La Guitarra elèctrica i el rock n'roll by Biblioteca Institut Montserrat - issuu\nLA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL Treball de recerca 2n Batxillerat IES MONTSERRAT Curs 2013-2014 Autor: Bernat Piquer Tutor: Ricard Mirabete\n1. HISTÒRIA DEL ROCK N’ ROLL 1.1. Els inicis 1.2. 50’s 1.3. 60’s 1.4. 70’s 1.5. 80’s 1.6. 90’s 1.7. El rock avui dia 2. BANDES DESTACADES DEL ROCK N’ ROLL 2.1. THE BEATLES 2.2. THE ROLLING STONES 2.3. THE WHO 2.4. LED ZEPPELIN 2.5. DEEP PURPLE 2.6. QUEEN 2.7. AC/DC 2.8. GUNS N’ ROSES 2.9. METALLICA 2.10. NIRVANA 3. LA GUITARRA ELÈCTRICA 3.1. Com és una guitarra elèctrica 3.2. Història 3.3. Guitarres més destacades 4. GUITARRISTES MÉS IMPORTANTS 5. TÈCNIQUES 6. BIBLIOGRAFIA\nPàg. 82 Pàg. 96 Pàg. 109\nLA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\n1. HISTÒRIA DEL ROCK N’ROLL\nEl 5 de juliol de 1954, un xofer de camioneta de 19 anys canviaria el curs de la música i de la història en entrar a un petit estudi de gravació a Memphis per realitzar tres cançons. Entre aquests tres temes que va gravar un tal Elvis Aaron Presley, es trobava un nom “That 's All Right”, el qual marcaria el naixement no només d'un nou gènere musical sinó el d'una forma d'expressió artística , social i cultural, a més d'un estil de vida: el rock n’ roll. 1.1. ELS INICIS Qui anava a pensar que aquella\nfusionava el so country dels blancs i el rhythm and blues dels negres, seguiria vigent gaire bé 60 anys després, quan en els seus inicis no li donaven més enllà de cinc anys de vida, i que aquell jove nascut\n(Mississippi) un 8 de gener de 1935, es convertiria ni més ni menys que en el Rei del Rock, a més de la figura més important i influent de la música popular del segle XX. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nEl rock n’ roll és un gènere de la música popular que prové del blues, el góspel, el rhythm and blues, el country, la música folk i el jazz. Al llarg d'aquests quasi 60 anys, el rock ha estat donat per mort i s'ha aixecat de les cendres en diverses ocasions, però pel que sembla les paraules dites algun dia pel Rei es van convertir en una profecia: "No crec que (el rock n’ roll) mori alguna vegada per complet, perquè hauran de fer alguna cosa extraordinàriament bona perquè li prengui el seu lloc " . 1.2. ELS ANYS 50 Tot i que "oficialment" es marca el naixement del rock n’ roll amb la gravació de “That 's all right” d'Elvis Presley, històricament tant la música com el nom van sorgir poc temps abans. Per a molts historiadors, l'inici del gènere es va donar amb la cançó “Rock around the clock”, de Bill Haley and his Comets, que va ser gravada el 12 abril 1954, tres mesos abans que el Elvis fes història. El terme "rock n’ roll" (expressió del slang dels negres per a referir a l'acte sexual) el va començar a utilitzar el locutor de ràdio Alan Freed el 1952 per definir algunes cançons que punxava en el seu programa, com “Rock the joint”, precisament de Bill Haley, i també en els festivals que començava a realitzar on presentava grups que interpretaven R&B (rhythm and blues). LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nNo obstant això, el fet de considerar Elvis com el creador, principal promotor i rei del rock, té molt a veure amb la seva personalitat, amb la seva veu, amb el seu carisma i amb el qui des d'un inici va representar, no només per la música sinó per la cultura popular d'aleshores, trencant esquemes i transgredint tradicions morals i de conducta. Però no tot en la dècada dels 50 va girar al voltant de Elvis, ja que el rock n’ roll va veure néixer altres figures\ntranscendentals tocaria molt\ngènesi de la seva història. Dins\ndestaquen músics essencials com Chuck Berry, Little Richard, Bo Didley, Buddy Holly, Jerry Lee Lewis, Fats Domino, Roy Orbison, Edie Cochran i The Everly Brothers, entre molts d’altres. L'auge d'aquesta primera generació del rock n’ roll es va donar cap el 1956-57, i seria el mateix Elvis el que marcaria la seva decadència quan el 1958 es va inscriure a l'exèrcit dels Estats Units, on romandria fins a 1960. Si bé al seu retorn la seva popularitat seguia pels cels, la seva música va deixar de tenir aquesta càrrega de rebel·lia i frescor amb què es van identificar anys abans els joves. El rock estava a punt de patir la seva primera metamorfosi.\n1.3. ELS ANYS 60 Després de la decadència dels primers ídols del rock n’ roll a la fi dels anys 50, el relleu el van prendre els artistes de color, que a principis dels 60 van posar a ballar a tot el món amb el seu so Motown, que era una celebració de R&B, soul i funk. És imprescindible en tot això la companyia Motown, creada per Beryy Gordy a Detroit. D'aquesta onada d'artistes cal recordar, entre molts d’altres a The Supremes, The Marvelletes, The Shirelles, Marvin Gaye, Stevie Wonder, The Jackson Five\ni el padrí del funk,\nJames Brown, que li van donar un nou sentit a la música\nfrescor i alegria. Però n'hi hauria prou que la dècada deixés passar quatre anys perquè un nou moviment, amb dimensions i repercussions tan grans com les del naixement del gènere, aparegués. Amb l'anomenada "invasió\nfeia present i, com passaria\nendavant, demostraria que a partir d'aquell moment sempre\nendavant al que es creés als Estats Units.\nLlavors el món sencer va vibrar a ritme de The Kinks, The Animals, The Who, The Yardbirds, The Zombies, The Shadows, The Hollies i, per descomptat, amb The Beatles i The Rolling Stones(encara que aquesta ultima era americana), les dues bandes més importants i influents en la història del rock. En tant, a Estats Units la resposta arribaria uns anys després, quan passada la meitat de la dècada el rock àcid i la psicodèlia s'apoderarien de l'escena i portarien un nou moviment al rock, potser el més transcendent i de gran repercussió social i cultural. Després que Bob Dylan decidís deixar una mica el folk i electrificar la seva música, una gran generació de bandes nord-americanes van començar a crear un moviment que, cap el 1969 desembocaria en l'anomenada "nació Woodstock ", un festival de tres dies de durada que va convocar prop de mig milió de persones. D'aquesta generació destaquen Jimi Hendrix (considerat com el millor guitarrista de rock de tots els temps), Janis Joplin, The\nAirplane, The Greateful Dead, The Byrds, Country Joe & The Fish, i una sèrie de grups provinents principalment de la Costa Oest dels Estats Units. Amb el Festival de Woodstock (Nova York, 1969) aquesta generació del " peace and love " va viure el seu moment utòpic, el seu punt àlgid, però alhora va marcar l'inici del final, que va venir mesos més LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\ngratuït que The Rolling Stones\non un jove de raça negra va ser cruelment crivellat i assassinat per la\nAngels, paradoxalment contractats pels Stones per encarregar-se de la seguretat. El somni havia acabat.\nEl rock psicodèlic, conegut també com a àcid rock, és un estil musical que vol evocar l'estat alterat de la ment provocat per les drogues de tipus al·lucinogen i, més concretament, les experiències provocades per l'LSD. Comença a mitjans dels anys 60 a la ciutat de San Francisco.\nSota la influència del moviment hippie i de la filosofia de la generació beat neix la psicodèlia, que ve a definir un estat de percepció sensorial expansiva que proporciona el consum d'àcids. La legalitat d'aquestes drogues n'afavoreix la seva difusió i consum entre els artistes, i aquesta nova percepció es reflecteix tant en el pop art d’Andy Warhol, com en la literatura Jack Kerouaco o William Burroughs, i en la música.\nEls músics també composen sota els efectes de l'LSD i per a un públic en el mateix estat. Aquest fet, junt amb el desig d'originalitat de la filosofia hippie, produeix una música amb una gran varietat d'estils de tendència avantguardista: s'utilitzen molts efectes de distorsió (el fuzz, el wah-wah o el flanger), es creen nous sons instrumentals gràcies als sintetitzadors electrònics i en el procés de gravació, gràcies als avenços tecnològics, es produeixen LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\ndiversos efectes com ara ecos, superposicions de cintes, gravacions reproduïdes al revés, intentant crear un ambient al·lucinogen pròxim al que produeix l'LSD. Es fan obres complexes, amb llargs desenvolupaments instrumentals provinents de la improvisació jazzística. Per\nmúsica poprock es\nmassivament d'una manera seriosa, el rock deixa de ser música per ballar, ara s'escolta.\nEncara que el rock psicodèlic neix als Estats Units, a la Gran Bretanya també es farà música psicodèlica: The Beatles (1967, Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band i The Rolling Stones (1967, Their Satanic Majesties Request) editaran discs influïts per aquest estil.\nA Catalunya cal destacar el grup Màquina! i músics com Sisa i sobretot Pau Riba. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nA finals de la dècada també sorgeix un altre moviment el Southern rock (rock sureny), que surt de la fusió entre el blues elèctric, country i folk. Els grups més destacats són The Allman Brothers Band, Lynyrd Skynyrd, Creedence Clearwater Revival i ZZ Top, encara que la seva màxima esplendor arribarà a la dècada dels 70.\n1.4. ELS ANYS 70 “El somni ha acabat ". Amb aquesta frase que s'inclou en la cançó “God”, de John Lennon es dóna inici la dècada dels anys 70 al rock. Després de l’excés experimentat en el decenni anterior, el nou no pintava gens bé i des el mateix inici es donaven mostres d'això. Jimi Hendrix i Janis Joplin, dos símbols de la generació dels 60 , moren el 1970 a causa d'una sobredosi. En aquest\noficialment la separació de The Beatles, el grup que, com alguna vegada digués Lennon,\npopular com Jesucrist. Un any més tard, el 1971, Jim Morrison, cantant de The Doors i un de LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nles principals icones visuals i sex symbols de la història del rock, mor també de sobredosi. Amb aquests mals auguris, la primera meitat de la dècada el rock\nmassificació i es consolida la parafernàlia escales\nZeppelin regnarà al llarg de la dècada\nvindran The Rolling Stones i Pink Floyd, amb espectacles realment impressionants. El heavy metal, el hard rock i el glam rock s'apoderen del gust de les masses al llarg de la primera meitat de la dècada, per això grups com Deep Purple, Black Sabbath, Queen, Kiss, o Bad Company viuen els seus moments de glòria. Tanmateix, tota aquesta massificació, glamour, parafernàlia visual i, en el cas del rock progressiu, virtuosisme, allunya el rock de les seves arrels i de la seva rebel·lia, de manera que els joves ja no troben una identificació i una bandera en ell. És llavors que en els\nsorgeix el punk, derivat del rock que reprèn aquesta rebel·lia, acompanyada d'anarquisme,\npolitització, que el converteixen en\ntranscendentals en la història del gènere. