\nJUMP Math és un programa rigorosament avaluat. Els estudis que s’han dut a terme demostren millores significatives del rendiment acadèmic dels estudiants a curt i llarg termini. I àdhuc més important: els alumnes i les alumnes que utilitzen aquest programa milloren les seves competències matemàtiques, incrementant la seva autoconfiança i motivació.\nDos punts de millora en la nota de matemàtiques\nFont: Informe d’Impacte dels Laboratorios Educativos de Fundación Telefónica, Centre de Recerca per a l’Educació Científica i Matemàtica (CRECIM) de la Universitat Autònoma de Barcelona.\nEt convidem a consultar l‘informe del CRECIM (en castellà) i les recerques realitzades per universitats i acadèmics en Restats Units i Canadà (en anglès).\nInnovació educativa basada en la ciència cognitiva\nJUMP Math és un programa creat per donar resposta a les dificultats d’ensenyament de matemàtiques, convertint a tots els docents en formadors capaços de guiar als estudiants perquè obtinguin el seu màxim rendiment.\nAplicant els últims descobriments de la ciència cognitiva, JUMP Math aconsegueix pautar la introducció de conceptes matemàtics, permetent una comprensió profunda i desenvolupant una gran capacitat de resoldre problemes.\nEt convidem a consultar les 10 claus per ensenyar matemàtiques en les quals es basa el programa i els fonaments del disseny dels llibres: quan el lleig funciona millor.\n175.000 estudiants a Canadà i Estats Units, més de 25.000 a Espanya\nEn els dos últims anys JUMP Math ha assolit una implantació de més de 25.000 alumnes en tot l’Estat Espanyol creant una comunitat de més de 1.200 docents que imparteixen les matemàtiques amb aquesta metodologia.\nEt convidem a veure el vídeo amb testimoniatges de docents que estan implantant el programa a Espanya.\nJUMP Math en els mitjans de comunicació\nTV3: “Nous mètodes per ensenyar matemàtiques”\nAra Balears: “L’alumne ha de creure que pot aprendre”\nEl País: “El problema con las matemáticas no es de los niños, sino de cómo se enseña”\nEl Mundo: “Hay un genio matemático en todos nosotros”\nMagisterio: “Mejores Matemáticas, mejores resultados” y “Las matemáticas dan la oportunidad de construir una idea positiva de nosotros”


la invasió twin: de setembre 2014\nLa Júlia i la Fiona són les amigues imaginàries de les nenes. Les bessones no havien parlat massa de personatges o amics que no existissin. Sempre han “utilitzat” (per dir-ho així) els amics de la classe. Recordo que hem cremat diferents etapes, i sempre relacionades amb el seu dia a dia. A P3, feien de mestres, i passaven llista dels nens de la classe. A P4, que van començar a natació, feien de monitores i s’emportaven els nens a classe i muntaven la piscina al mig del menjador. L’any passat, que van anar de colònies... quin descobriment!!! Sota la taula del menjador era una tenda fantàstica per jugar amb els altres nens.\nPerò esporàdicament, se’n van a classe de patinatge artístic o a fer natació sincronitzada amb la Júlia i la Fiona. Són activitats, que curiosament, hem fet fora de l’escola, per tant, suposo que per això no hi involucren els nens de la classe. “Sí que existeixen, però són invisibles de veritat. Vosaltres no les veieu”, m’expliquen. I riuen. La Júlia, la Fiona i els nens de la classe es converteixen en hores de joc i imaginació de les petites quan juguen a casa.\nLlegeixo que és freqüent en els nens fins a 7 anys parlar dels amics imaginaris. Els nens desenvolupen un món de fantasia paral·lel a la realitat i aquest amic imaginari pot ajudar a desenvolupar les seves emocions. Segons alguns especialistes, són companys que els nens creen per superar certes pors, però també pot ser una manera de reforçar la confiança en ells mateixos. Escolteu les converses que el nen té amb el seu amic imaginari, perquè us pot ajudar a conèixer millor les coses que el preocupen o que pot necessitar.\nEtiquetes: amics, amics imaginaris, amistat, bessones, escola\nAquest cap de setmana ens hem acomiadat de la platja. Amb l’inici del curs escolar, gairebé ha estat un “adéu, estiu”. He pogut seure una estona tranquil·la a la sorra, i pensar en com ha anat aquest estiu, del qual encara tinc tantes coses per explicar. Però me les quedo mirant com es banyen, salten onades i juguen a la sorra davant meu. Una diu que fa una cascada d’aigua mentre l’altra crea un castell, però en el fons ajunten les dues construccions.\nI sabeu què? Em fan enveja i alhora em fan especialment feliç. De petita, jo no vaig tenir ni cap germà ni cosí de la meva edat, i fora de l’escola, no tenia nens per jugar. I és una cosa que vista amb perspectiva, penso que trobava a faltar.\nElles són grans companyes de joc. Sí, es barallen, és clar… i s’enfaden. I s’estimen amb bogeria. Les veig jugar, i escolto com riuen. Sempre ho han fet, des de petites. Tenen les seves històries i els seus jocs. Vaig saber que seria un vincle especial des del moment de quedar-me embarassada. La idea de tenir-ne un ja em feia respecte, i de cop, me n’arribaven dos. Una amiga em va dir que la naturalesa era molt sàvia. I tant. Les va enviar juntes, perquè tinguessin una companya de vida. I jo me les imaginava quan tinguessin dos anys, com serien. I encara ara imagino com seran quan en tinguin 7 o 8. I m’espanto una mica en com serà quan siguin adolescents (si es barallaran molt per la roba o ens ho posaran complicat amb el tema sortir de festa). Penso si viuran aquí o a fora, o què voldran ser de grans. Només confio que sempre es tinguin l’una a l’altra, i que s’estimin com ho fan ara. Una complicitat única i difícil d’explicar. I em ve al cap la imatge de dues bessones del barri, que deuen rondar la seixantena, i que moltes tardes les veig passejar plegades. Imagino que cada una té la seva vida, però que els hi agrada explicar-se el seu dia a dia.\nI mentre hi penso, les meves "petites" s’agafen de la mà i s’endinsen, per enèssima vegada aquest cap de setmana, a saltar juntes les onades. És meravellós.\nEtiquetes: amistat, bessones, complicitat, germanes, vida, vincle


Montoro diu que l’1-O no es va pagar amb diners públics | Espanya | EL PAÍS Catalunya\nEl ministre d'Hisenda assegura que la despesa de les urnes i la manutenció de Puigdemont tampoc surt de les arques de la Generalitat\nMadrid 16 ABR 2018 - 10:53\tCEST\nEl ministre d'Hisenda, Cristóbal Montoro, durant un acte. Javier Lizón EFE\nEl ministre d'Hisenda, Cristóbal Montoro, insisteix que no s'han gastat fons públics ni en la compra d'urnes per al referèndum il·legal de l'1 d'octubre a Catalunya ni tampoc en la manutenció de l'expresident Carles Puigdemont, que va marxar a finals d'octubre a Brussel·les i ara és a Berlín. En una entrevista publicada aquest dilluns a El Mundo, el titular d'Hisenda defensa el seu sistema de control sobre els pressupostos de 35.000 milions d'euros que gestiona la Generalitat, i assegura: "Jo no sé amb quins diners es van pagar aquelles urnes dels xinos de l'1 d'octubre, ni la manutenció de Puigdemont. Però sé que no va ser amb diners públics".\nSobre Carles Puigdemont pesa una petició d'extradició des d'Alemanya a Espanya, entre altres delictes, per malversació. Però davant de la pregunta a Montoro de si tornaria a assenyalar que no s'ha gastat ni un euro públic en el procés, el responsable d'Hisenda diu: "Per això hi ha una investigació judicial en marxa. Però la malversació no només requereix desviament de fons: és també obrir un recinte públic per a un acte polític il·legal, per exemple". El ministre assenyala, a més, que el sistema que obliga la interventora de Catalunya a lliurar cada setmana els informes de despeses de la Generalitat està funcionant, i no s'han detectat desviament de fons.\nFonts del Ministeri d'Hisenda assenyalen que, malgrat les peticions de la justícia d'extradició a Puigdemont per malversació, les paraules de Montoro no suposen cap canvi de criteri. El ministre diu el mateix que ha dit Rajoy, assenyalen. Afegeixen que no s'ha trobat res que s'hagi desviat del FLA, el fons de liquiditat que l'Estat destina a les autonomies. I insisteixen que, tal com assenyala Montoro en aquesta entrevista, la malversació no és només el desviament de fons, sinó també l'ús il·legal de béns públics. Que no hi hagi diners, diuen les mateixes fonts, no vol dir "que la malversació no estigui en una altra banda".


Laia Pèlachs i el K2 de Muñoz-Darné, nous campions d’Espanya de surfski - CN BANYOLES\nLaia Pèlachs i el K2 de Muñoz-Darné, nous campions d’Espanya de surfski\nPIRAGÜISME · 08.09.2015\nEl passat cap de setmana es va disputar el Campionat d’Espanya de surfski o de caiac de mar a la localitat de Cartagena. Per part del Club, hi va participar un grup de 8 palistes de les categories cadet, juvenil, sub’23 i sènior, que competien en K1 i K2.\nUn dels grans protagonistes de la prova va ser el vent i el fort onatge que van fer del recorregut un repte molt tècnic per tots els participants, ideal per als palistes avesats al mar. Tot i això, dos embarcacions del Club van pujar a dalt del podi a recollir la medalla d’or i el títol de campió d’Espanya.\nEn categoria K1 juvenil, Laia Pèlachs va imposar-se amb claredat amb un temps de 44 minuts i 51 segons, avantatjant en més de 4 minuts la segona classificada. En K2 cadet, Blai Muñoz i David Darné van liderar la prova a la línia d’arribada amb 22 minuts i 21 segons. En K1, Muñoz va acabar 10è i Darné va fer-ho en la posició 18a. Cal destacar també la 8a posició per Marc Serra en categoria juvenil, que alhora era la 4a en sub’18, a poc més d’un minut de les posicions de podi.\nEn categoria sènior no hi va haver opcions de medalla ni en K1 o K2. El més ràpid va ser Albert Corominas que va ser 11è amb 1h22’37”, seguit de Josep Caixàs, 14è amb 1h25’08”. Ofir Chinchilla va arribar amb 1h36’00” per ocupar la 13a posició sub’23 i Josep Sànchez va completar la prova amb 1h49’24”. En K2, van formar tàndem Albert Corominas i Ofir Chinchilla, que van acabar setens amb 40 minuts i 57 segons.\nAquest cap de setmana, la secció clourà una llarga i extensa temporada. Per una banda, l’Aurora Figueras disputarà el Campionat del Món de marató a Hongria. També fora de Catalunya, una nodrida expedició banyolina participarà a la Flanders Cup de Bèlgica i els més petits disputaran la última jornada del Programa 2020 a Lleida.


L'esquerra independentista avui: d’agost 2007\nLes presentacions d'aquest setembre\nDurant aquest mes de setembre presentarem L'esquerra independentista avui als següents municipis. Ens hi veiem!\n(5) Arenys de Mar, a les 19.30 al C. C. Calisay. En el marc de les jornades Arenys per un Estat Propi organitzades per arenys.org amb la presència de David Caldeira i Maiol Sanauja, representants diferents sectors de l'independentisme.\n(15) Olot, a les 19.30 a la sala d'actes de l'Hospici, organitzat per Estelada 2014.\n(18) Sant Cugat del Vallès, a partir de les 20.00 a l'espai gastronòmic i cultural Terra Dolça\n(26) Igualada, a les 20.00 al bar l'Envelat, en el marc del Correllengua-Anoia.\n(27) València, al Centre Octubre amb la presència de Toni Gisbert (coordinador ACPV), Alvar Thomàs (llicenciat en Ciències Polítiques) i Xavier Sarrià (Obrint Pas)\nPublicat per Roger Buch a 15:35 Cap comentari:\nL'agost de Xirinachs\nTornem de vacances commoguts per la mort de Xirinachs. Les imatges que vam veure al Fossar de les Moreres i a Santa Maria del Mar eren extranyes. La comunió entre cristianisme i independentisme revolucionari, com a mínim, molt poc habitual. Les declaracions dels polítics prou il·lustratives: des de qui, de manera expressament esbiaixada, només recordava el Xirinachs de l'antifranquisme, fins a un Jordi Pujol que admeté que el profeta Xirinachs havia "fustigat"durant anys tota la classe política.\nXirinachs no és el protagonista de l'Esquerra però com a referent dels veritables protagonistes surt citat, com a mínim, en quatre capítols diferents. Com a antic dirigent i representant dels "vells independentistes", com a detingut recent que genera mostres de solidaritat (octubre de 2005), com la única cara coneguda de la manifestació de la CUA (11/02/2006) i també com el principal impulsor de la via assembleària cap a la independència dels Països Catalans.\nPublicat per Roger Buch a 15:33 1 comentari:


L’alcalde socialista de Pineda de Mar, ultraespanyolista penedit ! directe!cat\ndirecte ! a La República. N. 4126. Dissabte, 27 de novembre de 2021 00:48 h\nÚltima actualització Dimecres, 17 de juliol de 2013 05:00 h\nXavier Amor és atrapat in fraganti comparant l’independentisme amb el feixisme en un article al seu blog i després s’autodesmenteix\nLa imatge amable que podia tenir l’alcalde de Pineda de Mar, Xavier Amor (PSC), ha saltat pels aires en fer-se evident la seva radicalitat ultraunionista quan en un apunt al seu blog, on reproduïa la seva intervenció al Consell Nacional del PSC en defensa del federalisme, assegurava que “ha arribat el moment de la veritat sobre el que està passant a Catalunya”, mentre afirmava que “Perquè, no tingueu dubte, l’independentisme és tan radical, sectari i excloent (per no dir “feixista”), com el centralisme. Molts dels que avui van estelats simplement volen la separació de la societat entre bons i dolents catalans”. Degut a l’enrenou que ha general la blocada, Amador ha optat per autodesmentir-se i demanar disculpes assegurant que el text penjat al blog era només un esborrany.\napunt blog, independentisme és feixisme, Pineda de Mar, PSC, recti, Xavier Amador\nLa rectificació d’Amor\nDiu Amor: "Per error, amb anterioritat es va penjar un esborrany de discurs que no es corresponia amb la meva intervenció al Consell Nacional. Demano disculpes per les al.lusions que feia en relació al radicalisme dels posicionaments independentistes, afortunadament molt allunyats de qualsevol ideologia antidemocràtica."\nUn discurs demolidor del no, fent servir el sí\nAmador, immers en un discurs de “les veritats”, un cop refet el discurs ultraespanyolista per un més politicament correcte, diu que “Ha arribat el moment de la veritat sobre el que està passant a Catalunya. El moment de debatre, amb crua sinceritat, sobre la situació en que es trobem. I el moment de decidir, sense ambigüitats i amb totes les conseqüències.El gran acord que avui ens ha exposat el nostre Primer Secretari és el de la Catalunya del sí. Sí a mantenir la cohesió social. Sí a respectar la voluntat la majoria de la ciutadania. I no a la independència. No al trencament social i territorial.”\nJoan Lopez Calaf\n#48 jo tambe baig neixer a Catalunya de 2ª generacio am un fill i dos nets catalans y ens diuen pel darrera Colons Espanyols ¿no es per odi al espanyol o al que representa? o simplement es la cultura del nou secesionisme?\n22 de juliol de 2013, 17.55 h\nCrec que entre els independentistes cadascú tindrà els seus motius per voler la independència. Hi pot haber causes emotives,de vincles (o absència) emocionals, d'interessos, de concepte o per impossibilitat de poder portar a terme algún concepte. Cadascú pot tenir la seva o seves motivacions. Ningú pot pretendre la raó absoluta, ni els senyors del Psc tampoc. Que estiguin, només teoricament, al mig no els suposa una raó major.\nEl que importa és l'ànim que acompanya a les diferents ... Llegir més\nPPSOE-psC's-PxC-UPyD de las JONS .........................\n18 de juliol de 2013, 04.15 h\nINTERNACIONALITZEM la nostra lluita, denunciem l'estat e卐panyol i la seva guerra bruta\nPPSOE-psC's-PxC-UPyD de las JONS .\n18 de juliol de 2013, 04.13 h\n18 de juliol de 2013, 02.32 h\n#44 Sí sí, però quan han de pactar psc-PSOE i CiU per no acceptar membres sortits de l´esquerra d´aquest País, incòmodes a la Sindicatura de Comptes, ho fan sense cap mirament.\nAvui mateix el Parlament de Catalunya ha viscut aquesta vergonya.\nSocialista decebut; El Penedès\n17 de juliol de 2013, 20.36 h\nA Xavier Amor(batlle), socialista convençut, espanyol també, català, potser ? :\nXavier, fill meu, no et preocupis, tu no saps el que et passa, veritat! És molt senzill d’explicar i molt difícil d’entendre (almenys per alguns) .\nEt parla un immigrant de tercera generació (Tinc tres avis de fora de Catalunya i una avia catalana) els meus pares per tant son la segona generació, van nàixer a Catalunya, parlant i estudiant amb català (a la republicà) o sigui, estàvem “ADAPTATS�... Llegir més\n17 de juliol de 2013, 19.42 h\n#45 De qui dius que no tens collons de dir el nom, mort de gana?\n17 de juliol de 2013, 19.27 h\nLa imatge ha petat / s'ha trencat / s'ha esmicolat / s'ha esquerdat. No 'ha saltat pels aires'\n17 de juliol de 2013, 19.18 h\nPlans de Lluna Blanes\n17 de juliol de 2013, 18.47 h\nJa fa temps que ho dic: el principal objectiu del PSC és trencar la unitat de les forces catalanes i aplanar així el camí als seus amos de Ferraz i als seus afins ideològics quan al tema nacional i d'estat, el PP. Si alguna possibilitat hi hauria per canviar alguna cosa a Madrid (cosa que dubto) seria anant tots els partits catalans units. Però aquí és on intervé el PSC impossibilitant aquesta unitat. Es veu en cada assumpte important: el PSC trencarà SEMPRE la unitat dels catalans i c... Llegir més


Filtrant per tema: Llopart, Montserrat (Responsable Biblioteca de Tordera)\nL´escriptora Asha Miró farà una xerrada sobre la seva vida i obra a Tordera\nEl Diari de Girona ~ 11-11-2004 ~ pàg. 3\nTemes: Agenda d'activitats ~ Biblioteca municipal de Tordera ~ Xerrades i conferències ~ Llopart, Montserrat (Responsable Biblioteca de Tordera)\nLa biblioteca de Tordera edita amb les del Maresme un receptari de cuina\nEl Diari de Girona ~ 05-05-2004 ~ pàg. 4\nTemes: Biblioteca municipal de Tordera ~ Gastronomia ~ Presentacions de Llibres ~ Ràdio Tordera ~ Llopart, Montserrat (Responsable Biblioteca de Tordera)\nÀlex Susanna afirma que la poesia és una inversió i anima a llegir-ne cada dia\nEl Punt ~ 17-02-1996 ~ pàg. 18\nL'escriptor va fer una xerrada a Tordera\nTemes: Biblioteca municipal de Tordera ~ Cultura i Espectacles ~ Poesia ~ Maresme, El ~ Llopart, Montserrat (Responsable Biblioteca de Tordera)\nL'Ajuntament de Tordera redacta un pla d'actuació cultural per a cinc anys\nEl Punt ~ 27-04-1995 ~ pàg. 17\nSe centra bàsicament en quatre eixos que són estratègics en la situació cultural local\nTemes: Ajuntament de Tordera ~ Romaguera Ferrer, Jaume (Alcalde) ~ Associació La Nostra Dansa ~ Biblioteca municipal de Tordera ~ Escola Ignasi Iglesias ~ Cultura i Espectacles ~ Teatre Ateneu Clavé ~ Cal Ros ~ Llopart, Montserrat (Responsable Biblioteca de Tordera)