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nEl punk neix a Nova York engendrat pels ara mítics The Ramones, però els anglesos The Sex Pistols el porten a l'extrem. Altres bandes de notòria transcendència són The Clash, The Damn, Generation X, The Misfits i Black Flag. Així, mentre el rock estava en un abisme i la música disc regnava en les llistes de popularitat, l'últim gran moviment del gènere es feia present. Durant la dècada dels 70’s, sobretot a finals de la dècada, també van començar a sorgir altres moviments molt importants però que es desenvoluparien sobretot durant les dècades següents, els 80’s, 90’s i a partir del 2000. Black Sabbath, Led Zeppelin, Deep Purple, Queen, Blue Cheer, comencen\nd'altres gèneres musicals i posaran les arrels del que serà un altre gènere, el heavy metal, que s’inicia a mitjans dels anys 60 i primers anys 70, per aconseguir la seva màxima popularitat en la dècada dels 80. Amb els discos Black Sabbath i Paranoid de Black Sabbath es dóna per consolidada la creació del heavy metal. Amb la gira de The Rolling Stones American Tour 1972 es dóna per feta la frase "Sexe, Drogues i Rock and roll". La banda Queen salta a la fama amb una barreja de hard rock, rock progressiu, heavy metal, glam rock i òpera rock. A més es considera que el single “Stone Cold Crazy”, va ser la primera cançó de trash metal. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nA la primera meitat dels anys 70, emergeix el glam rock amb artistes com T.Rex, Queen, Bowie, Roxy Music, Alice Cooper, Slade o Sweet, als quals es van sumar altres com Lou Reed o The Stooges. El glam va actualitzar, amb provocació i maquillatge, la frescor del rock n’ roll dels anys 50 enfront del virtuosisme del rock progressiu, influint posteriorment en el punk i en tots els gèneres que van néixer a partir d'ell a finals de la dècada. Arriba l’onada de hard rock nord-americà: Mountain i Grand Funk Railroad creen un nou estil i són pioners del hard rock i el heavy metal nord-americà. Aerosmith salta a la fama, amb una rara barreja de hard rock amb ritmes funkys. Paral·lelament sorgeixen grups com Kiss, Cheap Trick i Ted Nugent. A Austràlia neixen AC/DC i a Irlanda Thin Lizzy, mentre a Anglaterra emergeixen Motörhead, que imposarien una major velocitat en els riffs, avançant-se al crossover punk-metall i al thrash. Mentre tant arriba també la segona etapa i desenvolupament final del heavy metal: Rainbow, UFO, Judas Priest, Scorpions, Nazareth, Uriah Heep són algunes de les bandes dins del moviment. De tot això acabarà sorgint a finals de la dècada la NWOBHM (New Wave of British Heavy Metal, o nova\nbritànic) que sorgeix a Anglaterra amb bandes com Iron Maiden, Judas\nSaxon i Def Leppard.\nA finals dels anys 70 i anys 80 sorgeixen també altres moviments i són molt importants. El new wave, tributària del rock and roll dels anys 60, després de la fi del punk. Elvis Costello, U2, Blondie, Talking Heads, The B - 52 s, The Police en són representants. Van Halen revoluciona la forma de tocar la guitarra elèctrica en el hard rock. Sorgeix el post punk amb bandes com Siouxsie & the Banshees, The Cure, Joy Division, Bauhaus, Public Image Ltd, Gang of Four, Paràlisi Permanent. Ús del sintetitzador al synth pop. En destaquen bandes com Kraftwerk, Gary Numan, Depeche Mode, Soft Cell, Modern Talking, Pet shop boys, etc. Els 70 també van ser l’època en que es van començar a introduir influències de les músiques ètniques, com per exemple des de Jamaica el reggae aconsegueix popularitat a tot el món gràcies a Bob\nartistes com Peter Tosh i Jimmy Cliff.\nprofundament molts músics de rock, com The Rolling Stones, i especialment\npunk i new wave, entre ells The Clash i The Police. A partir d'aquesta fusió de punk i reggae evolucionaria el ska a finals dels anys 70. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\n1.5. ELS ANYS 80 Igual que la seva antecessora, la dècada dels 80 s'inicia amb morts i separacions. John Lennon, líder i fundador dels Beatles, activista polític\ndavant del seu apartament a Nova York el 8 de desembre de 1980. El món sencer el plora, la cançó “Imagine” sona per tot arreu i el rock\noccidental estan de dol. John Bonham, bateria de Led Zeppelin, mor per una congestió alcohòlica el 25 de setembre de 1980. Mesos més tard, Jimmy Page anuncia la separació del grup. Bob Marley, màxima figura de la música reggae, mor el 11 maig 1981 víctima del càncer. The Eagles, un dels grans grups de country - rock dels anys 70 anuncien la seva separació al maig de 1982, diuen que només es reuniran "quan l'infern es congeli " (cosa que "passaria" a la primavera de 1994, que es van ajuntar novament). La dècada dels 80 es va caracteritzar per l'àmplia diversitat de música en estils, propostes, formes i estètiques, gràcies al naixement de diversos subgèneres del rock (new wave, post - punk, techno, dark, electrònic, rap, breakdance, dark metal, new romantic ...), que es van anar incorporant a l'escena al llarg del decenni, alguns amb característiques massives, quant a la seva exposició, altres més aviat subterranis o alternatius. Dins de la primera meitat de la dècada destacaria un trio britànic nascut del punk però que havia evolucionat i transformat el seu so: LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nThe Police, que amb la seva barreja de rock, reggae i jazz es va convertir en la millor banda del món, fins que es van separar el 1985, just quan experimentaven el seu punt més alt, artístic i comercialment parlant.\nDavant la desintegració de The Police, són els irlandesos U2 qui prenen el relleu, que per a finals\nimportant de rock del món, a nivell\nBeatles, The Rolling Stones, Led Zeppelin, entre d'altres. Talking Heads, Simple Minds, The Pretenders, XTC, Men an Work, Madness, The Cars, The Cure, The Smiths, Bauhaus, Depeche Mode, Tears For Fears, OMD, Pet Shop Boys, Ultravox, Duran Duran, Barón Rojo, Rata Blanca, Iron Maiden, Whitesnake i Metallica són tan sols alguns dels molts protagonistes de la dècada. Un parell d'anys abans que s'acabin els 80, una banda de Los Angeles arribarà a donar una nova injecció de vitalitat al rock: Guns N' Roses, que amb el seu\naparença de nois dolents, la personalitat del seu cantant Axl Rose i el seu disc debut, Apettite for destruction, van conquistar el món sencer. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nEncara que Guns N’ Roses no serien els únics en conquistar el món en aquella època: amb el naixement del trash metal, Metallica va causar la mateixa impressió sobre el públic, amb el seu nou estil que s’aparta del glam rock d’aquella època. El thrash metal sorgeix del heavy metal\nvelocitat: primer apareix speed metal\nposteriorment al thrash metal i al power metal (Helloween, Blind Guardian,\nbandes que van marcar l'inici d'aquest gènere van ser Metallica, Megadeth,\n(aquestes quatre primeres bandes són considerades actualment com el Big 4, les quatre bandes més importants del gènere), Celtic Frost, Testament, Sepultura, Suicidal Tendencies, Pantera i Overkill. La duresa i influències del gènere augmenta a causa de les diferents perspectives d'uns grups i altres, creant el death metal amb bandes com Death o Morbin Angel i el black metal amb bandes com Venom, Emperor, Burzum o Mayhem. El death metal es fusionaria amb el hardcore punk creant un gènere anomenat grindcore, la banda més popular del gènere és Napalm Death. Una mica més tard també sorgiria el nu, amb bandes com Slipknot, Korn i System of a down entre d’altres. Durant els 80’s també es desenvolupen molts altres dels moviments sorgits a finals dels 70’s i d’altres de nous, molts d’aquests arriben al seu punt àlgid. En el camp del rock més comercial a nivell mundial, Michael Jackson, Madonna i Prince recullen nombrosos èxits. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nEl rock nord-americà reviu gràcies a Tom Petty i Bruce Springsteen, aquest últim qualificat com "el futur del rock and roll" o "the Boss". Músics\ndestaquen en l'estil, mentre Joan Jett, procedent de The Runaways, i\nnombrosos èxits de rock FM; Dire Straits i Bryan Adams continuarien el concepte de rock radiable al llarg de la dècada. El Hard rock dels 80 's, també anomenat Glam metal o Hair metal per les vestimentes i els pentinats propis d'aquesta dècada, aconsegueix el seu major auge amb grups com Bon Jovi, Cinderella, Europe, LA Guns, Guns N ' Roses, Mötley Crüe, Poison, Ratt, Tesla, Quiet Riot, Twisted Sister, etc. Les discogràfiques independents creades\npossibiliten el naixement de l'indie i l'indie pop representat per bandes com The Smiths, Orange Juice o The Go-Betweens. Sorgeixen també els primers grups de rock alternatiu. The Cure, Siouxsie & the Banshees, REM, U2, The Smiths, Primal Scream, Pixies, Sonic Youth, Jane 's Addiction, Dinosaur Jr i Red Hot Chili Peppers marquen les bases del gènere al Regne Unit i als Estats Units.\nNeix el rap metal, estil alternatiu del qual els pioners van ser Run DMC i Beastie Boys. Es comença a apreciar també una forta influència en el rock de grups de hip hop com NWA Cypress Hill i Public Enemy. En aquesta època a Catalunya i Espanya destacaven bandes com Barón Rojo o Radiofutura.\n1.6. ELS ANYS 90 Si a la dècada dels 80’s es va experimentar la diversificació, els 90 van ser la dècada de la tecnologia en la música en general. La implementació\nd'ordinadors van ser elements que es van fer bàsics en la producció musical. Tanmateix, els 90 van començar amb el que pot considerar-se com l'últim gran moviment en el rock: el\ngènere: Kurt Cobain. En una situació una mica similar al naixement del punk a finals dels 70, a la fi dels 80 es va començar a gestar a Seattle un moviment que musicalment conjuntava la potència i duresa del punk i el heavy metal, i ideològicament\ntransmetia un missatge d'indiferència, introspecció i aïllament, davant el que passava en la societat nord-americana i en el món en general.\nEl moviment grunge és un gènere de música alternativa nascuda a finals dels anys 80 a Seattle (també és conegut com el so de Seattle). La música grunge s'inspira en el punk, heavy metal i rock alternatiu. Les característiques d'aquest so són les seves guitarres brutes i distorsionades, bateries pesades i lletres de cançons angoixoses.\nEn els seus inicis, l'estil grunge va créixer a partir de segells de música independent com Sub Pop.