Bona nit i tapa't: Retirat?\nEscrit per en XeXu a les 2:12\nCarquinyol 7 de setembre de 2009 a les 8:35\nEl futur s'escriu de mica en mica cada dia, així que potser si, o potser no. En tot cas, el que has de fer és el que et vingui de gust.\nGarbí24 7 de setembre de 2009 a les 8:37\nNomés s'ha de fer el que be de gust , que ja prous coses hem de fer a la força.\nLes Coses són com Som 7 de setembre de 2009 a les 9:01\nés que la retirada costa moltíssim de fer, jo ho veig amb el futbol. Aquest any un equip m'ha volgut fitxar, i m'ho he hagut de pensar molt i molt, però he dit que no, pel meu genoll ara que el tinc de segona mà. Però això no vol dir que no em senti dins d'aquest ram, perquè ho porto a dins, i a tu et deu passar el mateix, que ho portes a dins, només que ara t'ho mires des de fora.\nSi has de tornar-hi, ja veuràs el moment. Això sí, que et vingui realment de gust. Petonets!!!\nneus 7 de setembre de 2009 a les 9:28\nPots estar totalment retirat i sentir-ho tan teu com sigui necessari, una cosa no treu l'altra.\nbajoqueta 7 de setembre de 2009 a les 10:00\nL'important a la vida és fer en cada moment les coses que realment ens omplen. Si no estàs convençut pos deixa-ho estar de moment... més avant ja t'ho tornaràs a plantejar, no?\nClidice 7 de setembre de 2009 a les 11:02\npassa moltes vegades, quan t'impliques totalment amb una activitat, que una lessió o alguna circumstància de fora t'obliguen a deixar-ho, i te n'adones que realment era el que volies fer. Que has donat molt i has topat amb diferències de criteri moltes vegades insalvables, i te'n canses i, de sobte te n'adones que es pot viure perfectament sense allò. A mi em va passar amb el bàsquet. Pots retornar, però mai més és el mateix.\nCris (V/N) 7 de setembre de 2009 a les 11:02\nDe cop, en tornaras a tenir ganes, ja veuras.... A mi em passa amb el teatre, quan porto un bon temps sense fer cap obra ho gaudeixo, pel relax, però també ho enyoro, i quan em "reclamen" per tornar a pujar a escena, la cara se m'ilumina!! Petons :)\nAssumpta 7 de setembre de 2009 a les 11:50\nEstic total i absolutament d'acord amb Elur :-))\nJo crec que sempre sentiràs els castells quelcom teu... Setze anys són molts anys!! i el fet tornar-hi o no és independent de que els segueixis sentint i estimant.\nJJMiracle 7 de setembre de 2009 a les 12:27\nSuposo que depèn del moment, i ara es veu d'una manera i d'aquí a un temps pot canviar totalment. En tot cas, no ha de ser una obligació.\nestrip 7 de setembre de 2009 a les 12:30\nfem castells a la vida doncs! que d'aquesta no ens retirem fins al final!\nCarme Rosanas 7 de setembre de 2009 a les 12:53\nLa vida es belluga sempre. mai no podem saber què decidirem més endavant. M'agrada deixar les portes obertes.\nJordi 7 de setembre de 2009 a les 13:33\nCrec que d'això se'n diu falta de motivació o de nous reptes. A mi també em passa amb l'esport que faig. Si no es busquen nous horitzons, per molt que t'agradi una cosa, tot acaba convertint-se en rutinari... per desgràcia!\nCrec que deixar de ser alguna cosa que has fet i sentit és molt complicat. Sempre tens dintre teu algun petit cuquet d'allò que vas fer i et va agradar tant.\nNymnia 7 de setembre de 2009 a les 14:07\nSuposo que sempre s'està a temps de tornar, si ho veus i és el que vols. Però jo creuc que sí que és algo que portes a dins teu. A mi em va passar quelcom semblant quan vaig deixar el meu esplai de tota la meva vida, despres no va ser tant dur, i nose, sempre, de tant en tant, hi vaig, els veig i els hi dono un cop de mà. La motivació no és la mateixa, però estic contenta, perquè en el fons, el que importa és fer allò que et ve de gust, i pensar en les coses que han de venir, en el futur, en nous reptes... Una abraçada!\nAndrea. 7 de setembre de 2009 a les 15:17\nJo també trobo a faltar els castells, i la relació que tenia amb la gent de la colla.\nNo ho vaig deixar per cap lesió, sino pq la colla es va acabar desfent, i em feia molta mandra apuntar-me a una altra colla que no fos la meva.\nM'agrada veure'ls i a vegades acabo un altre cop a la pinya però ja no me'ls sento meus.\nSempre has de fer allò que et vingui de gust, si ara no en tens ganes, no hi vagis, no hi ha res pitjor que fer alguna cosa que t'agradava i t'omplia per obligació\nkweilan 7 de setembre de 2009 a les 15:48\nSempre portaràs a dins els castells tant si tornes com no...però a la vida hi ha altres coses que van omplint aquets raconets buits a mesura que anem fent.\nfada 7 de setembre de 2009 a les 20:01\nEncara que al llarg de la vida ens anem "jubilant" de moltes coses, totes elles formen part de nosaltres, ens han ajudat a ser com som i, per tant, sempre les portarem a dins. Jo ho veig així i em sembla que una mica resumeix el que et passa a tu. Una abraçada i un somriure.\nrits 7 de setembre de 2009 a les 21:21\nquan has estimat tant alguna cosa és impossible despendre's del tot.\npotser ara no trobes el teu lloc en els castells, xò ja l'aniràs trobant i sentint, d'una manera o d'altra. i potser més endavant et retrobaràs amb el cuquet de fer castells i amb prou força, mai se sap.\nMaría 7 de setembre de 2009 a les 21:34\nJeje, si és tan teva, segurament sempre et sentiràs lligat. Però de bo, no lligat de dolentes :) Ves sempre que vulguis i no vagis quan no et vingui de gust. Que els castellers sempre t'esperaran quan tu vulguis ser-hi :D\nAnònim 7 de setembre de 2009 a les 21:59\nEt puc entendre i molt, ho mires i hi vols estar, però al mateix moment no pots i és que als castells hi ha vides com els qui no ho creuen, hi ha coses que es porten dins i com tu dius, és ben teu, però per alguna estranya raó, ens en distanciem i alguna raó deu tenir el per què.\nJudith 8 de setembre de 2009 a les 0:24\nQuan et sentis preparat, ja hi tornaràs. I si no, doncs a buscar una nova afició.Ja ho veuràs...^-^\nFerran Porta 8 de setembre de 2009 a les 0:36\nEl meu punt de vista coincideix amb el d'uns quants "comentaristes": carpe diem, en definitiva. Com és impossible saber què ens depara el futur, molt millor viure el present, sense preguntar-se gaire coses. Ara et fa mandra posar-t'hi? doncs a mirar-t'ho des de la barrera. I d'aquí a uns dies, o setmanes, o mesos... ja ho veurem!\nJordi Casanovas 8 de setembre de 2009 a les 13:11\ncosta bastant deixar els espais on has viscut i has compartit tantes coses i com més forta és la implicació més difícil és.\nLaia 8 de setembre de 2009 a les 13:54\nJo estic d'acrd amb l'elur, no participar-hi no és excloent amb el fet de sentir-ho. Hi has dedicat molts anys i sempre ho duràs a dins. Ara encara no estàs llest del tot, però sia rriba el moment i el cor segueix dient que no, fs-li cas. No et forcis a fer una cosa només perquè toca, l'has de sentir, has de tenir aquella necessitat de posar-t'hi a sota, de participar-hi. I el fet d'avorrir-te quan els veus potser més endavant canvia i se't gira la truita, i tornes a anar a les places per veure carregar castells.\nPotser és una etapa de transició, i com tot el que llegim, sovint ho extrapolem a les nostres vivències. A mi em va passar, vaig deixar de nedar i no volia veure cap competició, ni als més grans de llavors, Ian thorpe i companyia. Fins que temps després m'hi vaig reenganxar. És com si m'hi recnociliés, amb la natació, com si li "perdónés" el que m'havia fet patir. Dit així, una tonteria com una altra...\nBé, doncs el més important: que facis el que et vingui de gust sense escoltar a ningú que no siguis tu mateix a l'hora de prendre una decisió. Una abraçada!\nmanuscrits 8 de setembre de 2009 a les 17:48\nÉs un sentiment ambivalent, per un costat has decidit deslligar-te, "retirar-te", i per l'altra banda és com si hi continuessis lligat, com si la part emocional i, potser, la més física o palpable, entressin en una contradicció. Però, i parlo pel que he viscut en un cas semblant, no igual, tot és qüestió de temps, i les diferències s'escurcen...\nDeric 8 de setembre de 2009 a les 20:34\na mi em passa això amb la coral\nXeXu 8 de setembre de 2009 a les 21:14\nMoltes gràcies a tots pels vostres comentaris. Aquest cop heu coincidit força, i penso que teniu raó, però quan et ronden pel cap totes aquestes coses, no veus res clar.\nCarquinyoli, de moment estic bé sense anar-hi, així que continuaré així.\nGarbi24, està clar que sentir-se obligat en una activitat de lleure no té sentit.\nInstints, i no t'has plantejat entrenar a canalla, o no tant canalla? Potser així podries estar més a prop d'aquest món. Però potser tampoc no en tens ganes i prefereixes mirar-t'ho des de fora...\nElur, el teu comentari ha calat en molta gent, que l'ha trobat molt encertat. Però sentir-t'ho teu no vol dir que t'ompli el fet de no participar. L'altre cop que vaig prendre mal per mi només existien les ganes de recuperar-me per tornar a fer castells, la lesió em permetia fer-ho tot, menys això, i em mortificava, perquè era l'única cosa que jo volia fer. M'ho sentia meu, però estava retirat per obligació, i era frustrant. Ara estic retirat més per convicció que per lesió. Els castells mai no em deixaran indiferent, és clar que no, però mirar-se'ls, quan has aguantat tones de pes a les espatlles no és el mateix.\nBajo, aquesta és la sort dels castells i de moltes coses. No perdem el tren, i sempre s'hi pot tornar. Qui sap per quin motiu ens podem tornar a motivar.\nClídice, és un punt de vista molt interessant. Això de que tornar a una activitat que vam deixar no és el mateix es pot aplicar a altres àmbits de la vida també. Sembla que la vida que tindrà la segona etapa no serà tan llarga segur. Però bé, en el meu cas no puc dir que ho hagi deixat i em plantegi tornar, tinc sensació de no haver acabat de marxar mai, tot i que no hi vagi, i em pregunto si és perquè tard o d'hora reprendré l'activitat, o si tot el temps que porto fent-la m'impedeix esborrar-la de la meva ment per ara.\nCris, estaria bé perquè, en els moments que més viciat estava, els castells m'han aportat grans moments d'alegria i satisfacció, m'omplia molt fer-ne.\nAssumpta, sempre seran alguna cosa especial, però com li dic a ella, no fer-ne i estar mirant-m'ho no em genera la mateixa satisfacció. De fet, no sóc dels que els agrada mirar castells, només quan són realment espectaculars, sóc dels que agafa qualsevol repte per tal d'estar allà sota. I ara ja no sé si compensa el patiment que pots arribar a sentir. I mira que abans sí, eh?\nP-CFA..., no n'estic segur que sigui el moment. El que em plantejo és si me n'he cansat o no. Que pot ser que un dia me'n tornin les ganes? Potser sí, però he fet un llarg procés fins aquí i fa anys que ja em sembla imparable. Ara la lesió em serveix d'excusa, en part, així que ja veus.\nEstrip, un plantejament vital massa complicat.\nCarme, les portes no es tancaran mai, però no sé si tornaré a passar sota aquest arc.\nJordi, em sembla que la descripció que fas és aplicable 100 % als castells. Això li passa a molta gent que ho deixa, i jo també em canso de fer sempre el mateix, i fins i tot menys, però sempre he anat lluitant perquè això no sigui així i la colla vagi a millor cada dia. Però la voluntat d'un, o d'uns pocs, poca cosa hi pot fer si la resta no responen. I arriba un moment que la motivació és tan baixa que et planteges deixar-ho, i suposo que estic en aquest punt. Sempre he estat molt enganxat, i ara em trobo que visc bé sense aquest compromís, és estrany.\nNymnia, jo podria fer això mateix que dius tu amb els castells, però seria de molt poca utilitat. Els castells volen molt compromís, i si només hi vas de tant en tant, no podràs fer res que requereixi un entrenament previ, per tant, et posaràs en una posició en la que podrien posar a qualsevol i no es notaria. Si vols donar un cop de mà cal que hi vagis regularment.\nXeXu 8 de setembre de 2009 a les 21:15\nLuthien, eres d'una colla? Ostres, pensava que eres aficionada i prou. A mi no solc dir de la colla que sóc, però estic encuriosit per saber de quina colla eres tu. Com tu dius, no fer-ne no és el mateix, ja no ho veus igual perquè abans en formaves part, i ara no te'n sents, només algú que va per allà. Però com tu dius, quan una cosa comença a ser una obligació, alguna cosa que fas perquè vols, perquè t'agradava, més val que pleguis.\nKweilan, hauré de buscar alguna altra cosa que ompli el buit que van deixant. Els porto a dins perquè hi he dedicat molt temps, però no és el mateix mirar-se'ls que fer-los.\nFada, tot el que anem fent, com les persones que ens creuem, et va marcant, i els castells han anat deixant moltes empremtes en mi, com per exemple, una mega contractura a l'esquena.\nRits, el meu lloc en els castells el tinc molt clar. M'agrada estar al mig, sentir el castell a sobre. Fa temps que vaig deixar de pujar, però he tingut la sort de mantenir posicions de privilegi i ser important. Ara no puc fer això i em sembla que res no em pot omplir. Tothom és important a la colla, però una altra posició no és el mateix. La pregunta ara és si val la pena aquest sacrifici que he fet tant temps, en detriment de la meva salut física. Tinc ganes de seguir fent-ho? No ho tinc clar, i s'està molt bé sense tenir aquest compromís. Però el temps dirà.\nMaria, el problema és que els castells com a concepte sempre hi serà, però la colla no. Si hi vaig només quan tinc ganes serveixo de poc a la colla, que necessita una constància i que el màxim de gent hi vagi cada dia. És un compromís molt gran, tant, que ara potser és massa gran per mi i les meves poques ganes.\nCesc, segur que tu ho trobes molt a faltar, i mira que els teus estan en forma aquest any! No sé si estàs al cas, però estan molt forts, i darrerament estan donant unes quantes lliçons a les suposadament més grans.\nJudith, els castells i jo tenim una llarga relació, potser em tornaran a atreure algun dia. Però per si de cas, alguna idea de a què dedicar-me?\nFerran, entenc i comparteixo el que dius, però jo no hi barrejaria el carpe diem, que per mi té moltes coses que no m'agraden. Primer perquè no sé estar sense pensar una mica més enllà, i segon perquè sota aquesta dita es fan moltes bajanades, per només pensar en el moment present i passar de tota la resta.\nJordi Casanovas, és ben cert. La meva implicació ha estat tan gran durant tant temps, que ara penso alguna cosa així com: 'i s'acaba aquí?' Sembla que no hagi de poder ser.\nLaia, em sembla que la sensació de que segueixo implicat perquè toca ja l'he viscuda, ja que molts cops m'he obligat a anar a un assaig o actuació per no deixar la colla a l'estacada. Però tenia la compensació de que quan sentia el pes a les espatlles sabia que valia la pena. Ara ja no n'estic segur, no en tinc tantes ganes, i ja no em fa sentir com abans pensar que estaré fent un castell.\nEl cas és que jo no he estat mai de mirar castells. Mai vaig a una plaça a veure una actuació on no hi sigui la meva colla, només m'ha passat de casualitat. Això potser no ho he explicat mai, però a mi m'agrada fer castells, no veure'ls. I quan alguna colla fa alguna cosa realment espectacular si que miro els vídeos, però no em desplaço a la plaça en qüestió a veure com ho fan, no tinc tant interès. Això sí, fins fa poc, no em perdia ni un assaig ni cap actuació de la colla, era la meva droga. Per tant, jo no em podré reconciliar amb els castells a aquest nivell, com tu amb la natació, ja que mai no he estat massa amic d'ells. Sóc estrany, ja ho sé.\nManuscrits, en aquest cas, les meves parts física i emocional estan força d'acord amb que no és moment de fer castells. Ja veuré si més endavant decideixen, juntes o per separat, que tenen ganes de tornar.\nDeric, és un exemple molt semblant, sí, i tot el que s'ha dit és aplicable.\nneus 8 de setembre de 2009 a les 23:33\nJa m'ho penso que no és el mateix... aquesta sensació la tenim amb moltes coses a la vida. El que hem de fer és aprendre a viure-ho d'una altra manera, veure-ho des d'una altra perspectiva. Però això no implica menys implicació, valgui la redundància, sinó un tipus de lligam diferent.\nAls humans ens costa massa digerir que les coses s'acaben...\nrits 9 de setembre de 2009 a les 0:53\nen cap moment crec que ho hagis viscut com un sacrifici. i en el seu moment si que ha valgut la pena, segur.\nsegur que hi ha milions de maneres d'estar al mig, de sentir el castell, sols és anar-la buscant.\ncaterina 9 de setembre de 2009 a les 11:09\nTot té el seu moment, diuen, i s'ha de fer o procurar fer el que un senti :)\nJesús M. Tibau 9 de setembre de 2009 a les 20:20\nsempre sentiràs quelcom especial en veure el color de les camises, el so de les gralles, l'olor...\nDe mica en mica has d'anar fent allò que et vingui de gust. A mi m'agraden molt els castells però mai no he estat casteller. Jo només sóc dels que els agrada veure l'espectacle, com mirar un bon partit de futbol. Ser a segona línia també té els seus alicients... ;)


Més esforç i menys recompensa: el còctel que ens ha tret de la crisi\nEls costos laborals unitaris i reals caigueren a les Balears un 54% més que a la zona euro entre 2009 i 2016\nJAUME VINYAS Palma Actualitzada el 20/05/2017 00:48\n651x366 Més esforç i menys recompensa: el còctel que ens ha tret de la crisi Més esforç i menys recompensa: el còctel que ens ha tret de la crisi\nLes Balears s’han convertit, els darrers anys, en el motor econòmic de l’Estat gràcies als sacrifics dels treballadors, que entre 2009 i 2016 han augmentat un 10,9% la productivitat per hora, mentre que els salaris creixien a la meitat, un 5,1%; un increment, a la vegada, menor que el de l’IPC, un 8,85%.\nTreballar més intensament, per tant, a canvi de perdre poder adquisitiu. Aquesta ha estat la recepta, generalitzada a tota la zona euro però que s’ha aplicat a les Balears amb molta més intensitat.\nDe l’‘encreuament’ d’aquests tres indicadors (salaris, productivitat i PIB) s’obtenen els Costos Laborals Unitaris i Reals (CLUR), una xifra que permet assenyalar, amb precisió, com la caiguda dels sous empeny, a l’alça, els comptes de les empreses. En aquest sentit, els resultats a les Balears són significatius. Si bé a tot Europa la sortida de la crisi ha estat acompanyada per un abaratiment d’aquestes despeses per a les empreses, a l’Arxipèlag la distorsió ha avançat al doble de ritme que la mitjana europea. Els CLUR a les Illes varen reduir-se un 6,1% entre 2009 i 2015, un 24,5% més que a la resta de l’Estat (-4,6%) i un 54% més que la mitjana europea (-2,8%). El premi de la recuperació se l’han enduit els empresaris als quals els costos laborals només augmentaren un 4,2% en el mateix període. El conseller de Treball, Comerç i Indústria del Govern balear, Iago Negueruela, considera que les dades de la zona euro mostren que la pujada dels salaris és compatible amb l’increment de la competitivitat.\nAdeu “asimètric” a la crisi\nLes dades estan incloses en el primer Indicador de Costos Laborals de les Illes Balears (ICLIB), presentat dimecres per la Conselleria de Treball, Comerç i Indústria. Les conclusions que ofereix aquesta nova eina estadística són prou contundents: la sortida de la crisi s’ha produït de manera “asimètrica”, en paraules del conseller Negueruela, i, a més, presenta comportaments irregulars que no s’apreciaven en crisis anteriors en què l’evolució dels sous i el PIB solien anar de la mà, tal com va admetre el director general d’Ocupació, Llorenç Pou.\nAquesta irregularitat de comportament es constata en posar la lupa sobre els tres principals sectors productius de les Balears. Els costos laborals en el sector de la construcció, per exemple, varen créixer un 10,5% en els pitjors anys de la crisi (2009-2012), mentre que es varen esfondrar (-7,2%) entre 2012 i 2016, quan el PIB ja començava a remuntar. Els costos laborals a la indústria, per part seva, es varen mantenir gairebé estancats (+0,2%) entre 2009 i 2012, però finalment caigueren quasi al mateix ritme que els de la construcció en el quadrienni seguent (-6,7%). En el sector serveis, varen augmentar lleugerament durant la recessió (+1,1%) i encara més durant la recuperació (+5,4%).\nEls serveis són el sector principal i indiscutible de l’economia balear i, per tant, sembla evident que sigui, de tots tres, l’únic que realment ha incrementat els costos laborals. Amb tot, les dades mostren pistes que aquesta recuperació econòmica s’ha fonamentat en una precarització del treball. Entre 2012 i 2016, els costos laborals derivats de contractes a temps parcial varen pujar un 38,8% més que els vinculats als contractes a temps complet. En l’inici de la crisi (2009-12), aquesta diferència va ser molt menor i a favor dels contractes a temps complet. Els costos laborals vinculats a aquests varen pujar un 8,6% respecte dels parcials. Un canvi de model, doncs, en tota regla.


Èxit de les activitats nadalenques d'"El Món Màgic de les Muntanyes" a la Seu - FÒRUM.ad\nÈxit de les activitats nadalenques d'”El Món Màgic de les Muntanyes” a la Seu\nEl 07/01/13 15:32\nAmb la concorreguda cavalcada de Reis d’aquest dissabte passat, la Seu d’Urgell ha posat el punt i final a la campanya El Món Màgic de les Muntanyes, que un any més ha omplert la ciutat d’activitats relacionades amb les festes de Nadal.\nLa regidora de Festes de l’Ajuntament urgellenc, Meritxell Planes, ha qualificat la cavalcada de “molt lluïda” i ho ha atribuït especialment a la implicació de les AMPA de les escoles Albert Vives, La Salle, Pau Claris i La Valira, a les quals ha agraït el caliu que han afegit a la rua. Planes també ha esmentat la incorporació d’una última carrossa de carbó conduïda pels Diables de l’Alt Urgell. En el muntatge de les carrosses hi han participat pares i fills, fet que “fomenta la participació en els actes de la ciutat”, ha detallat.\nEn total, més de 4.000 nens i nenes van poder donar personalment la carta als Reis a la Sala de Sant Domènec. L’acte va incorporar més novetats com ara les carrosses reials, creades per l’artista David Segura; un personatge que dinamitzava l’arribada de Ses Majestats; fanalets dels menairons, repartits durant el Cagatió, per la rebuda; i l’actuació de la xaranga Rolling Band a l’arribada dels Reis i al final de la rua.\nL’alcalde de la Seu, Albert Batalla, valora el fet que “totes aquestes activitats han fet que el Món Màgic de les Muntanyes fos potent, amb actes per tots els públics, totes amb molta participació”. Batalla ha agraït “tota la col·laboració per part d’associacions, entitats, empreses i treballadors de l’ajuntament que ho han fet possible”. Batalla ha esmentat especialment el Pessebre Romànic cedit per l’Ajuntament de Barcelona, que ha ocupat la plaça dels Oms, ja que “ha esdevingut un atractiu més per atraure tant els veïns com els visitants al centre de la ciutat”.\nLes activitats infantils han centrat un any més bona part de la programació de Nadal. Va ser el cas de la visita dels Menairons a les escoles, el conta contes a les places, i els tallers de Menairons. L’Espai Ermengol també ha ofert tallers per als nens, concretament d’elaboració de botifarres i de formatges, que van ser un èxit amb totes les places cobertes.\nUna de les novetats més comentades ha estat l’Arbre dels Desitjos. Amb la col·laboració de diferents establiments, els nens podien anar a dipositar el seu desig, que després s’exposava en un arbre situat al pati de la Biblioteca de Sant Agustí. Segons Meritxell Planes, la nova activitat, “ha estat dinàmica, ha propiciat la reflexió dels infants, i ha estat una decoració amb valor afegit per a la recepció dels Reis”.\nD’altres actes infantils han estat l’espectacle de titelles El petit elefant; el cinema d’animació; les nadales al carrer, que han aplegat més de 100 cantaires; el Concert de Nadal a Sant Domènec; i els tradicionals Tió de la Freita i Parc de Nadal, que han superat les expectatives de participació.\nEl Tió va repartir prop de 1000 bosses, plenes de regals, gràcies a la col·laboració de diferents d’empreses i de la Diputació de Lleida.\nEl Parc de Nadal va rebre uns 1.500 assistents, recollint també novetats en alguns tallers, i la potenciació de les activitats familiars a través dels jocs gegants. En l’àmbit solidari, s’ha acollit el concert de Malagasy Gospel, i el Concert de Reis de la Coral Sígnum, ofert en benefici del projecte Aliments per a la Solidaritat, i on es van recollir 310€.\nEn l’àmbit de promoció econòmica, la plaça de Sant Josep de Calassanç ha acollit tres Mercats de Nadal, amb una alta participació: 31 parades el dia 8 de desembre; 36 el dia 15; i 18 el dia 22. El 40% de marxants eren comerciants de la Seu, que aprofitaven per treure els seus productes al carrer. També hi ha hagut artesans de poblacions com ara Organyà, Coll de Nargó, Alp i Pedra. El bon balanç de vendes va fer que s’afegís un dia més de mercat, ja que inicialment només se n’havien previst dues jornades.\nPel que fa a la Fira d’Art, que va tenir lloc a la sala La Cuina entre els dies 1 i 16 de desembre, hi van participar un total de 27 artistes de diferents disciplines, que van exposar i vendre les seves creacions en els àmbits de pintura, escultura, fotografia, ceràmica, il·lustració i gravats. La Fira d’Art va ser organitzada conjuntament per l’Ajuntament de la Seu i el col·lectiu l’Aparador.\nA nivell de joventut, el Pub FM ha organitzat concerts de grups locals de la Seu els caps de setmana, en col·laboració amb el consistori.\nI, en l’àmbit esportiu, la cursa de Sant Silvestre es va consolidar en la seva quarta edició amb 1.000 participants.\nLa cavalcada de Reis, ha estat el colofó final que posa encara més de manifest l’aposta ferma de l’Equip de Govern per la participació ciutadana. Aquest procés participatiu, iniciat ja l’anterior legislatura, ha facilitat que la població es vagi incorporant cada cop en més activitats de les organitzades per l’Ajuntament, fet que les fa més populars i més integradores.\n(Foto: Ajuntament de la Seu)\nNotícia Anterior: El Comú d’Escaldes-Engordany reorganitza l’accés a l’hospital\nSegüent Notícia: El macrojudici pel cas Pallerols s’ajorna fins demà