\nD'aquest moviment van destacar principalment\nNirvana i Pearl Jam, però seria la primera la que marcaria a tota una generació amb el seu tema “Smells like teen spirit” i el seu disc Nevermind, però també pel seu cantant, Kurt Cobain, que es convertiria, igual que ho fessin en el seu moment Morrison, Hendrix o Janis, en l'heroi i màrtir d'aquest moment al suïcidar-se el 5 d'abril de 1994. Com a resposta , els britànics van reviure aquella onada de Britpop dels anys 60, i en aquesta ocasió abanderats per grups com Oasis, Blur, Radiohead, Supergrass, Pulp, The Verve, a mitjans de la dècada li van donar un nou sentit i direcció al rock.\nD'aquestes bandes, Oasis i Blur van ser les que van encapçalar el moviment, però seria Radiohead qui a finals de la dècada deixés un dels testimonis més celebrats artísticament en la història del rock amb el seu disc OK computer, on\nequilibri entre l'ús de la tecnologia i el rock en la seva forma bàsica. La dècada tancaria amb la presència de grups de l'anomenat rap metal com Korn, Limp Bizkit, Deftones, Stain o POD, que tot i tenir una gran quantitat de seguidors, principalment en els Estats Units, no van poder competir amb el pop adolescent de Britney Spears, Backstreet Boys, Christina Aguilera, 'N Sync i similars, que es farien amb de les llistes de venda. A mitjans dels 90’s comencen a sorgir i formar-se altres estils que seran importants per l’evolució del rock\nexemple apareix el Rock de fusió. El rock , el metall i el punk es fusionen amb el rap i el funk , incorporant altres elements com rock progressiu. Red Hot Chili Peppers, Fishbone, Living Colour, Faith\nGrooves, Primus i Rage Against the Machine. A això es suma l'auge del rock industrial i el metall industrial, amb bandes com Nine Inch Nails, Marilyn Manson, Ministry o Rammstein.\nSorgeix també el pop punk amb grups com The Offspring, Green Day, Blink 182, Rancid i NOFX (procedents de l'escena hardcore punk melòdica) principalment, que s'encarreguen de portar el punk a un pla menys contracultural i rupturista que el punk original, i musicalment més net i melòdic. També el gènere forma gran part de la segona onada punk. De la barreja de grunge, funk i hip hop apareix a meitat de la dècada el nu metall, estil que es faria molt popular fins a mitjans de la següent dècada. Bandes com Korn i Deftones serien els precursors de l'estil, que aconseguiria la seva màxima popularitat amb l'aparició de bandes com Limp Bizkit o Linkin Park. A Espanya, destaquen grups com Extremoduro i Platero y tu, aquest auge es veu influït per la separació d'Heroes del Silencio. Desapareixen els últims grups que van definir el rock durant els 70’s. Pink\nseparant i això posa fi a l'era del rock dels 70’s. L'arribada del nou mil·lenni portarà un altre ressorgiment del rock, amb grups com The Strokes, The White Stripes, Yeah Yeah Yeahs, The Libertines, The Vines, The Hives, que reprenent elements musicals i estètics de finals dels anys 70 i principi dels 80 tornaran a la simplicitat , harmonia i actitud que havia perdut el rock que, des que va néixer estava destinat a quedar-se per sempre, i que ara als seus gairebé 60 anys d'edat demostra que segueix sent un rebel com en els seus millors anys.\n1.7. EL ROCK AVUI DIA Després de les fusions entre gèneres que es van donar en la dècada dels 90, el rock torna al seu concepte més bàsic en el 2000, amb el garage rock o garage rock revival, d’influències i enfocament alternatius, amb grups com The Strokes, Yeah Yeah Yeahs, The White Stripes, The Libertines, The Vines, The Hives, Kings of Leon, BRMC, etc. Encara que el Rap Metall va tenir el seu èxit durant la dècada dels 90, amb bandes com Rage Against The Machine, el\ncomençament del mil·lenni amb bandes com Linkin Park que va llançar el seu primer àlbum Hybrid Theory, que es va convertir en l'àlbum debut més venut de la dècada. La Nova onada del post grunge va arribar amb grups com Audioslave, 12 Stones, Three Days Grace, Seether, Taproot o Ytterbium a principis i mitjans dels anys 2000. Segueix l'onada del pop - punk entre 2000 i 2005 amb bandes com The Offspring, Green Day, Blink 182, Sum 41, NOFX, entre\ntambé les noies solistes, com Avril Lavigne líder solista d'aquest estil.\nEn el pla del rock alternatiu destaquen Muse, Placebo, The Smashing\nEvanescence i Incubus. Al Regne Unit, The Libertines reinventa el britpop, donant-li un tiny menys comercial al de bandes com Oasis o Blur. Amb lletres més autodestructives, però sense variar massa la fórmula de les bandes anteriors, aconsegueixen ser una banda de culte, alhora que obren el camí a bandes com Franz Ferdinand, Boy Kill Boy, Bloc Party, Arctic Monkeys, Kasabian, Maxïmo Park, Thirteen Senses, The cinematics i Kaiser Chiefs. Les principals bandes de hard rock i heavy metal tornen al seu so clàssic dels anys 80, després de llargues etapes d'experimentació amb sons dels noranta. Sorgeixen bandes d'indie rock i post punk revival , altres branques de la nova onada Post Punk i New wave com The Strokes, The Killers i The Bravery (entre les que hi ha hagut rivalitats), Franz Ferdinand i Arctic Monkeys (indie), Arcade Fire i Interpol (post punk revival). El\n“Blackbird” de la Banda Alter Bridge va ser nomenat el millor solo de tots els temps per la revista Guitar Magazine. The Darkness, The Answer i Airbourne tornen a posar en el primer pla d'actualitat l'essència del hard rock amb una gran atenció a la posada en escena, guitarres energètiques, la diversió com a motivació principal, i fins i tot veus en falset.\nPer la seva banda, Velvet Revolver sumen al gènere la influència del post grunge i el grunge. Avenged Sevenfold, DevilDriver, Disturbed, Lamb of God, Machine Head i Trivium són algunes de les bandes\nmoviment conegut com NWOAHM (New Wave of American Heavy Metal), (nova onada de heavy metal nord-americà). Algunes de les bandes de la vella escola han continuat publicant àlbums d'estudi i realitzant gires mundials com AC / DC amb Black Ice, Aerosmith amb Just Push Play, Honkin 'o Bobo i Music from Another Dimension, Iron Maiden amb Dance of Death , A Matter of Life and Death i The Final Frontier, Metallica amb St. Anger i Death Magnetic o Def Leppard amb X i Songs from the Sparkle Lounge entre molts d'altres.\n2. BANDES MÉS DESTACADES DEL ROCK N’ROLL 2.1. THE BEATLES Grup britànic de música rock i pop, integrat de forma estable a partir de 1961 per John Lennon (Liverpool,1940 - Nova York, 1980), Paul McCartney (Liverpool,1942), George Harrison (Liverpool,1943 – Los Angeles 2001) i Ringo Starr (Liverpool 1940). És difícil donar una data exacta de quan es van formar The Beatles. A la segona meitat de la dècada de 1950 , John Winston Lennon i el seu amic Peter Shotton (que abandonaria poc després) van formar un grup de música que\nQuarrymen, al qual el 1957 es va afegir Paul McCartney, seguit\nGeorge Harrison. The Quarrymen va començar a tocar en diversos locals de Liverpool, moment en què se'ls va unir el baixista Stuart Sutcliffe. Ja per llavors resultava evident la necessitat d'incorporar a un bateria. El nom del grup aniria patint noves variacions, des Johnny and the Moondogs fins que, arran de la moda de posar noms d'animals als grups musicals i jugant amb la denominació del seu estil de música (beat) va sorgir The Silver Beatles i The Beatles, que a la fi resultaria el definitiu.\nFinalment van incorporar a un bateria, Peter Best, i van aconseguir un concert per tocar a Hamburg, en un local de dubtosa fama anomenat Kaiserkeller. La seva primera aventura alemanya va acabar prematurament amb l'expulsió de Harrison del país per la seva minoria d'edat i la posterior expulsió de McCartney i Best per gamberrisme. El 1961 tornarien d’Alemanya, per tornar de nou al Regne Unit sense pena ni glòria. Best va deixar el grup per profundes desavinences amb la resta dels seus membres i va ser substituït per Ringo Starr (Richard Starkey). Poc després, Sutcliffe moria a Alemanya víctima d'un vessament cerebral. La formació de The Beatles va quedar definitivament consolidada amb John Lennon, Paul McCartney, George Harrison i Ringo Starr. El 1962, després d'escoltar-los en una actuació, el productor Brian Epstein, els va contractar per gravar un senzill. Aquest primer treball discogràfic es va titular Love me do i va aconseguir situar-se en les llistes d'èxits del Regne Unit. En 1963, Please , please me i poc després From me to you i She loves you accedirien de nou a llocs d'honor en les llistes britàniques. Aquest\nser del la un\nfenomen d'idolatria cap al grup que es caracteritzava, entre\namb els accessos d'histèria que el públic femení patia als formació. La “beatlemania”\nes va estendre un any més tard als LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nEstats Units, on temes com Love me do, She loves you o I want to hold your hand van aconseguir el primer lloc en les llistes d'èxits. Simultàniament,\naprofitant la seva popularitat, entre les quals cal destacar Quina nit la d'aquell dia! (1964) i El submarí groc (1966). El grup va seguir encadenant discos en una mitjana de dos per any, dels quals la majoria de les cançons van ser escrites per ells mateixos, fet que dóna idea de la seva extraordinària fecunditat. El 1967 sortiria al mercat la seva obra més revolucionària, Sgt. Pepper's lonely hearts club band, un elapé que marcaria el naixement de la música psicodèlica i que va suposar un rotund èxit mundial per al grup britànic, aconseguint ser el número u simultàniament en les llistes britàniques i nord-americanes. Després de la publicació de Let it be el 1970, les desavinences en el si de la formació van acabar amb la dissolució de la mateixa i cada membre va continuar la seva carrera musical en solitari, sense que fructifiqués\ndels intents de tornar-se\nreunir. La mort de John Lennon el 1980 a mans d'un pertorbat va tenir\nimpacte a tot el món, i va acabar amb\nsomni dels seus fans en aquest sentit.\nLa influència de l'obra de The Beatles al llarg de les dècades següents ha estat immensa, fins al punt de deixar-se sentir poderosament en el fenomen musical anomenat brit pop, un dels més significatius dels anys noranta. Al marge de la seva indubtable importància artística, The Beatles van quedar per sempre com el símbol d'un estil de vida que va entroncar perfectament amb les profundes inquietuds juvenils de la dècada de 1960.\n2.2. THE ROLLING STONES La història musical dels Rolling Stones comença el 1960, quan Mick Jagger i Keith Richards, dos vells companys d'estudis, comencen a compartir la seva passió per la música i el rythm & blues. A l'any següent van crear un grup, Little Boy Blue & Blue Boys , al costat de Jack Taylor. El 1962 coneixen a Brian Jones. Aquest s'uneix al grup de Richards, Jagger i companyia i decideixen canviar el nom el grup. El nou nom triat The Rolling Stones estava inspirat en un vell tema de Muddy Waters, “Rolling Stones Blues”.\namb el pianista Ian\nAquest mateix any Bill Wyman substitueix Taylor i el 1963 llancen el seu primer senzill, Come On, una versió d'una cançó de Chuck Berry. Per aquell temps només es dedicaven a fer versions de temes LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nconeguts. Aquest any realitzen la seva primera gira per la Gran Bretanya. El 1964 publiquen el primer àlbum, 'The Rolling Stones, el qual només tenia una cançó creada íntegrament pels Rolling Stones. La resta eren versions d'altres artistes. Però no es limitaven a versionar: el fort ritme que imprimeixen en els temes i l'agressivitat que adopten en els intruments els confereix un aire pròpiament seu. Realitzen dues gires per Estats Units i apareixen en el xou d'Ed Sullivan. Fora de l' escenari els experts de màrqueting volien donar-los a conèixer com els nois dolents del pop/rock, en contraposició amb els Beatles, que podrien ser considerats els nois bons. Així, eren constants els escàndols en què es veien esquitxats. Unes vegades eren detinguts per orinar en públic, d’altres per possessió de drogues i així un rere l'altre. Al gener de 1965 va sortir el seu segon disc, Rolling Stones 2, on es poden apreciar les influències de la música negra americana, principalment de soul. Llavors van començar a plantejar-se que, si volien mantenir-se al cim del món de la música haurien d'aportar el seu granet de sorra i demostrar la seva capacitat creativa. Per això el seu manager els va tancar uns dies en un hotel perquè treballessin en l'elaboració de temes nous i inèdits. D'allí van sortir alguns dels seus majors èxits. Malgrat això, el seu nou àlbum Out Of Our Heads, seguia mantenint un bon nombre de versions , reservant-se els nous temes per a discos posteriors. En 1966 llancen al mercat Aftermath, composat completament per temes seus, abandonant les versions de la música soul americana i\nels sons negres. Aquest està considerat com un dels seus millors discos. El 1967 van treure Between The Buttoms, que es va veure esquitxat per l'escàndol al voltant de la detenció de Jagger i Richards per possessió de droga. Els temes del disc coincidien amb el de la detenció, en tractar les drogues en diverses de les cançons. Amb el Lp Their Satanic Magesties Request es van emportar un dels seus grans fracassos. Van intentar imitar el Sgt Peppers dels Beatles, però la crítica els va acusar de seguir l'estela del grup britànic. El 1968 apareix un nou disc dels Rolling Stones, titulat Beggars Banquet, que va suposar el retorn a l'essència dels Rolling. Una portada provocativa que va ser censurada per la seva pròpia companyia i\naparèixer totalment en blanc va ser el principi. La continuació, uns temes provocatius que parlaven de lluites, de sensualitat i un recordatori de la música negra. El 1969 Brian Jones va ser trobat mort a casa seva, víctima de les drogues. Al grup es va unir Mick Taylor. Aquest fet va ser seguit per la publicació d'un nou disc, Let It Bleed, una rèplica irònica al Let it Be dels Beatles, en un moment en què el grup de Liverpool rumiava la seva dissolució. Aquest disc els enfila definitivament al cim del rock mundial.\nEl 1971 editen Brown Sugar, el primer amb el seu propi segell discogràfic\nprimer en què utilitzen un disseny d'Andy Warhol d'uns llavis com a símbol del grup. Aquest últim disc està considerat com un dels grans dels Rolling per la seva qualitat instrumental. Per tal de estalviar-se impostos\ntraslladar els seus comptes a França. El 1972 publiquen un doble disc , Exile On Main Street, un disc de gran qualitat i molt ambiciós. Pretenia ser el portal d'entrada per a una gran gira pels Estats Units i calia captivar al públic. Va ser número u a Anglaterra i als EUA. La dècada dels setanta avançava i els Rolling Stones continuaven traient discos, alternant qualitats. Així, el 1973 publicaven Goats Head Soup i el 1974 It' s Only Rock'n Roll. Per a la promoció van omplir els carrers de Londres de pintades que deien És només rock and roll. Va ser l'últim disc amb Mick Taylor a la banda, que va ser substituït per Ron Wood. També van editar un àlbum en directe, Love You Live. Fins el 1978 no van treure el seu següent disc d'estudi, Some Girls, considerat per la crítica com un dels seus millors discos. La dècada dels vuitanta va començar amb la signatura d'un supermilionari contracte dels Rolling Stones amb la CBS, el major fins a aquest moment. Els Stones rebrien milions de dòlars per cada disc publicat. Fruit de l' acord van fer discos com Emotional Rescue, seguit de Tattoo You el 1981, Stiff Life el 1982 , Undercover el 1983 i Dirty Work el 1986. El disc que va elevar la mitjana de qualitat de la dècada va ser Steel Wheels, de 1989, del qual va sorgir una nova LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nmacrogira mundial i un nou àlbum en viu basat en aquesta gira, Flashpoint. El 1990 realitzen una gira per Japó i Europa, en què van ser seguits per més de dos milions d'espectadors i van generar uns ingressos al voltant dels dos-cents milions de dòlars. El 1994 publiquen un nou disc, Voodoo Lounge i un any després treuen a la llum Rock And Roll Circus, gravat el 1968 i que mai havia estat publicat.\nEl 1995 editen Stripped i el 1997 Bridges To Babylon. Per fi, en 2005, apareix un nou àlbum dels Rolling Stones titulat A bigger bang, com una ambiciosa i molt diversa col·lecció de cançons de rock i blues amb molta força i contundència . Amb 16 cançons és l'àlbum amb temes nous més llarg de la banda des de l’Exile on Main Street de 1972. El títol reflecteix la seva fascinació per la teoria científica sobre l' origen de l'Univers.\n2.3. THE WHO The Who és una banda de garage rock que es va formar l'any 1963 a Londres, Anglaterra. L'agrupació va estar formada en un inici per Roger Daltrey (vocalista), Pete Townshend (guitarrista), John Entwistle (baixista) i Keith Moon (bateria). En un inici, el conjunt va adoptar el nom de "The Detours", posteriorment van passar a anomenar-se " The High Numbers " i " Maximum R & B", fins que es van quedar amb el nom que els va fer famosos: "The Who". El 1965 neix el seu àlbum debut\nAnglaterra i The Who Sings My Generation als Estats Units) sota el segell Decca. D'aquest disc s'extreuen els senzills The Kids\nestan considerades com les precursores del gènere punk. Així mateix, el disc també contenia\ncançons de James Brown. Un any més tard surt a la venda el disc A Quick One (també conegut com " Happy Jack" a USA). Aquest LP incloïa un medley de 9 minuts anomenat A Quick One, While He 's Away, un intent de " mini opera". Les cançons d'aquest disc tenen un gran contingut sexual.\nDesprés d'haver llançat aquest\nWho surt de gira pels Estats\ntemàtica que s’exhibia a l'escenari\nd'instruments), els van permetre gran\npaís. El 1967 comporta el llançament de la seva tercera producció : The Who Sell Out. Aquest disc és un àlbum conceptual que simula ser una transmissió d'una estació de ràdio ("Ràdio London"), pel que contenia jingles i avisos publicitaris entre les cançons composades per la mateixa banda. El senzill I Ca See For Milers va arribar al Top 10 en les llistes d'èxits. Al poc temps la banda llança un LP titulat Magic Bus (1968), el qual va ser un dels seus singles més importants. El 1969, The Who grava Tommy. Es tracta d'un àlbum doble titulat com una òpera rock. El disc va aconseguir\ngràcies a les cançons See Em, Feel Em i Pinball Wizard. Amb aquest àlbum, la banda mostra la influència dels pensaments del guru Meher Baba sobre Townshend. Al poc temps d'haver llançat el disc, es filma una pel·lícula basada en l'àlbum, pel·lícula que avui dia és un clàssic del cinema de culte. D'altra banda, també el 1969 , The Who es presenta al festival de Woodstock. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nEl 1970 graven un disc en viu titulat Live At Leeds. Aquest mateix any van participar en el Festival de l'Illa de Wight, el qual va ser editat anys més tard (1996) i llançat com un àlbum doble "Live At The Isle Of Wight Festival 1970". Com a dada curiosa , també van ser inclosos en el Llibre Guinness de Rècords com "la banda més sorollosa món"\n130 decibels en els seus concerts, sumat\nla dels seus\ninstruments). Un any després, neix Who Next\n(1971). Aquest LP contenia temes com Baba O'Riley,\nWon't Get Fooled Again i The Song Is Over. Per a aquest temps, el so de la banda havia evolucionat i dedicaven més esforç a utilitzar sintetitzadors. Aquest disc va aconseguir un èxit impressionant, convertint-se en un dels discos de majors vendes de la banda. El següent disc de The Who va sortir a la llum el 1973, i va ser titulat Quadrophenia. Aquest àlbum doble és considerat com la seva segona òpera rock. Igual que Tommy, Quadrophenia, també es va traduir en una pel·lícula. A partir de 1974 el conjunt va començar a experimentar problemes interns. Townshend estava cansat de tocar amb la banda i el consum excessiu d'alcohol va desencadenar en un col·lapse nerviós. Això es va veure reflectit en la següent producció de The Who (ja que Townshend era el compositor de la majoria dels temes). Per LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\naixò, The Who By Numbers (1975) va ser el seu disc més depressiu i menys energètic. El grup retorna als estudis de gravació el 1978. D'aquesta manera, presenten Who Are You. En menys d'un mes d'haver aparegut el disc al mercat, Keith Moon mor com a conseqüència\npastilles que li havien receptat per controlar el seu alcoholisme. Moon va ser reemplaçat a l'instant per Kenney Jones. A finals de la dècada, Townshend realitza un projecte com a solista paral·lelament al treball de The Who, i és així com edita Empty Glass. En la mateixa època, Daltrey també decideix fer coses paral·leles a la banda i actua en la pel·lícula "McVicar". Ja en 1981, apareix un nou àlbum , Face Dances i poc temps després editen It 's Hard (1982). A causa dels reiterats problemes de drogoaddicció per part de Townshend, el grup fa un tour de comiat i deixen de gravar àlbums d'estudi. El 1984 surt a la venda un disc en viu titulat Who 's Last i un any més tard es tornen a reunir per\n1985. El 1988 reben el premi BPI Life Achievement Award per la seva carrera artística i toquen a la cerimònia, i el 1990 presenten un disc doble en viu : Join Together.