Batalla del Pas de Kasserine - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLa Batalla del Pas de Kasserine tingué lloc durant la Segona Guerra Mundial durant la Campanya de Tunísia. De fet van ser una sèrie de combats als voltants del Pas de Kasserine, una collada de 3 km a la Cadena del Gran Dorsal de les Muntanyes de l'Atles a la Tunísia central. Les forces de l'Eix que van participar de l'Exèrcit Panzer Italo-Alemany (el redenominat Exèrcit Panzer Africa, comandat del Mariscal de Camp Erwin Rommel i el V Exèrcit Panzer del General Hans-Jürgen von Arnim. Les tropes aliades provenien principalment del II Cos Americà, comandat pel Major General Lloyd Fredendall, que formava part del I Exèrcit britànic, comandat pel Tinent General Kenneth Anderson.\nEl 2n Batalló, 16è Regiment d'Infanteria de l'Exèrcit dels Estats Units marxa a través del Pas de Kasserine cap a Kasserine i Farriana, Tunísia\n19 al 25 de febrer de 1943\n35° 15′ 35″ N, 8° 44′ 33″ E / 35.2596°N,8.7424°E / 35.2596; 8.7424\nPas de Kasserine, Tunísia\nVictòria de l'Eix i reformes en l'estructura de comandament americana\n30.000 homes 22.000 homes\n10.000 (incloent 6.500 americans)\n706 camions 2.000\nLa Batalla del Pas de Kasserine és significativa perquè va ser la primera trobada a gran escala entre forces alemanyes i americanes durant la II Guerra Mundial, i les inexpertes tropes americanes, amb una comandància inepta, van patir greus pèrdues i van veure's obligades a retrocedir 80 km de les seves posicions inicials a l'oest del Pas de Faid en una cursa humiliant. La batalla ha estat descrita com el primer enfrontament d'uns aficionats contra els professionals. Després de la batalla es produïren diverses substitucions de comandants entre els americans. Quan els americans van tornar a enfrontar-se amb els alemanys, en alguns casos només unes setmanes després, ja eren considerablement més forts.\n2.1 Accions paral·leles\nEl 8 de novembre de 1942, en el si de l'Operació Torxa, forces britàniques i americanes van desembarcar en diverses zones de la costa del Marroc i l'Algèria francesa, tot just uns dies després que el General Bernard Montgomery fes recular als alemanys a El Alamein. Comprenent el perill de tenir una guerra en dos fronts al nord d'Àfrica, es van transferir tropes italianes i alemanyes des de Sicília per ocupar Tunísia, a només una nit de navegació.\nFins i tot després dels desembarcament de Torxa, hi havia molt poca defensa organitzada al desert occidental. Més important encara va ser el nul esforç de les forces navals o aèries aliades per impedir el flux d'homes i material de l'Eix a Tunísia fins al final de la campanya i després que arribés un contingent destacat. A més, els aliats es movien molt lentament per mantenir el contacte amb els alemanys, intentant negociar amb els comandants locals de la França de Vichy. Es van fer diverses temptatives per aïllar Tunísia al novembre i al desembre de 1942, abans que poguessin arribar massa alemanys, però una pobre coordinació i un terreny excel·lent per a la defensa van permetre desembarcar als alemanys i als italians.\nEl 23 de gener de 1943, el 8è Exèrcit de Montgomery va conquerir Trípoli, que era la principal base de subministrament de Rommel. Aquest ho havia previst, fent que el camí sud cap a Tunísia que venia des de Trípoli fos ocupat per una extensa xarxa de posicions defensives conegudes com la Línia Mareth, construïda pels francesos per tal de protegir-se dels atacs italians originaris de Líbia. Amb les seves línies estabilitzades entre les Muntanyes de l'Atlas a l'oest i el Golf de Sidra a l'est, un petit nombre de forces de l'Eix hagués pogut aturar a les forces aliades.\nAquest pla trontollava perquè les forces aliades ja havien travessat l'Atlas i havien establert una base d'operacions avançada a la ciutat de Faïd, als turons del braç oriental de les muntanyes. Això els posà en una posició excel·lent per dirigir-se cap a la costa i aïllar les forces de Rommel a la Tunísia sud de les situades al nord, tallant-los la seva línia de subministrament. Òbviament, els alemanys no podien permetre que això succeís.\nOperacions entre el 30 de gener i el 10 d'abril del 1943.\nElements del V Exèrcit Panzer de von Arnim van arribar fins a les posicions aliades als peus de les Muntanyes de l'Atlas oriental el 30 de gener. La 21a Divisió Panzer establí contacte amb els defensors francesos a Faïd i els van derrotar amb escasses dificultats. La 1a Divisió Blindada americana realitzà diversos intents per aturar el seu avanç, però es trobaren davant de la blitzkrieg clàssica: cada cop que atacaven una posició defensiva, descobrien que aquestes ja havien estat evacuades, sent llavors atacats pels soldats alemanys amb greus pèrdues. Després de 3 dies de combats, el II Cos Americà va veure's obligat a retirar-se fins als turons.\nLa major part de Tunísia va caure en mans alemanyes, i els accessos a la costa van quedar tots bloquejats. Els aliats encara mantenien l'interior, però semblava que a Rommel no li importés què succeïa des que les sortides havien estat bloquejades. Durant les dues setmanes següents, Rommel i els comandants de l'Eix debatien què havien de fer.\nArticle principal: Batalla de Sidi Bou Zid\nRommel decidí que podria millorar la seva situació respecte als subministraments i disminuir l'amenaça americana sobre el flanc atacant dues bases de subministraments a l'oest del braç occidental de les muntanyes a Algèria. Si bé no tenia cap mena d'interès a mantenir els plans interiors de les muntanyes, un moviment ràpid podria conquerir els subministraments, així com desbaratar qualsevol acció americana.\nEl 14 de febrer, la 21a Divisió Panzer tornà a moure's cap a l'oest, atacant Sidi Bou Zid, a uns 16 km de Faïd, als plans interiors de les Muntanyes de l'Atlas. La batalla s'estengué tot un dia, però el mal ús dels blindats per part dels americans va fer que fossin derrotats, i al final de dia, l'Exèrcit Panzer Afrika havia guanyat el camp. L'endemà desbarataren un contraatac amb facilitat, i el 16 de febrer els alemanys es llançaren contra Sbeitla.\nSense terreny defensiu, les forces americanes es van retirar per establir noves posicions al Pas de Kasserine, al braç occidental de les muntanyes. En aquests moments, les forces americanes ja havien perdut 2.546 homes, 103 tancs, 280 vehicles, 18 canons, 3 canons anti-tanc i tota una bateria antiaèria.\nEl 19 de febrer, Rommel llançà un assalt. L'endemà, ell personalment comandà l'atac de la Desena Divisió Panzer, provinent del Cinquè Exèrcit Panzer de von Arnim al nord, esperant capturar les zones de subministraments, mentre que la 21a Divisió Panzer, també destacada del 5è Exèrcit, continuà atacant cap al nord, a través del congost de Sbiba.\nLes línies americanes només van resistir uns minuts. Els seus canons lleugers i els seus tancs no tenien cap mena d'oportunitat cap a l'equipament pesat alemany, a més del fet que no tenien cap mena d'experiència en la guerra blindada. Els Panzers IV i els Tigers alemanys desbarataven qualsevol atac amb facilitat; els M3 Lee i els M3 Stuart tenien una potència de foc molt inferior i les seves tripulacions no tenien experiència. Sota un ferotge atac de blindats, les unitats americanes del Turó 13 van retirar-se durant la nit, refugiant-se de la 131a divisió blindada Centauro. Mentrestant, els comandants americans demanaven permís a l'alt comandament per preparar un contraatac o una barrera d'artilleria, però rebien l'autorització quan les línies havien quedat superades. Un cop més, la 1a Divisió Blindada es va trobar en posicions inútils, i al segon dia de l'ofensiva, dos dels 3 comandaments de combat havien estat destruïts mentre que el tercer estava generalment fora d'acció.\nDesprés d'endinsar-se al pas, les forces alemanyes es dividiren en 2 grups, cadascun avançant per una de les dues carreteres que portaven cap a la sortida nord-oest del pas. Rommel es quedà amb el grup principal de la 10a Divisió Panzer a la carretera nord, direcció Thala, mentre que una força italo-germana recolzada pels tancs de la divisió blindada Centauro prenia la carretera sud cap a Haidra. Per combatre la força sud, les restes del comandament de combat B de la 1a Blindada avançà 30 km per encarar-los el 20 de febrer, però l'endemà es van veure incapaços d'aturar l'avanç de l'Eix.\nLa moral de les tropes americanes començava a caure ràpidament, i al vespre moltes tropes havien reculat, abandonant el seu equipament al camp. El pas estava completament obert, però una resistència desesperada de grups aïllats deixats enrere va fer alentir seriosament l'avanç alemany i, al segon dia, encara estaven en marxa diverses operacions de neteja mentre que els blindats de vanguàrdia seguien avançant.\nLa nit del 21 de febrer, la 10a Divisió Panzer estava als afores de la ciutat de Thala, amb dos enllaços de carreteres cap a Tébessa. Si la ciutat queia i els alemanys avançaven per la carretera sud, la 9a Divisió d'Infanteria nord-americana al nord podria veure's privada dels seus subministraments, i el Comandament de Combat B de la 1a Divisió Blindada quedaria atrapada entre la 10a Divisió Panzer i les seves unitats de suport. Tota l'artilleria de la 9a divisió d'infanteria americana, 48 canons pesats, que havien començat a moure's des de les seves posicions a l'oest el 17 de febrer van ser emplaçats aquella nit. Quan la batalla tornà a començar l'endemà, les defenses eren molt més fortes; la línia del front estava coberta per infanteria britànica, recolzades per peces d'artilleria americanes. Entre les forces britàniques hi havia el Derbyshire Yeomanry i el 17è/21è de Llancers (ambdues unitats blindades), que van guanyar Honors de Batalla Thala i Kasserine.\nAmb unes línies sobreexteses i sense subministraments, Rommel decidí finalitzar l'ofensiva. Tement que el 8è Exèrcit podria travessar la Línia de Mareth llevat que la reforcés, començà a retirar-se cap a l'est. El 23 de febrer, un atac aeri sobre el pas dificultà la retirada alemanya, i a finals del 25 de febrer, el pas havia estat reocupat.\nEl 19 de febrer, l'atac de la 21a Divisió Panzer dirigit cap a Sbiba va ser aturat per elements de la 1a Brigada d'Infanteria de la Guàrdia britànica, el 2n Batalló dels Coldstream Guards.\nDesprés de la batalla tots dos bàndols van estudiar els resultats. Rommel va menysprear tant l'equipament com l'habilitat de combat dels americans, i considerà que no eren una amenaça. Tanmateix, va elogiar algunes unitats, com el 2n Batalló del 13è Regiment Blindat o la 1a Divisió Blindada d'Orlando Ward. Va qualificar la defensa que aquestes unitats havien fet de Sbeitla com de "llesta i ben feta". Durant un temps després de la batalla, les unitats alemanyes van fer servir un gran nombre de vehicles americans capturats.\nPel seu costat, els aliats també van estudiar seriosament els resultats, i el General Dwight D. Eisenhower començà a reestructurar el comandament aliat creat un nou quarter general, el 18è Grup d'Exèrcits, comandat pel General Sir Harold Alexander, per millorar el control operatiu dels cossos i dels exèrcits dels 3 països aliats involucrats en la lluita, així com per millorar la seva coordinació, car ja hi havia hagut friccions significatives durant els mesos previs.\nCartell d'homenatge als morts en la Batalla del Pas de Kasserine i la Gorja d'Sbiba. El Pas s'albira al fons, darrere de les reixes.\nPel que fa a les forces americanes, el més important va ser que el comandant del II Cos, General Lloyd Fredendall va ser rellevat i destinat a un càrrec no-combatent durant la resta de la guerra. Eisenhower confirmà a través d'Omar Bradley i d'altres que els subordinats de Fredendall no tenien confiança en el seu comandant; el comandant del 1r Exèrcit britànic Tinent General Kenneth Anderson també pensava que Fredendall era un incompetent. El 6 de març, el Major General George Patton va ser posat al capdavant del II Cos, amb la missió explícita de millorar el rendiment. Bradley va ser nomenat assistent del Comandant del Cos, i posteriorment arribà a comandar el II Cos. Diversos oficials més van ser promoguts o retirats, com el brigadier Stafford Leroy Irwin, que comandava l'artilleria de la 9a Divisió i esdevingué un comandant de divisió amb èxit. Es potencià que els comandants decidissin al camp sense haver de demanar autorització als superiors, i s'urgí a fer que els llocs de comandament se situessin endavant (Fredendall havia construït un elaborat quarter general, altament fortificat, a gran distància darrera de les línies i rarament visità la línia del front. A més, Fredendall tendia a fragmentar les seves unitats, per la qual cosa les bosses aïllades de tropes eren fàcilment envoltades i superades.\nEs van fer esforços per millorar el suport aeri i artiller, amb els quals hi havia dificultats per coordinar. Si bé la coordinació amb l'artilleria millorà significativament, la coordinació aèria no es resolgué satisfactòriament fins a la Batalla de Normandia. També es posà èmfasi en mantenir les unitats juntes, en lloc d'assignar elements de cada divisió per a tasques separades, tal com Fredendall havia fet. El II Cos començà immediatament a lluitar amb les seves divisions com unitats cohesionades. Quan van arribar a Sicília, ja eren considerablement més fortes.\nEncarant la Guineu al Pas de Kasserine\nEntrada a la base de dades de Líders i Batalles\nBatalles del Pas de Kasserine (eBook de l'Exèrcit dels Estats Units)\nCoord.: 35° 15′ 35″ N, 8° 44′ 33″ E / 35.2596°N,8.7424°E / 35.2596; 8.7424\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Batalla_del_Pas_de_Kasserine&oldid=23678340»\nDarrera modificació: 29 maig 2020 a les 11:33