\nDurant una gira del grup el 2002, John Entwistle va ser trobat mort a la seva habitació de l'Hard Rock Hotel de Las Vegas, Nevada. John va sofrir un atac cardíac a causa d'una sobredosi de cocaïna. Pi Palladino va entrar com a substitut. Un any després apareix el disc triple en viu Live At The Royal Albert Hall, gravat en un concert el 2000. Finalment el 2006 treuen novament un disc d'estudi, després de molts anys de no haver-ho fet. És així com neix Endless Wire.\n2.4. LED ZEPPELIN Led\ndeixat per The Yardbirds, el llegendari grup en el que va liderar Eric Clapton. En els últims temps dels Yardbirs, formava part el guitarrista Jimmy Page, qui anteriorment\ncol·laboracions en bandes de la talla dels Rolling Stones, The Who, Them, etc. Quan The Yardbirds es van separar en 1967, Jimmy Page va decidir fundar junt amb el baixista Chris Dreja, el grup que en principi es va anomenar The New Yardbirds. El fet de dir-se així es deu al fet que Jimmy i Chris es veuen en l'obligació legal de cobrir els concerts\ncontractats abans de la separació. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nAconsellat per Terry Reid, Page escolta una audició d'un jove cantant anomenat Robert Plant. Immediatament, Plant és acceptat a la banda. Per aquella època Dreja abandona el grup i és substituït per John Paul Jones com a baixista. El lloc de bateria l’ocuparia, després de diversos tempteigs, John Bonham. Després d'alguns concerts, Led Zeppelin grava a l'octubre de 1968 el que seria el seu primer àlbum, en tot just 30 hores d'estudi. Quan acaba aquest mateix any, signen un contracte per la discogràfica Atlantic Records i comencen una gira pels Estats Units . El\npublica el primer disc de Led Zeppelin, que molt aviat\nllistes de vendes amb el seu estil de rock heavy. Entre gira i gira, els Led Zeppelin graven el seu segon àlbum titulat Il, amb el qual arriben al número un de les llistes. L'octubre de 1970, Led Zeppelin publica el seu tercer treball, titulat III. Però la consagració definitiva del grup arribarà al seu quart treball, conegut com IV, el 1971. Es tracta del disc més venut de Led Zeppelin i inclou cançons com Stairway to Heaven, Rock and Roll i When the Levee Breaks. El 1973 Led Zeppelin publica un nou àlbum, Houses of the Holy. Es tracta d'un disc en el qual barregen sons reggae amb funk i amb el\nseu propi estil heavy. Aquest disc aconsegueix directament el número u als Estats Units i a la Gran Bretanya. El 1974 Led Zeppelin crea el seu propi segell discogràfic, amb el qual\nGraffiti, de 1975, un doble àlbum que és considerat pels seus fans com un dels millors de la banda. A aquest disc va seguir una gira mundial que es va veure truncada a l'agost de 1975 per un accident que pateix Robert Plant. En 1976 apareix Presence, un notable treball de Led Zeppelin que, malgrat això , no obté l'èxit de treballs anteriors. El 1979, després d'un any de descans, Led Zeppelin publica el que seria el seu últim treball d'estudi, titulat In Through The Out Door. La tragèdia colpeja al grup quan en 1980 John Bonham és trobat mort a la casa de Jimmy Page després d'una festa. El 4 de desembre d'aquest mateix any la resta de membres de Led Zeppelin fan pública la seva dissolució. El 1982 apareix l’àlbum de Led Zeppelin titulat Coda, amb algunes gravacions inèdites del grup. El 1988 els membres de Led Zeppelin es reuneixen en un concert commemoratiu dels 25 anys d'Atlantic Records. Aquest fet dispara els rumors de la reaparició de la banda, però aquests rumors mai van arribar a complir-se.\nEl novembre de 2007 es publica la recopilació\nZeppelin. Mothership és un doble CD\nStairway to heaven o Kashmir. El disc es completa amb un DVD que recull 2 hores de cançons en directe extretes del DVD " Led Zeppelin ".\n2.5. DEEP PURPLE Deep Purple és una agrupació de Hard Rock que es va formar a inicis de 1968 a Londres, Anglaterra. Al principi el grup va adoptar el nom de "Roundabout". La banda estava formada per Chris Curtis, Jon Lord, Ritchie Blackmore, Dave Curtis i Bobby Woodman. Al poc temps de la seva creació,\ncomençar a donar-se i la banda quedant integrants\ndesintegra, a Lord\nBlackmore. Posteriorment s'incorpora el baixista Nick Simper, el vocalista Rod Evans, i el bateria Ian Paice. És així com la nova alineació es divideix de la següent manera: Rod Evans a la primera veu, Ritchie Blackmore a la guitarra, Jon Lord als teclats, Nick Simper al baix i Ian Paice en bateria. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nPoc temps després signen un contracte amb la discogràfica Tetragrammation (EUA , Canadà i Japó), i amb EMI per cobrir Europa. A partir d'aquest moment passen a anomenar-se "Deep Purple" en honor a la cançó preferida de l’àvia de Ritchie Blackmore. Aquest mateix any apareix el seu àlbum debut, Shades of Deep Purple, del qual se n’extreu el senzill Hush, amb el que van aconseguir ingressar al quart lloc de les llistes americanes. L'acollida que va rebre Deep Purple per part del públic va ser tal, que gairebé immediatament es van embarcar en una gira per tots els Estats Units. Per 1969 llancen el seu segon disc , titulat The Book of Taliesyn, i mesos més tard apareix el disc homònim Deep Purple. Per aquells temps transcorren nous problemes a l'interior de Deep Purple. Per això Evans i Simper s'allunyen del grup i ingressen Ian Gillan com a vocalista i el baixista Roger Glover. Iniciant la dècada dels 70, publiquen l'àlbum\ntambé aquest mateix any apareixen dos discos en viu. Machine Head , el seu disc amb més èxit comercial surt al mercat en 1972. D'aquest àlbum\nHighway Star i Smoke on the Water. Un any després Deep Purple edita el disc en viu Made in Japan, que es va convertir en "l'àlbum en viu més venut en la història de la música". Al poc temps, Ian Gillan abandona Deep Purple, igual que LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nRoger Glover. En els seus llocs arriben David Coverdale com a vocalista i Glenn Hughes com a baixista. El 1974 presenten el disc Burn on apareixen\nMistreated i You fool No One. Un any després Ritchie Blackmore s'allunya\nocupa el seu lloc. Tanmateix, la banda treu endavant un nou àlbum amb fusions de funk i soul titulat Menja Taste the Band (1975). Amb aquest nou disc fan una gira europea, la qual va estar plena de problemes, ja que l'addicció a l'heroïna per part de Tommy Bolin va generar una sèrie de contratemps per a la banda. Evidència d'això queda registrada en l'àlbum en viu titulat "Last Concert in Japan". A partir d'aquest moment s'inicia la decadència de Deep Purple. A inicis de 1976 l'agrupació pren la determinació d'acabar amb aquell projecte que tanta fama els havia donat. D'aquesta manera, David Coverdale es llança com a solista, i posteriorment forma part del grup "Whitesnake" al costat de Ian Paice i Jon Lord. Per la seva banda, Glenn Hughes també es dedica a la seva carrera en solitari, mentre que Tommy Bolin va tenir un desenllaç fatal a causa d'una sobredosi de drogues. Van passar vuit anys perquè Deep Purple tornés a l'escena musical. D'aquesta manera el 1984 es tornen a reunir Blackmore, Gillan, Glover, Lord i Paice (els membres més emblemàtics de Deep Purple), i llancen l'esperat àlbum Perfect Strangers. Amb aquest\nnou treball es presenten en diferents ciutats del món per promocionar el disc. Tres anys després editen el LP The House of Blue Light i el 1989 Gillan abandona novament el projecte. En el seu lloc entra Joe Lynn Turner. Deep Purple comença la dècada dels 90 amb el LP Slaves & Masters (1990). Poc temps després Turner és acomiadat i torna Ian Gillan. El 1993 surt al mercat The Battle Rages On. Amb aquest material surten de gira per USA, Europa i Japó. Després de finalitzar la sèrie de concerts, Blackmore decideix sortir de la banda. Temps després entra al seu lloc Steve Morse. A inicis de 1996, amb aquesta nova alineació apareix el disc Purpendicular, amb la qual fan una gira mundial que inclou Amèrica del Sud (Argentina, Mèxic, Brasil, Perú i Xile). Dos anys més tard surt un nou LP titulat Abandon. Aquest seria l'últim àlbum d'estudi on Jon Lord aparegui com a membre del grup. Lord és reemplaçat pel teclista Don Airey. D'aquesta\nbanda queda finalment conformada\nGillan com a vocalista, Roger Glover al baix, Steve\nguitarra, Don Airey als teclats i Ian Paice a la bateria. El 2003, neix el disc Bananas, i l'any 2005 graven l'àlbum Rapture of the Deep, amb el qual Deep Purple inicia una gira mundial.\n2.6. QUEEN Queen, el principal grup britànic de rock, es va formar amb quatre membres: Freddie Mercury (vocalista), Brian May (guitarrista), Roger Taylor (bateria) i John Deacon (baixista). Tot va començar el 1968, quan Brian May i Tim Staffel, dos estudiants de l’Imperial Collage, van banda\nse’ls va unir Roger Tylor\nbatería. Freddie Bulsara era un company de Tim Staffel que es va convertir en un gran admirador de la banda. El 1970 Tim va deixar el grup i s’hi va unir Freddie, que va canviar-se el seu cognom pel de Mercury. La banda també es va canviar el nom pel de “Queen” i un any desprès s’hi va unir el baixista John Deacon. Amb aquests quatre músics es tancava la formació del que seria un dels grups britànics de rock més important de la història. Desprès de diversos assajos i alguns treballs més casolans, el 1973 van gravar el seu primer àlbum Queen. Les cançons barrejaven la religiositat de Freddie amb el típic rock en el seu estat pur. Desprès d’una gira com a teloners del grup “Moot The Hoople”, van gravar el seu segon LP Queen II. Novament van tornar a sortir de gira per Gran Bretanya i també van iniciar la seva primera gira pels Estats Units, altre cop com a teloners de “Moot The Hoople”. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nDesprés d’aquesta gira van gravar un nou disc, Sheer Heart Attack el 1974, que va suposar un gran èxit mundial i el reconeixement de la qualitat del grup. El 1975 Queen comença la seva primera gira en solitari pels Estas Units, fent dos show diaris davant de l’èxit rebut. A l’abril van iniciar una gira pel Japó, on van ser rebuts per milers de fans. El 1975 van llançar el single Bohemian Rhapsody, que es va convertir en un gran èxit. Va estar al número u durant 9 setmanes. Quan LP A Night At The Opera va sortir al mercat, es va convertir ràpidament en un èxit, donant-los el seu primer disc de platí. El 1976 van treure a la llum un nou disc A Day At The Races i a l’octubre de 1977 els membres del club de fans van ser cridats per formar part d’un dels vídeos We Are The Champions, gravat en el New London Theatre. Desprès de l’enregistrament, el grup va oferir un concert gratuït d’agraïment per als seus fans. A l’octubre de 1977 llancen al mercat News Of The World i un any més tard Jazz. El 1979 llancen el seu primer àlbum en viu Live Killers. Mentretant també havien editat l’àlbum The Game, el primer on van utilitzar sintetitzadors. Va ser llançat el juny de 1980 i va tenir un èxit de vendes molt alt, així com el senzill Another One Bites The Dust, que es va convertir en el seu senzill més venut al món. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nEl 1981 Queen inicia una gira per diversos països de Sudamèrica, batent rècords d’assistència en països com Brasil i Argentina. A l’octubre de 1981 van llançar Greatest Hits, Greatest Flix (col·lecció de vídeos) i Greatest Pix (un llibre biogràfic amb fotos del grup). El 1982 van llançar Hot Space i el 1984 The Works, la cançó del qual, Radio GaGa, es va converir en un nou gran èxit, així com I Want To Break Free, en el vídeo de la qual apareixien els membres de la banda disfressats de dona, volent ridiculitzar una sèrie de la televisió britànica. El 1985 es va celebrar el festival Rock in Rio, el més important fins avui, en el qual va participar Queen, sent els grans triomfadors. El 13 de juliol van participar en un altre festival, el Live Aid, el primer que es realitzava contra la SIDA. Abans del concert, els membres de la banda havien decidit distanciar-se algun temps, però a causa de l’enorme èxit que havien tingut en el concert, van canviar d’idea i van decidir continuar amb més energies. El 1986 van llençar A Kind Of Magic, banda sonora de la pel·lícula Highlander. El desembre del mateix any editen Live Magic, el seu segon disc en viu. La\nincondicionals de Freddie Mercury, es va reunir amb ell a la seva casa de Barcelona el 1986. Allà van fer una gran amistat i van acordar gravar un disc junts. Freddie va escriure una cançó de Barcelona a mida per cantar amb la Montserrat Caballé. El senzill va aparèixer a Espanya al setembre de 1987 i ràpidament el Comitè Olímpic Espanyol va adoptar la cançò com a himne oficial de les\nolimpíades que s’anaven a celebrar a Barcelona el 1992. El LP va sortir a la llum a l’octubre de 1988. El 1989 va sortir un nou àlbum de Queen The Miracle, que aviat es va convertir en un altre gran èxit. Per aquella època, Freddie ja sabia que s’estava morint. A la fi de la dècada, Queen va ser triat com el millor grup dels 80. El 1991 van treure un nou single Innuendo i poc deprès va sortir l’àlbum amb el mateix nom. La malaltia de Freddie Mercury va influir en els discos que la banda editava\nparlaven de l’arribada d’un final que el propi Freddie pressentia però que ningú coneixia. A finals de 1991 van publicar el Greatest Hits II. El 23 de novembre de 1991, Freddie Mercury va anunciar al món que patia la SIDA. L’endemà moria a casa seva, envoltat de familiars i amics. Aquest fet va commocionar al món sencer i sobretot als seus fans que no havien sabut res fins al mateix final. Com a homenatge a Mercury es va llançar un doble senzill amb dos temes: Bohemian Rhapsody i These Llauri the Day Of Our Lives. Els diners recaptats van anar a parar a una organització per a la lluita contra la SIDA.\nEl 20 d’abril de 1992 es va oferir un gran concert com a tribut a Freddie Mercury. L’escenari va ser l’estadi de Wembley, a Londres, i les 72.000 entrades es van vendre en sis hores, sense saber\nanaven a actuar. El concert va ser televisat en directe per més de mil milions d’habitants de tot el món. El 1995, després de quatre anys de treball, va sortir al mercat l’últim treball de la banda al costat de Freddie Mercury. El seu títol va ser Made in Heaven i Freddie hi havia col·laborat amb la seva veu els últims mesos de la seva vida. A la fi de 1995 van treure el que va ser l’últim recopilatori de la banda Ultimate Queen, una caixa de luxe amb els vint discos de Queen. Pocs mesos després van editar el seu últim disc Queen Rocks amb una cançó dedicada a Freddie Mercury No One But You (Only The Good Die Young).\n2.7. AC/DC Els germans Malcolm i Angus Young (guitarra rítmica i guitarra líder respectivament) nascuts a Glasgow, Escòcia, i vivint a Austràlia després que la seva família es mudés a Sidney a mitjans de 1963, van\nreclutant a Larry Van Kriedt (baixista), Dave Evans (vocalista) i a Colins Burgess (bateria) a l’any 1973. El grup va tocar el seu concert en un club que es deia “Chequers”, a Sidney a l’any nou de 1973. El nom de la banda se’ls va acudir després de veure escrit “AC/DC” a la part de baix de la màquina de cosir de la seva germana, Margaret Young. AC/DC es l’abreviació en anglès de corrent alterna/corrent continua. Els germans van sentir que aquell nom simbolitzava la energia i la potencia de les presentacions de la banda, i el nom es va quedar. Des de el començament es van fer famoses les seves actuacions en directe gracies al extravant estil del guitarrista principal Angus Young, generalment vestit amb l’uniforme col·legial als concerts. La idea del caracteristic uniforme col·legial que portava germana\noriginal era, segons deien, de la seva escola de secundaria “Ashfield Boys High School” de Sidney. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nLa banda va variar la seva formació en els primers anys, va ser llavors el setembre de 1974 quan va arribar el llegendari Ronald Belford Scott, més conegut com Bon Scott. Un cantant experimentat i amic de de George Young (germà de Malcolm i Angus). Al gener de 1975 van gravar el seu primer àlbum (encara només per Austràlia), que es deia “High Voltage”. Va costar 10 dies i van ser cançons instrumentals escrites pels germans Young, amb lletres de Bon Scott. La formació de la banda va anar variant fins que al cap de uns pocs mesos s’estabilitza: Bon Scott com a cantant, els germans Malcolm i Angus Young a les guitarres, el baixista Mark Evans i el bateria Phil Rudd. Més tard, però aquell mateix any, van editar el seu single It’s a Long Way to the Top (If You Wanna Rock n’ Roll), que es convertiria en el seu himne. Aquest\ns’inclou en el seu segon\n“T.N.T”, on també apareix\nclàssica cançó, High Voltage. El 1975 van firmar un contracte internacional amb “Atlantic Records” i van començar una gira europea mundial, amb la que van aconseguir una valuosa experiència. A la tardor de 1977 la banda va publicar Let There Be Rock. A l’any següent entra a la banda Cliff Williams substituint al baixista Mark Evans. L’ambient dels seus concerts es reflexa en el seu primer àlbum en viu If you want blood, you’ve got it. El 1978 surt a la llum “Powerage”,\nsimultàniament a Austràlia i a la resta del món, amb la mateixa portada a tot arreu. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nEncara que el que realment els hi va obrir les portes de l’èxit va ser el seu àlbum Highway to Hell (1979), produït per Mutt Lange, i per a molts\nnúmero 17 a les llistes estadounidenques i el número\nbritàniques. La cançó Highway to hell, tema principal de l’àlbum, acabaria convertint-se per molts en un himne del rock n’ roll de finals dels 70’s.\nQuan tot semblava que els hi anava bé i estaven tenint més èxit de ventes va arribar la desgràcia: la nit que del 19 de febrer de 1980 va morir Bon Scott a causa d’una infecció etílica. Desprès de la seva mort la banda va decidir continuar en marxa ja que tots van pensar que allò era\nFinalment van reclutar al anglès Brian Johnson, que provenia del popular grup britànic “Geordie” i de qui es diu que era el cantant preferit de Scott.\nBrian Johnson estava en un moment que no sabia si continuaria amb la seva carrera musical, però va decidir acceptar la oferta i va entrar amb la resta del grup a gravar el que seria un dels grans discos dels 80’s Back in Black, dedicat a Bon Scott. L’èxit que va tenir va provocar una “febre” per AC/DC. El novembre de 1981 es va publicar For Those About To Rock: We Salute You.\nEl maig del ’83 el\nbateria Phil Rudd va ser substituït per Simon Wright, després d’una baralla a cops de puny amb Malcolm Young. Desprès d’aquest relleu van treure a la llum el nou LP Flick of the Switch, que va ser el primer disc produït per l’Angus i el Malcolm, però aquest va fer que decaigués\nl’estatus comercial del grup.\nL’octubre de 1984 van editar 74 Jailbreak un mini-LP amb cançons inèdites per commemorar els seus 10 anys d’existència. El 1986 surt el primer recopilatori de cançons del grup Who made who. Durant la gira de 1988, per causes personals, Malcolm Young va ser substituït (només per aquella gira) per Stevie Young el seu nebot.\ntemporalment la banda per incorporar-se a Dio, aquest va ser substituït per Chris Slade. En aquell temps Brian Johnson no estava disponible perquè estava arreglant els assumptes del seu divorci, així que els germans Young es van dedicar a escriure tots els temes pel seu següent àlbum.\nAmb The Razords Edge (1990) van tornar al top de les llistes de vendes, desprès de quasi 10 anys després del seu primer èxit, llançats per Thunderstruck. La gira del seu nou àlbum queda registrada en el àlbum “Live”, la segona placa doble en viu dels australians. A l’estiu de 1994, torna Phill Rudd a la bateria, desprès del retrobament amb la banda desprès d’un concert. Malcolm el va perdonar i li va demanar que tornès. Entre el 1995 i el 2000 van treure dos discos “Ballbreaker” amb el single Hard As a Rock i el “Stiff Upper Lip”. L’últim disc que va sortir a la llum va ser “Black Ice” a l’octubre de 2008. En aquesta gira van grabar un DVD amb les seves tres presentacions a l’estadi de River Plate de Buenos Aires, Argentina. Al 2009 Brian Johnson va anunciar que potser deixava la banda degut a la seva edat. Actualment els membres de la banda ronden els 50-60 anys i es comenta que encara podrien iniciar una gira. Sigui com sigui AC/DC ha quedat a la història com una de les millors bandes de rock mai vistes.