Unir cultures a través de l'esport\nEls XVIII Jocs Mediterranis no només suposen un esdeveniment de transformació social i de projecció internacional sinó també la possibilitat de ser alguna cosa més que un esdeveniment esportiu: un nexe d’unió, solidaritat i concòrdia a la Mediterrània.\nEl mar és un lloc de trobada, un espai de creació i d’intercanvi d’idees, de cultures, de persones, d’història. L’aigua no entén de límits ni fronteres. No discrimina per races, ni per religions, ni per ideologies. L’aigua és un símbol de la unió entre cultures i civilitzacions que van construir els seus somnis a través de la història.\nA través del mar, des de Tarragona, ciutat oberta, històrica, receptora de civilitzacions, posseïdora d’un patrimoni arquitectònic excepcional, llançarem un missatge de fraternitat, diàleg i convivència a tota la regió mediterrània i al món.\nLa ciutat de Tarragona serà el centre de la capitalitat esportiva i cultural de la Mediterrània, però ni els Jocs ni la cultura de la pau que hi va lligada serien possibles sense la participació i la implicació decidida de les poblacions subseu, que seran escenaris de col·lectivitats unides pel mar, per les seves influències, per la seva cultura, pels seus costums, per la seva manera d’entendre la vida.\nEls llaços entre les ciutats subseu i Tarragona sostenen el llegat d’un territori on les pedres parlen i expliquen una història de civilitzacions que han anat deixant empremta al llarg de la seva existència. Són poblacions que s’uneixen a favor d’un projecte comú de convivència, d’integració i de solidaritat: Altafulla, Barcelona, Calafell, Cambrils, Castelldefels, Constantí, el Morell, el Vendrell, la Selva del Camp, la Pobla de Mafumet, Reus, Salou, Tarragona, Torredembarra, Valls i Vila-seca.


A dos pams del cel ~ Ona Llibres\nInici ~ Botiga ~ A dos pams del cel\nAquesta és una història basada en fets reals que gira al voltant d’una malaltia com és el càncer. Certes coses a la vida apareixen quan un menys s’ho espera, i algunes poden afectar de sobte la salut de forma greu, empitjorant la qualitat de vida de les persones afectades i del seu entorn familiar més proper. Aquest llibre és el dietari d’una superació; de caire íntim, emotiu i encoratjador ens permet veure com afronta l’autor una difícil situació en un camí ple d’obstacles i entrebancs. L’energia i la positivitat han estat els pilars bàsics per anar superant totes aquestes etapes difícils, amb avançades i reculades, tenyides de reflexions, reptes i emocions.


per David Cobo 22 de novembre de 2018 00:58\n“Vam haver de visitar el pis perquè la meva dona no s’acabava de creure que existís”. Ho diu Pablo Anguita, un dels afectats pels constants retards a l’hora d’accedir als pisos de protecció oficial del carrer Cal Cisó al barri de la Marina del Prat Vermell. Ja fa més d’un any i mig des que es va acabar l’obra del seu bloc i esperen a entrar. Ara, amb la seva dona embarassada de vuit mesos, comença a perdre la paciència: “La situació és desesperant i les explicacions són poc clares”.\nDe la il·lusió inicial queda ben poca cosa. Van tenir la sort de fer-se amb un habitatge de protecció oficial per 160.000 euros, amb prop de 80 metres quadrats, traster i plaça de pàrquing a Barcelona, però amb el pas del temps i la falta de coordinació entre l’Ajuntament i el Consorci de la Zona Franca de Barcelona (CZFB), propietari dels habitatges, les seves expectatives han quedat frustrades. Des de l’any passat, Anguita i la seva dona viuen a casa dels pares d’ell i ja s’han fet a la idea que els primers mesos de vida de la seva filla els tocarà viure’ls entre caixes i espais compartits amb la resta de la família.\nEls compradors tenen dues opcions: acceptar les pròrrogues o perdre el pis i recuperar la inversió inicial de 30.000€\n“L’Ajuntament hauria de ser el primer interessat a activar els pisos” denuncia Benito Cabeza, un altre dels compradors d’habitatge protegit. Fa referència als 44 immobles que el consistori va adquirir a la mateixa finca per dedicar a lloguer social i que tampoc estan rebent cap ús. Una situació extensible als 18 pisos reservats per acollir famílies d’agents de la Guàrdia Civil, segons un acord que el ministeri d’Interior va tancar amb el consorci l’any 2016. En total, 66 llars que continuen sense habitar a aquest bloc de la Marina.\nLa incertesa de viure sense una data al calendari\nFins ara, als sis immobles de protecció oficial de l’edifici els han prorrogat en tres ocasions la data d’entrada a l’habitatge, i n’esperen una quarta. Se’ls ofereix acceptar l’ajornament o retornar-los els prop de 30.000€ que havien avançat amb anterioritat. Els motius de la tardança s’expliquen a contracor i després de molta insistència per part dels compradors, segons denuncien ells mateixos. Tanmateix, fonts del consorci indiquen que “en tot moment s’ha tingut els veïns afectats perfectament informats”.\nMentrestant, un dels compradors viu amb un contracte de lloguer de més de 1.000 euros que li caduca aviat\nLes mateixes fonts reconeixen al TOT Barcelona que l’entrega es va prometre per el segon semestre de 2017, però que “no es va poder complir per una manca de serveis i subministraments” d’empreses alienes al consorci. En concret, calia elaborar un nou conveni entre l’empresa Endesa i l’Ajuntament barceloní, que es va acabar resolent després de més de mig any. Ho explica Cabeza mentre es queixa de la cronificació de viure sense un dia marcat clarament al calendari per entrar al seu pis: “No podem fer cap pla”.\nEl segon problema és més tècnic. Se’ls ha explicat que hi ha un desajust entre les mesures inscrites al cadastre municipal i les mides reals dels pisos. “Tant ens fa a nosaltres quin detall burocràtic ens estigui retardant l’entrada, nosaltres volem establir-nos a una casa que té les condicions per poder-hi viure”, critica Pablo Anguita. Ho fa recordant el cas de les 26 famílies de Can Batlló que van esperar set mesos per poder entrar als seus habitatges a través d’una solució forçosa que va consistir en un contracte de cessió d’ús precari. Un pedaç que va aconseguir que s’entreguessin les claus als seus inquilins a l’hora que apagava un foc mediàtic, ja que aquell conflicte tenia l'alicient d'involucrar pisos de propietat municipal.\nSigui com sigui, la urgència creix entre els compradors que estiren la seva situació habitacional actual tant com poden. Benito Cabeza i la seva parella viuen de lloguer, pagant una plaça de pàrquing, i enfilant-se a un total de més de 1.000 euros mensuals. Viuen amb la casa mig embalada, amb caixes a trasters de familiars, amb la incertesa sobre què passarà amb el contracte de lloguer que els caduca aquest any - temen haver de pagar 1.000 euros més en costos de renovació - i amb la impotència que genera la manca de respostes clares.\nLa cerca de responsabilitats obre un foc creuat\nTot i les explicacions oficioses, les versions de les entitats involucrades continuen en contradicció. L’Ajuntament ha confirmat al TOT Barcelona que el procés penja de les mans del consorci, que és l’encarregat d’inscriure els pisos de l’edifici al Registre de la Propietat abans de lliurar-los als seus compradors. Una patata calenta que l’ens promotor de la Zona Franca s’espolsa assegurant als clients que ells ja estan fent “pressió a l’Ajuntament” perquè aquest “s’ha endarrerit en l’aixecament topogràfic”, un tecnicisme necessari per agilitzar el registre, segons demostra un document al qual ha tingut accés aquest diari.\nEl CZFB, d’altra banda, ha explicat als compradors que finalment queden només quatre clients respecte al total de sis pisos, sense aclarir què ha passat amb els dos restants. La dada preocupa Anguita, que considera que com que són pocs els afectats, la seva força de pressió és limitada. Així doncs, i amb l’esperança posada en què tot es desbloquegi a principis de l’any vinent, els comprador recorden que encara no han pogut ni tan sols negociar amb els bancs i, per tant, tenir assegurada la seva hipoteca.


MARGE GROS: de setembre 2016\nCRÒNICA DE LA RUTA DEL CAMÍ DE LA COLÒNIA I LA COVA DE L'AIGUA\nNo volia ploure. La terra estava eixuta; la vegetació assedegada. Les fonts i els ullals panteixaven. Divendres per la nit havia caigut un xàfec intens, tanmateix insuficient per calmar la set. Necessitàvem aigua!\nDiumenge ens reunírem ansiosos per encetar la ruta. Entre clars i núvols ens dirigírem a la mítica ciutat de Dénia per recórrer la vessant nord del Montgó. Estacionàrem els cotxes en les immediacions de l'ermita del Pare Pere, entre carrers de xalets dissimulats per una frondosa vegetació, i descendirem uns metres per visitar l'ermita del frare franciscà. En aquell cenobi de recent construcció, el nostre company i amic Francesc Piera ens glossà la vida i obra d'aquell denier del segle XVII al qual se li atribueixen diversos miracles, així com la facultat de pronosticar el futur i curar malalts.\nDesprés d'escoltar la prodigiosa vida del religiós, una atmosfera angelical, una boirina celestial, anà envaint el recinte mentre recorrérem el petit calvari. Prompte deixarem aquell lloc venerat pels deniers per iniciar el trajecte cap a la cova de l'Aigua.\nDesprés de salvar una cadena intel·ligentment situada al mig del vial, començarem la marxa pel camí de la Colònia. Amb una inclinació mínima, caminàrem amb lleugeresa. De la mística ermita passàrem a la duresa de la vida quotidiana. Mentre trepitjàvem les restes del paviment d'aquell caminoi construït a principis del segle XX, recordàrem la crisi produïda per la fil·loxera i com la gana s'apoderà d'aquelles terres. Imaginàvem com aquells colons del segle XX arrabassaren amb les seues mans la muntanya per poder posar-se a la boca un trosset de pa i construïren uns humils habitatges. Aquella misèria que a altres valencians els va conduir més enllà de l'oceà Atlàntic.\nAbans d'agafar la senda del racó del Bou ens aturarem a esmorzar. En realitat no estàvem cansats, però l'estómac demanava combustible. Després d'una bona estona d'esbarjo, emprenguérem la marxa després de fer-nos la tradicional fotografia de grup.\nEl sender, d'un color roig intens, s'empinà suament mentre caminàvem en direcció a les parets del Montgó i travessàvem petits barrancs. Pins joves i margallons dibuixaven un paisatge encoratjador.\nLa ciutat de Dénia, coronada pel seu castell, es feia menuda. La mar cada vegada més poderosa. Observàrem a desgrat la immensa quantitat de xalets que havien crescut al seu voltant, cadascun amb la seua piscina. I no plovia. I teníem set.\nLa benigna pujada es convertí en un repetjó dur durant uns instants, efímers, que aprofitàrem per acaronar amb les mas tremoloses el vell cos del Montgó. Repentinament iniciarem una baixada vertiginosa fins trobar-nos al senderol que menava a la cova de l'Aigua. La terra era grisosa.\nUna turística corda ens convidava a iniciar l'ascens a la cavitat. Ordenadament travessàrem una escletxa en la muntanya i la penetràrem. La llum desaparegué progressivament fins que trobarem l'aigua anhelada. Freda, neta, pura. Beguérem amb fruïció i ens refrescàrem.\nAllí estant descansàrem plàcidament mentre observàrem el contradictori paisatge i cercàrem les inscripcions, velles i novelles, d'antics visitants que havien volgut buscar la immortalitat. Nosaltres ens limitàrem a contemplar-les. No era el nostre objectiu cercar l'eternitat.\nEl viatge havia acabat. Tan sols uns metres ens separaven dels cotxes.\nNo volia ploure. La terra continuava eixuta; la vegetació assedegada. Les fonts i els ullals panteixaven. Necessitàvem aigua! Pensàrem en el Pare Pere. Per si de cas!\nDaimús, 30 de setembre de 2016.\nPublicat per MARGE GROS a 17:57\nCONVOCATÒRIA OFICIAL I SINOPSI DE LA RUTA: UNA PASSEJADA PEL MONTGÓ\nUna passejada pel Montgó:\nel camí de la Colònia i la cova de l’Aigua.\nDATA: 25 de setembre de 2016\nLLOC DE TROBADA: Ronda Sud ( Daimús)\nHORA: 8 del matí\nDESNIVELL: 180 metres aprox.\nQUILÒMETRES: 6 aproximadament\nTEMPS ESTIMAT: 3,30 h.\nRECOMANACIONS: - S’agraïx el bastó.\nSINOPSI DE LA RUTA\nEn un dels capítols de la novel·la de Marguerite Yourcenar Memòries d’Adrià, l’emperador romà acomiada els sacerdots i, fatigat, seu a l’ombra del Colós i es fixa que les cames de l’estàtua “estaven cobertes fins als genolls d’inscripcions gregues traçades pels viatgers: hi havia noms, dates, un prec, un tal Servi Suais, un tal Eumenes que havia estat en aqueix mateix lloc sis segles abans que jo, un tal Panion que havia visitat Tebes sis mesos abans. Sis mesos abans... Un caprici nasqué en mi, que no havia sentit des dels temps de nen quan gravava el meu nom en l’escorça dels castanyers, en un domini hispà; l’emperador que es negava a fer inscriure els seus noms i els seus títols en els monuments que havia erigit, desembeinà la seua daga i rascà en la dura pedra algunes lletres gregues, una forma abreujada i familiar del seu nom. Era, una vegada més, lluitar contra el temps: [...] una marca deixada per un home perdut en eixa successió de segles”.\nAquest fragment de l’obra de Yourcenar descriu aqueix desig tan primitiu i tan humà de deixar el nostre nom gravat en llocs públics, o indrets tan amagats com una cova, amb l’esperança de la immortalitat. Si veniu amb nosaltres ho comprendreu millor.\nProp de l’ermita del Pare Pere, a Dénia, comencem la ruta per la cara nord del Montgó, a l’entrada del parc natural, on una cadena barra el pas a qualsevol vehicle motoritzat. La pista forestal que comunica d’est a oest tot el parc s’inicia amb un ascens suau però continuat durant uns 1000 metres. Des del començ la vegetació mediterrània ens acompanya a esquerra i dreta; i el terme de Dénia se’ns obri als nostres peus, la ciutat coronada pel seu castell, les Marines, i els milers de xalets que han crescut com a bolets des dels anys seixanta.\nEn el trajecte ens entropessem, a mà dreta, amb les restes de dues casetes austeres i senzilles, envaïdes per esbarzers, llentiscles i altres arbustos. Ens anuncien que som en el camí de la Colònia, una infraestructura dels anys 20 del segle passat que l’ajuntament de Dénia construí per poder apaivagar la crisi econòmica de la fil·loxera.\nArribem a la zona més o menys plana, a un creuament. Optarem per anar cap a la dreta, a buscar pel camí encara amb trams ben empedrats el racó del Bou. Davant nostre tindrem Segària, a la seua dreta la taca verda de la marjal, el Mondúver, la muntanya de les Creus de Tavernes i la muntanya de Cullera al bell mig del golf de València. Després d’haver recorregut uns 800 metres, en arribar al racó del Bou, una esplanada un poc més ampla, uns senyals ens indiquen on anar, a la dreta a Jesús Pobre i al Coll de Pous; i a l’esquerra al cim del Montgó i la cova de l’Aigua.\nAgafem la senda ascendent de l’esquerra, fem un gir cap a llevant, cap al Mare Nostrum dels romans. Comença la pujada per una zona boscosa que l’incendi dels anys 90 devorà. Per aquesta pisteta de impactant terra roja, prompte tindrem belles vistes dels penya-segats que causen vertigen, belles parets de blanc calcari. Cal anar en fila índia guanyant altura molt suaument fins arribar a un creuament ben senyalitzat (des de l’esplanada fins ací hi ha 1200 m): a la dreta pujaríem a la creueta del Montgó, a l’esquerra (el camí que prenem nosaltres) baixem suaument cap a la cova de l’Aigua, no sense passar primer pels Collons de Montgó. Sí. Existeixen.\nELS COLLONS DEL MONTGÓ\nAl poc de deixar-los, ens apareix un nou creuament, a uns 700 m de l’anterior. Som molt prop ja de la cavitat. Girem a la dreta tot bordejant els peus de la majestuosa paret de roca blanca. Ens separen de la cova uns 200 metres de pujada un poc pronunciada, però per a superar-la hi ha uns escalons d’obra i una corda que ens ajuda.\nHem arribat a la cova de l’Aigua. El lloc és d’allò més interessant: per les vistes sorprenents, per la construcció “hidràulica” que li dóna nom i, especialment, pels graffiti de tot tipus i colors que inunden la cavitat.\nAra comprendrem la introducció, el fragment de la novel·la Memòries d’Adrià. Hi veurem grafits recents fets amb pintura i altres no tan recents. I hi veurem gravats a la roca: com el d’un alemany, un tal Burmeister, datat el 1964; o el de José Català, datat el 1891 (?). Però aquell més interessant és un que està protegit amb un reixat per evitar els bàrbars del segle XXI. Estem parlant d’una inscripció romana, de lectura quasi inintel·ligible, realitzada per Lucius Alfius i datada en el segle III dC. Tal volta aquells legionaris de la VII Legio Gemina ja volien “lluitar contra el temps”, com diu l’emperador Adrià.\nCal tornar al punt de partença. Baixem amb cura, desfem camí, i en arribar al creuament per on hem vingut, a tocar dels Collons de Montgó, agafem el tram de la dreta. Després d’uns 400 metres de descens tot fent ziga-zaga, arribem novament al camí de la Colònia. A la dreta seguiríem fins al final d’aquesta pista, arribaríem a la cova del “Gamell”, com diuen els deniers i denieres. Nosaltres hem de tornar a la zona de l’ermita del Pare Pere; agafem el camí, a l’esquerra i a uns 250 metres arribem al primer creuament; caldrà, doncs, girar a la dreta i desfer els vora 1000 metres de baixada suau que ens queden fins als cotxes.\nSegur que en la nostra “lluita contra el temps”, en lloc d’incorporar els nostres noms a les parets de la cova, tornarem a casa amb un fum de fotos, i unes sensacions que no oblidarem.\nL'assegurança col·lectiva contractada per l'Associació Cultural Marge Gros dóna cobertura a aquelles persones que han pagat la quota anual de 2016.Si la voleu tenir en aquesta excursió, el cost serà de 5€.\nPublicat per MARGE GROS a 18:53\nCRÒNICA DE LA RUTA DEL CAMÍ DE LA COLÒNIA I LA CO...\nCONVOCATÒRIA OFICIAL I SINOPSI DE LA RUTA: UNA PAS...


Complanta en la mort de Antònia Adroher - Fundación Andreu Nin\nSense paraules, per no existir, no existirien les idees, i les idees, Antònia, ens sobreviuran a tots. Tots nosaltres som fills de les idees, d’un grapat d’idees, que se’ns escolarien entre els dits, com la sorra de la platja, si no fos pel poder d’atracció dels mots.\nProbablement el primer concepte que vas aprendre i el primer que ens vas ensenyar a nosaltres fou el que es sintetitza i es condensa en la paraula “fraternitat”. La teva idea d’aquest concepte no era només una intuïció brodada en una bandera, un projecte imprès en una tesi o una consigna buida.\nLa paraula “fraternitat” la portaves penjada de les entranyes, perquè ja se sap que la gent d’esquerres, a falta d’ànima immortal, pengen d’allà on poden els seus sentiments. La paraula “fraternitat” és un sentiment genuí de la gent d’esquerres, que tu expressaves amb els ulls i amb el gest, amb les paraules i amb els silencis. La fraternitat, per tu i pels teus, no era un concepte imputable en la columna dels drets sinó en la de les obligacions morals.\nTu sabies el que ara molts ignoren: que la fraternitat és el que ens distingeix dels animals. Ells, pobrets, només coneixen fins allà on arriba l’amor. Tu sabies que calia anar molt més enllà de l’amor.\nMés enllà de l’amor hi ha la fraternitat i més enllà de la fraternitat s’estén una terra anomenada “justícia”. Hi ha gent, encara ara, que no sap ben bé el que és la justícia ni com s’ha de distribuïr. Tu, Antònia, ho tenies clar, per tu la justícia era un sinònim de la paraula “igualtat” i s’impartia a l’escola. Tu tenies fe en una justícia que s’imparteix bàsicament a través de la pedagogia.\nVas fer de mestra, però a més vas crear escoles, vas enderrocar murs i vas obrir finestres. Estaves orgullosa de les teves finestres, per on s’escolava la llum imparable del coneixement.\nHi ha països generosos on es venera eternament els pares de la pàtria, nosaltres hauríem de fer el mateix amb els mestres de la República. Ells van ser els pares de la nostra pàtria, ells van acatar les lleis i van saber impartir justícia, l’única justícia que ens pot fer sentir lliures.\nSense paraules, per no existir, no existirien ni els records, però, per sort, les paraules existeixen i les paraules persisteixen, i tu, Antònia, tu i els teus, sereu sempre presents en la nostra història quotidiana, perquè el teu nom i el teu record seran sempre sinònims de la paraula “fraternitat” i de la paraula “justícia” i del mot que encara ara ens uneix a tots, perquè la llibertat és una idea i les idees no moren mai.\nDeixeu-me, amigues i amics, per acabar aquesta complanta, alçar la veu avui aquí, sota la placa d’aquest carrer que porta el teu nom, Antònia, alçar la veu amb un crit que s’ha de fer sentir des de Sant Narcís fins a Vista Alegre, de Banyuls fins a París i d’Ultramort a Barcelona, un crit que resumeix la teva lluita i les nostres vides.\nAmigues i amics, conciutadans i conciutadanes, companyes i companys, en nom de l’Antònia: visca la llibertat!\nIncluye alguna información biográfica en tu perfil. Podrá mostrarse públicamente. Ver todas las entradas de: admin\nAnterior Entrada anterior: La dona i la revolució (Antònia Adroher, 2007)\nSiguiente Entrada siguiente: Objetivo: liquidar al POUM (Jordi Arquer)