\n2.8. GUNS N’ ROSES Guns N' Roses és una banda de hard rock que va nèixer Los Ángeles, el març de 1985. El grup estava format pel cantant Axl Rose, els guitarristes Slash i Izzy Stradlin, el baixista Duff McKagan i el bateria Steven Adler. El seu nom deriva de la combinació\nbandes molt importants a Hollywood, els L.A. Guns i els Hollywood Rose. Tot va començar quan Jeffrey Isbell (Izzy Stradlin) i William Bruce Rose Jr (Axl Rose) van de deixar Lafayette, Indiana per establir-se a Los Ángeles. Izzy Stradlin i Axl Rose eren amics des de la infància a Indiana, però un dia Izzy va marxar a Los Angeles a buscar la fama. Al cap d’un temps Axl Rose, que tenia alguns\nescapar-se mentre estava sota fiança per anar a buscar al seu amic Izzy a Los Angeles. Va tardar entre 3 i 6 mesos a trobar-lo i quan ho va fer van crear la banda Rose. En aquell mateix temps Saul Hudson (Slash) i Steven Adler, dos amics de la infància van muntar un grup anomenat Road Crew però com que necessitaven a un cantant van convèncer a Axl Rose i Izzy Stradlin perquè s’afegissin al grup i així es com van crear Hollywood Rose. Al cap de poc aquesta banda va fracassar i Axl Rose es va unir a la banda L.A. Guns liderada pel guitarrista Tracii Guns, mentre que Izzy Stradlin va unir-se a la banda London i Slash va passar les LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nproves per la banda Poison, tot i que no s’hi va quedar doncs no complia els requisits estètics de la banda. La banda L.A. Guns va passar-se a dir llavors Guns N’ Roses i com que necessitaven a un baixista van contractar a Duff McKagan. La banda llavors estava formada pel bateria i guitarrista originals de la banda: Rob Gardner i Tracii Guns, Axl Rose, Izzy Stradlin i Duff McKagan. Duff McKagan va aconseguir una gira per alguns locals reconeguts però Rob Gardner i Tracii Guns no ho van veure clar i van decidir abandonar la banda, així que com que necessitaven a un altre guitarra i bateria van avisar a Slash i Steven Adler i d’aquesta forma va quedar establerta la formació clàssica de Guns N’Roses. La seva primera gira va ser un desastre ja que per diferents problemes i imprevistos va acabar anul·lant-se.\nperíode de anades vingudes, tocant en alguns locals van tenir el primer contacte amb una discogràfica: la Geffen Records, amb la qual van signar un contracte. Primer ningú volia tractar amb aquesta banda ja que semblaven uns malfactors que destrossaven tot al seu pas. Finalment, la primavera de 1987 Guns N’ Roses va entrar per primer cop a l’estudi i va ser magnífic. El 21 de juliol de 1987 va sortir a la venda el seu primer Appetite\nque es va convertir en un dels millors àlbums de rock de tota la història, encara que la seva fama no va arribar enseguida: no van arribar a ser numero 1 fins una mica més tard, quan el públic els va LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\ncomençar a conèixer a partir de la gira que van fer com a teloners de la banda Aerosmith. Van arribar al punt que els promotors volien que Guns N’ Roses fossin la banda principal de la gira. Al públic agradava el seu estil de nois dolents i el seu so de rock dur, que era diferent a tot el moviment de “glam rock” que es feia en aquell temps a Los Angeles. El tema principal del seu disc de debut Welcolm to the Jungle no estava tenint l’èxit esperat, doncs la MTV es negava a posar el vídeo musical ja que deia que era massa violent. David Geffen (el propietari de la discogràfica del grup), va haver d’intervenir i va aconseguir que el posessin. Quan el van emetre va tenir un èxit impressionant i la gent va començar a voler més, així que van decidir gravar el vídeo de la seva cançó Sweet child o’ mine, que encara va tenir més èxit, perquè va mostrar la part més dolça de la banda. A partir d’aquí la banda cada cop va començar a tenir més problemes amb les drogues i la beguda, estaven arribant a nivells molta alts de drogaddicció, fins el punt que Axl Rose va amenaçar de deixar el grup si els seus companys no es controlaven una mica, així que van decidir controlar-se una mica més. El grup va llençar un CD en acústic que es deia GNR Lies i una mica més tard va tornar a entrar als estudis per fer el que seria el seu segon disc “llarg”,\nconvertint-se en dos discs: Use your illusion I i II, que sortirien a l’any 1991 amb un gran èxit.\nDurant la seva gravació van haver de substituir al bateria Steven Adler per la seva addicció a la heroïna que feia que no pogués ni seguir els ritmes amb la bateria, de manera que van fitxar a Matt Sorum que tocava en una banda anomenada The-Cult. Van estar mes de 2 anys de gira batent records d’assistència i duració, però la cosa començar a ser massa gran i a escapar-se’ls-hi de les mans. El guitarrista Izzy Stradlin va decidir rehabilitar-se i va deixar la beguda i les drogues, però es va cansar d’aguantar als altres i va decidir marxar de la banda, sent substituït per Gilby Clarke. Va ser una gran pèrdua, doncs Izzy aportava molts temes a la banda. Al novembre de 1993 van llançar el seu últim àlbulm The Spaghetti incident?, el qual era un recull de les cançons de punk-rock preferides de la banda. Desprès del llançament d’aquest àlbum es va començar a desfer la banda definitivament. Axl Rose es va quedar els drets del nom de la banda i allò ho consideraven com el seu propi espectacle i no el de la banda. A l’octubre de 1996 Slash va abandonar la banda per sempre, seguit de Duff McKagan i els altres dos membres van ser acomiadats per Axel Rose durant el 1997. Uns anys més tard Slash junt amb Duff McKagan i Matt Sorum van formar la banda Velvet Revolver la qual va tenir molt èxit. Guns N’ Roses continua actiu actualment malgrat que nomes hi queda un dels membres originals, Axl Rose. El 2008 van treure un disc anomenat Chinese Democracy, i el 2012 el grup va entrar al Saló de la fama del rock.\n2.9. METALLICA Tot va començar el 1981, a los Angeles, quan Lars Ulrich (bateria) va posar un anunci al diari “The Recycler” dient que buscava membres per formar una banda de rock que estiguessin influïts per bandes com Iron Maiden, Motorhead o Diamond Head. A aquest anunci hi van respondre James Hetfield (vocalista i guitarra) i el seu amic Ron McGovney (baixista), malgrat que aquest últim no duraria gaire. Van posar el nom de Metallica a la banda i van\ntreballar en un tema que es deia Hit the Lights. El següent en entrar a la banda va ser Dave Mustaine, que\nguitarrista però tenia alguns problemes amb les drogues i la beguda. Finalment, un dia que van sortir de festa, en un bar van sentir tocar el baix a Cliff Burton i es van enamorar de com tocava, així que el van esperar a la sortida, el van convidar a una copa i li van demanar si es volia unir a la seva banda. Ell va acceptar però la condició era que si volien que s’unís a ells havien d’anar a San Francisco, així que se’n van anar tots cap allà. A San Francisco es van trobar molt més a gust, doncs tot era molt més senzill i del seu estil, en canvi a los Angeles en aquella època estava ple de “Glam rock” i no encaixava amb l’estil de Metallica. A la gent li va començar a agradar com sonaven i el seu estil, ja que no havien d’anar vestits d’una forma especial simplement anaven a disfrutar. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nDesprès de tocar en alguns locals de San Francisco van decidir grabar una “demo”, la qual va tenir molt d’èxit i un día un home que es deia Jonnhy Z, que havia obert una companyia de discs anomenada “MegaForce” els hi va oferir anar a Nova York per grabar un disc i ells van acceptar. En arribar a Nova York els membres de la banda estaven preocupats per l’actitud que tenia Dave Mustaine: quan estava sobri era negatiu i quan bevia es tornava molt agressiu i ho destrossava tot, així que un dia quan es va despertar l’estaven esperant amb un bitllet de bus de tornada a los Angeles i li van dir que recollís les seves coses i se’n anés.\nDave Mustaine formaria una altre banda anomenada Megadeth la qual seria rival de Metallica. La mateixa nit que van fer fora a Mustaine, va arribar a la ciutat Kirk Hammett, guitarrista principal del grup Exodus i el van fitxar. El 1983 Metallica va treure el seu primer àlbum Kill ‘em all, amb el qual van aconseguir arribar a on altres no havien pogut, era molt agressiu i molt fort i cap altre grup americà sonava així. Amb l’èxit que va tenir van disposar-se a sortir de gira pels Estats Units per primera vegada i la gent va poder veure com de magnífics eren tocant en directe, malgrat que en aquella època bevien tant que la gent els va batejar com “Alcoholica”.\nUn any desprès van treure el seu segon disc Ride the lighting, el qual es va convertir en disc d’or i va aguantar durant 20 setmanes a la llista dels 200 èxits de Billboard. El 1986 van llançar el seu tercer àlbum Master of puppets amb el qual van aconseguir vendre un milió de copies nomes als Estats Units. Poc desprès de sortir el disc van fer la gira amb Ozzy Osbourne i van passar de ser una gran banda de clubs, a ser una banda que podia tocar a estadis. Va passar es que es van convertir en una banda monstruosa, estaven traient a Ozzy de l’escenari , la gent volia a Metallica: així que en quan van acabar la gira amb Ozzy, Osbourne se’n van anar de gira per Europa. Però durant la gira per Europa va succeir una cosa espantosa. El 27 de setembre de 1986 estaven anant de Suècia a Dinamarca i van\nl’autobús de gira amb el qual anaven va bolcar i el baixista Cliff Burton va quedar atrapat a sota i va morir. Això va ser un xoc enorme pels altres membres de la banda, però desprès del seu funeral\ndecidir que ell hagués volgut que seguissin i van continuar en marxa en honor a ell.\nAl 1987 van buscar un substitut per a Cliff Burton i van contractar a Jason Newsted i se’n van anar a Europa a acabar la gira que havia quedat aplaçada per la mort de Cliff Burton. La manera que van tenir de superar la\nmalament al nou baixista, no eren molt\nrespectuosos. El 1989 van treure el seu quart àlbum “And justice for all” i van decidir grabar el seu primer videoclip de la cançó “One”. Gracies al poder de la tele, quan va sortir el seu videoclip per MTV molta gent va descobrir Metallica. El 1990 amb uns tres mesos, en James i en Lars van escriure el que vindria ser el “Black Album” un dels millors àlbums de Metallica i de la història del rock i del metal. Aquest àlbum a nivell de producció era una mica diferent als altres\nmelòdic i sentimental, amb cançons com Nothing else matters, Enter Sandman, ... A l’estiu de 1991 va sortir a la venda el Black Album, la gent\ncomprar-lo i ràpidament es va convertir en el numero 1 de les llistes i cada cop se’n venien més copies, era un no parar.\nEl disc va tenir tant èxit que van estar uns dos anys de gira amb un total d’uns 250 concerts aproximadament. Una tarda d’agost de l’any 92 que estaven de gira a Montreal , estaven tocant un dels seus grans temes “Fade to Black” quan en James es va moure i es va col·locar just sobre on hi havia un enorme pot que anava a llençar una flamarada de 4 metres i es va cremar mig cos. El van portar a urgències i de camí ja estava parlant de com podien continuar la gira. Ell no podria tocar la guitarra en un llarg temps però si que podia seguir cantant, així que van contractar a un altre guitarrista i en dos setmanes i mitja ja tornaven a estar de gira. Quan van acabar la gira del Black Album, havien passat gairebé 3 anys i van decidir que havien de fer alguna cosa nova, així que el 1996 va sortir el seu nou àlbum Load. Aquest àlbum va ser un risc per la manera en que es\ntallar literalment els cabells i van vestirse una mica diferent, tot això va decebre força als seus fans, ja que esperaven\nAlbum 2” i aquest disc ja no sonava igual.