Per sort diuen que Mart té aigua | elCugatenc\nGlobal Footprint Network és l'encarregada d'anunciar l'Earth Overshoot Day, el dia en què la Terra comença a consumir reserves després d'esgotar els recursos naturals. És el dia en què comencem a viure hipotecant les regeneracions futures. L'organització calcula la quantitat de recursos naturals que el planeta és capaç de generar durant un any -partint de l'1 de gener- i fa un seguiment del consum. Això ens dóna el simbòlic Earth Overshoot Day.\nEl 1970 aquest dia va arribar el 23 de desembre. Gairebé vam consumir en un any la quantitat de recursos que la Terra era capaç de regenerar. Una dècada més tard va ser el 3 de novembre. Al 1990 va ser el 13 d'octubre. Els darrers anys encara ha augmentat més. El 18 d'agost vam acabar de consumir tot el que el planeta podia renovar el 2015. Cada vegada ens apropem més a consumir en sis mesos el que la Terra pot regenerar durant dotze. D'això tots en som partícips.\nEsta xifra alarmant hauria d'obrir un debat social que impregnara les decisions polítiques perquè no esdevingueren paper mullat. Les excuses de Kyoto no es poden repetir. Que Obama diga que pren un compromís per l'ecologisme mentre permet les prospeccions petrolíferes a l'Àrtic no es pot permetre. L'ecologisme que majoritàriament ha calat en les consciències -i en la consciència col·lectiva- hauria de passar seriosament a l'agenda política.\nSi bé, l'ecologisme no pot funcionar en un sistema capitalista. Mentre creguem que el creixement és l'única eixida de futur -ho diu fins i tot el Thomas Piketty-, res no funcionarà. No podem basar el sistema econòmic d'un planeta finit com si el mercat i els recursos foren infinits. No podem pretendre augmentar la població i el consum sense que això tinga cap efecte sobre les nostres vides.\nVivim a un sistema estúpid que en gran part explica l'evolució d'un país en base a les seues balances comercials. Amb tot el debat independentista s'han escoltat reiteradament els arguments econòmics. Sembla que, segons qui mire, la independència o la unió pot significar una desfeta del comerç exterior. Doncs, tant de bo! Podria ser una oportunitat per crear una economia responsable.\nAra per ara tenim el valor de dir que el sistema econòmic mundial ha de tindre una gran quantitat d'importacions i d'exportacions. Molts cops rebem objectes de dubtosa utilitat fets a l'altra punta del món i amb un cost ecològic brutal. Té conya quan diuen que un producte és ecològic i ha fet 5.000km per carretera.\nAra per ara tenim una mena de creixement verd de plaques solars i vehicles elèctrics com l'autobús que s'havia de posar en marxa a Sant Cugat durant el mes de setembre i del qual, de moment, no se sap res. Òbviament aquesta és part de la solució però no podem seguir creixent com si no hi haguera fi. Hem de canviar les nostres costums perquè l'Earth Overshoot Day cada vegada tarde més a arribar o directament ni arribe. Sinó, diu la NASA que, per sort, hi ha aigua a Mart. Quan ens carreguem un planeta podem anar a per un altre.


> Complements Alimentaris>Àcids Grassos Essencials>Oli d'Lecitina de Soja - GSN Laboratorios - 80 perles\nComplement ajudant per a dietes de control de pes.\nOli d'Lecitina de Soja\nLa llavor de soja conté lípids, proteïnes i carbohidrats.\nLa lecitina consisteix en els fosfolípids extrets de les llavors de soja. Aporta 3-sn-fosfatidilcolina, fosfatidiletanolamina i fosfatidil-inositol.\nEls fosfolípids de soja consisteixen en la lecitina enriquida amb una mitjana del 76% de 3-sn-fosfatidilcolina, fins a un 7% de fosfatidiletanolamina, menys del 0,5% d'àcid fosfatidilinosítico, 2-6% d'oli i 0,2- 0,5% de vitamina E.\nAquest producte té origen no transgènic certificat.\nOli de lecitina de soja: 1000 mg\nOli de soja: 200 mg\nUtilització: Es aconesja prendre 1 perla 3 vegades al dia.\nOli Essencial d'Eucaliptus - Marnys - 15 ml\nMés Omega Punt Vermell - Mahen - 180 perles\nGLA Complex - Marnys - 60 perles


Jordi Sánchez i Jordi Cuixart podrien ser acusats de sedició\nPosted on 22 de setembre de 2017 by Stella Firinu\nLa Fiscalia de l’Audiència Nacional ha presentat una denúncia per sedició contra els responsables de les concentracions del passat dimecres a Barcelona, demanant al jutge que s’investigui per identificar-los.\nEl delicte de sedició, previst per l’art. 544 del codi penal, sanciona “els qui […] s’alcin públicament i tumultuàriament per impedir, per la força o fora de les vies legals, que s’apliquin les lleis o que qualsevol autoritat, corporació oficial o funcionari públic exerceixi legítimament les seves funcions o compleixi els seus acords o les resolucions administratives o judicials”. La sanció per als culpables de sedició pot arribar fins a 8 anys de presó mentre que “els qui hagin induït, sostingut o dirigit la sedició o hi apareguin com els principals autors han de ser castigats amb la pena de presó de 8 a 10 anys i amb la de 10 a 15 anys si són persones constituïdes en autoritat”. En ens últims dos casos “s’ha d’imposar, a més, la inhabilitació absoluta pel mateix termini”.\nSegons la Fiscalia, les concentracions del 20 de setembre tenien l’objectiu d’impedir per la força l’actuació de la Guàrdia Civil a la qual s’ha demanat el detall de tots els fets que van ocórrer durant els registres d’aquell dia. Mentrestant, l’escrit de la Fiscalia relata els atacs duts a terme contra els vehicles policials i l’assetjament dels membres de la comissió judicial que van participar en alguns registres.\nEncara no hi ha investigats oficials, malgrat que s’hi destaqui el paper de personatges com Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, respectivament presidents de l’Assemblea Nacional Catalana i d’Òmnium Cultural, que van demanar que la mobilització no s’aturés. “Que ningú se’n vagi a casa, serà una nit llarga i intensa”, hauria dit Sánchez cap a les vuit del vespre; i el mateix hauria demanat Jordi Cuixart al voltant de la mitjanit, quan els Mossos d’Esquadra van haver d’intervenir per permetre que la Guàrdia Civil pogués marxar.\nTags: d, jordi, no, han, són, referèndum, sánchez, ha, als, ningú\nTags: ha, l'assemblea, al, sánchez, pogués, hagin, del, vehicles, dit, segons\nTags: ha, nit, l'assemblea, mentrestant, als, d'esquadra, denúncia, mossos, pel, al\nTags: del, dels, civil, guàrdia, hi, més, persones, penal, no, ha\nTrapero, Sánchez i Cuixart, peces clau de l'organigrama d'una Catalunya independent\nSegons les diligències enviades per la Guàrdia Civil a l'Audiència Nacional, el major dels Mossos d'Esquadra, Josep Lluís Trapero, i els presidents d'ANC i Òmnium, Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, serien serien tres peces clau de l'organigrama dissenyat pel Govern a fi d'aconseguir la independència. La Guàrdia Civil ha argumentat les…\nTags: del, dels, cuixart, sánchez, civil, al, guàrdia, jordi, presidents, mossos


Pomposa Residence Lido Degli Scacchi Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Monte San Michele 7, Lido Degli Scacchi, Lido Degli Scacchi, Itàlia, 44022 - Veure al mapa\nMés informació sobre Pomposa Residence\nConvenientment situat a Lido Degli Scacchi, Pomposa Residence és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nPomposa Residence també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Lido Degli Scacchi. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, instal.lacions per a minusvàl.lids, aparcament de cotxes, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa.\nL'ambient de Pomposa Residence es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com platja privada, jardí. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Pomposa Residence és una selecció idònia per a la vostra estada a Lido Degli Scacchi.


Ments brillants, tecnologia, Steve Jobs, infrastructura, marxisme i Weber | Xarxes socials i llengües\nMents brillants, tecnologia, Steve Jobs, infrastructura, marxisme i Weber\t6 Octubre 06UTC 2011\nPosted by xarxes in sociologia.\nTags: infrastructura, jobs, marx, marxisme, steve, tecnologia, weber\nUn bon article sobre Steve Jobs a Materias grises novament em fa pensar sobre la importància de la infrastructura i la tecnologia en la manera en què es desenvolupa la societat. Per a l’autor, Steve Job és un geni. Però tant ell, com Bill Gates, com altres, són una anomalia històrica. Segons l’autor, no eren comuns els grans hòmens que aixequen una companyia revolucionària del no res i fan grans fortunes. En els darrers 200 anys no s’havia vist cap generació d’hòmens en este perfil empresarial.\nHo compara amb una altra generació, la dels Rockefeller o Morgan, que van nàixer la dècada de 1830.\nEsta generació estava la dècada dels 1860 llesta per a menjar-se el món, en un moment on podien desenvolupar la seua intel·ligència en 4 dècades posteriors a la Guerra Civil americana amb un increïble potencial creixement tecnològic: segona revolució industrial, naixement del nou sistema financer, ferrocarril, expansió a l’oest, vapor, turbines, telègraf. Segons l’article, “és el moment exacte per a que algú amb talent, ambició i capacitat immenses construisca un imperi”.\nTot això em porta a la discussió sobre on i per què apareix el capitalisme. Per a Marx, el capitalisme naix allà on la infrastructura (la tecnologia, els mitjans de producció) permet el seu naixement. Per a Weber, per contra, el capitalisme naix allà on una nova filosofia religiosa, l’ètica protestant, estableix un estil de vida en el que es basa el desenvolupament de l’esperit capitalista. Dos maneres oposades d’entendre l’origen del capitalisme, i dos maneres oposades d’entendre l’evolució de les societats. Steve Jobs és un geni casualitat de la seua època, o l’època que vivim és conseqüència de genis com Steve Jobs. Dies com avui, el debat està encara més obert. L’article clou amb una frase demoledora:\nTres segles abans, probablement hauríem vist un pintor o arquitecte del munt\nDisclaimer: Mai haig treballat amb cap producte Apple.\n1.\ttorresburriel - 6 Octubre 06UTC 2011


El monestir de Poblet ratifica el seu compromís amb la nació catalana – Avantguarda.cat\nOriol Domingo 3 de març de 2016 Atri\nEl monestir de Poblet ratifica el seu compromís amb la nació catalana. Ho ha fet amb motiu de l’elecció i pressa de possessió del nou abat Octavi Vila.\nLa benedicció abacial ha estat conferida per l’abat general de l’orde cistercenca, l’italià P. Mauro-Giuseppe Lepori, que ha oficiat la cerimònia, fins i tot l’homilia, en un català excel·lent. La comunitat li ha agraït “aquesta seva sensibilitat envers la nostra realitat nacional i la nostra llengua”, segons un comunicat del monestir.\nL’abat Vila s’ha referit en la seva intervenció al servei i a l’amor com característiques de la missió dels monjos. Ha dit: “Servei i amor al país, ja que així com l’Església encarnada en aquest poble dóna fe de la realitat nacional de Catalunya, tal com ens diu el document dels bisbes catalans ‘Arrels cristianes de Catalunya’, també aquest lloc, el nostre monestir, profundament arrelat al país, és una part fonamental del seu passat, alhora un protagonista del seu present i un referent pel seu futur”.\nTambé en unes declaracions a la periodista Meritxell Roselló, de Flama, el nou abat comparteix unes paraules pronunciades per un dels seus predecessors mort recenment, l’abat emèrit Maur Esteva, al novembre del 2012 en una homilia al monestir de Solius. Esteva va dir: “Defensar la pròpia llengua, la pròpia cultura i consegüentment la pròpia nació i autoafirmar-les, amb voluntat de ser un estat sobirà, és una causa justa”.\nEn la mateixa entrevista, l’abat Vila afirma: “Com a monestir som un referent històric. El monestir de Poblet va ser fundat l’any 1150 per una donació del compte de Barcelona, Ramon Berenguer IV. Des de sempre hem estat vinculats a la monarquia de la Corona d’Aragó dels comtes de Barcelona i, per tant, ens dóna un lligam amb la història i la identitat nacional del país. Aquesta característica de Panteó Reial també ens hauria de servir d’unió amb els territoris que van formar la Corona d’Aragó: País Valencià, Aragó i les Balears”.\nJOAN ANTON DUCH I BALAÑÀ\t el 6 de març de 2016 a les 13:38