\nMentre, van descobrir que la gent estava intercanviant sense control amb la seva música a través de Napster i van decidir demandar-los. Això va provocar un gran descontent als seus fans, probablement sigui uns dels pitjors errors que ha comès Metallica durant la seva carrera: el públic els considerava anti-música i els tractava d’ambiciosos, es van convertir en l’enemic públic número 1. El 1998 i 99 van treure el disc Garage inc. i van gravar un concert en directe tocant amb la banda simfònica de San Francisco “S&M”. Cap a l’any 2000 hi havia molta tensió acumulada entre Jason i els altres tres membres de la banda, ja que per ells sempre havia sigut com “l’extrany” i no podia incorporar molta de la seva música al grup, així que va començar a posar altres projectes en marxa com el de EchoBrain. Això no va sentar molt bé a els altres perquè s’ho van prendre com una traïció, així que com que no ho acceptaven va decidir deixar el grup. El fet que Jason marxés els va transtornar\nd’augment de presentació\nvan pensar que els podria ajudar. En\nestava passant pel pitjor moment de la seva carrera, cadascú estava atrapat en el seu món infantil i es barallaven contínuament, per això es van decidir a teràpia. Estaven treien\nacumulant durant 20 anys i començaven a actuar a casa com a les gires i això no podia ser, havien de canviar.\nEl juny de 2001 en James va ingressar a rehabilitació. La banda va començar a extingir-se, no sabien si en James tornaria i en Jason se’n havia anat: la banda es queia a trossos. Al cap d’uns quants mesos, quan va estar millor, en James va tornar i l’època dolenta va començar a desaparèixer, tornant els bons moments. Quan van tornar al estudi van començar a gravar el disc de St. Anger que pretenia parlar molt més sobre el que sentien per fer música agressiva sense energia negativa.\nQuan estaven acabant\nl’àlbum de St. Anger van decidir que volien un nou baixista, així que van començar a fer audicions per\nTrujillo, que tocava molt bé i el seu estil era molt semblant al de Cliff Burton. Van decidir començar de nou, tractant a Trujillo com a un igual, ja que no volien cometre els mateixos errors del passat com havia passat amb en Jason. Metallica no va tenir por mai de provar coses noves i prendre riscos així que van treure un documental de tota aquesta turbulenta època del grup anomenat Some Kind of Monster, on es pot veure com la banda afronta\ntemps. Quan St. Anger va sortir el juny de 2003 va ser el número 1 a 30 països. A partir d’aquí, Metallica va tornar a sortir de gira més forts que mai. El 2007 van tornar a entrar als estudis i LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nel 2008 van treure el seu últim disc Death Magnetic que va tornar a ser un èxit. El 2009 Metallica va entrar en el Saló de la Fama del Rock, i juntament amb Megadeth, Anthrax i Slayer és considerat un dels quatre millors grups de metal i trash metal de la història (el Big Four). Actualment Metallica està a punt d’estrenar la seva pròpia pel·lícula en 3D titulada Throught the never i continua estant en plena forma desprès de tants anys.\n2.10. NIRVANA Banda de rock nord-americana formada cap el 1986 per Kurt Cobain i Krist Novoselic. Malgrat la seva curta existència com a grup, i del suïcidi de Cobain el 1994, la seva música va tenir un gran èxit a tot el món, fins al punt que Nirvana va ser considerada una de les millors bandes de rock de l'època i l'abanderada del moviment Grunge. Nirvana\nformar a Seattle, quan Kurt Cobain i Krist Novoselic es van unir\nDale Crover per tocar en petits locals de la ciutat en 1985 i 1986. Van adoptar diversos noms per al grup, però cap va acabar d'agradar fins que, finalment, van prendre el de Nirvana. El 1986 van editar la seva primera maqueta. Va ser un treball casolà, ja que el van realitzar en una habitació d'una tieta de Kurt. El 1988 Nirvana va gravar el seu primer senzill, produït per Jack Endino, de la petita discogràfica Sub Pop. El disc incloïa dues LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\ncançons: Love Buzz i Big Cheese. En aquella època, el bateria Dan Crover havia estat substituït per Chad Channing. Seguint l'estela del senzill anterior, van gravar Bleach, el seu primer àlbum d'estudi, realitzat només entres dies i amb un pressupost de 600 dòlars. Mentretant, Nirvana seguien actuant en els circuits de música alternativa de Seattle i havien pres com a costum destrossar els instruments musicals al final dels seus concerts. Amb Butch Vig van gravar el seu primer àlbum per Geffen, Nevermind, editat el setembre de 1991, que trigaria menys d'un mes en vendre mig milió de còpies a USA. El vídeo del primer single extret del LP Smells like teen spirit va ser emès\nMTV, contribuint a la seva ràpida expansió per arreu del món. L'àlbum va arribar a ser número u a les llistes dels Estats Units el gener de 1992. Dos anys després Nirvana edita un àlbum amb temes inèdits, només coneguts per aquells que anaven a veure els seus concerts. El títol del disc va ser Incesticide. Encara que el pas a una multinacional discogràfica es va deixar notar en alguna cosa del contingut del disc, el seu segon llarga durada va continuar la línia oberta per Bleach: sentiments i passions dominen sobre la perfecció tècnica i, ajudats per una bona promoció, es van encasellar com abanderats del moviment Grunge.\nPoc després, Kurt Cobain es va casar amb Courtney Love, líder de la banda Hole. Van realitzar gires a l'estiu per Europa (va ser quan va néixer Frances Bean, filla del matrimoni) i van començar a gravar el seu\nd'aquest any amb el llegendari Steve Albini. Aquest productor i músic nord-americà, que havia militat a Big Black i va formar després Rapeman, s'havia produït a infinitat de bandes, com The Breeders\ntreballar amb el trio. El 1993 es tanquen de nou en un estudi per gravar In Utero, amb el qual van intentar fer alguna cosa nova, una mica més allunyat del seu darrer èxit comercial Nevermind. Encara que el nou disc va tenir una gran acollida per part del públic, no es van sentir satisfets amb el resultat obtingut. A finals de 1993 van gravar el MTV Unplugged de Nirvana. El final de l' any 1993 i el principi\nconvuls: trucades a la policia des de la casa de Seattle, un ingrés\nRoma, preludis clars del fatal desenllaç: el suïcidi de Cobain a Seattle, a l'abril de 1994. Nirvana va deixar d'existir com a grup. El 1995 Dave Grohl va decidir seguir endavant pel seu compte, i va gravar en solitari el que seria el seu primer àlbum amb un nou grup anomenat The Foo Fighters. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nA finals de 2004, després dels interminables plets entre els supervivents de Nirvana (Novoselic, Grohl, la vídua de Cobain, Courtney Love, i la discogràfica propietària dels drets de les cançons), va veure la llum With the lights out, un àlbum amb seixanta-vuit temes inèdits, entre assajos i gravacions domèstiques del grup, que va col·locar de nou a Nirvana en les primeres pàgines de la premsa musical de tot el món.\n3. LA GUITARRA ELÈCTRICA 3.1. Com és una guitarra elèctrica La guitarra elèctrica és un instrument de corda polsada amb un o més transductors electromagnètics, anomenats pastilles (pickups, en anglès), que converteixen les vibracions de les cordes en senyals elèctrics capaços de ser amplificades i processades.\nUna guitarra elèctrica està composta per dues peces: el cos i el màstil o diapasó. Les parts d’una guitarra elèctrica són:\nLes Clavilles: peces de metall on van enrotllades les cordes, que serveixen per afinar les cordes.\nEl Clavitjer: és el suport de les clavilles.\nMàstil o Diapasó: és la zona on es polsen les cordes per produir les diferents notes i sons. És desmuntable i va subjecte al cos.\nÀnima: barra d’acer ajustable per evitar l’arquejament.\nTrasts: Parts en que es divideix el màstil o diapasó.\nMarcadors: Marques, que solen ser punts, que serveixen per orientarte dins del màstil o diapasó.\nCordes: són sis i la seva afinació és, de d’alt a baix, mi, la, re, sol, si, mi.\nCos: és la part que li dona forma a la guitarra.\nColpejador: solen ser de plàstic, encara que n’hi ha de de fusta i de metàl·lics, i serveixen per evitar ratllar amb la pua la fusta del cos de la guitarra.\nPastilles: són les que generen el so. Estan formades per una llarga bovina de fil de coure entorn de sis peces polars magnètiques. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nPont : serveix de subjecció per a les cordes . N’hi ha de simples i de flotants.\nSelector de pastilles: serveix per escollir amb quina pastilla o pastilles vols tocar.\nVolum i to: són unes rodetes que serveixen per graduar el nivell del volum i dels tons.\nPalanca de vibrato: va enroscada al pont. La seva funció és pujar o baixar la tensió de les cordes mentre toques, per aconseguir alteracions en el so.\nEntrada del Jack: Obertura per connectar-hi el Jack. El Jack és el cable que connecta la guitarra amb l’amplificador.\n3.2. Història de la guitarra elèctrica Orígens En la dècada de 1920, a les orquestres de ball i les bandes de jazz dels Estats Units d' Amèrica del Nord s'utilitzaven diferents tipus de guitarres acústiques. Tot i així a causa de la seva escassa sonoritat en comparació amb altres instruments, la seva utilització es limitava en general a l'acompanyament. Buscant com resoldre aquest problema Lloyd Loar, un dels enginyers de la fàbrica de guitarres Gibson, va començar a experimentar amb imants i el 1924 va dissenyar una pastilla que es podia acoblar a una guitarra tradicional de sis cordes. D'aquesta manera, s'aconseguia convertir les vibracions generades pel cos del instrument en senyals elèctrics que eren amplificats a través d'un altaveu. Però l’avenç més gran es va produir el 1931, quan Paul Barth i George Beauchamp, empleats de la Companyia Nacional a Califòrnia, que també fabricava pastilles, es van associar amb Adolph Rickenbacker per formar l'Electro String Company, la primera a comercialitzar instruments elèctrics. Junts van crear les guitarres d'acer i alumini, conegudes com "paelles” per la seva forma. Un any més tard, el 1932, Rickenbacker va fer un pas més en crear l'Electro Spanish. Era un disseny bàsic de tapa bombada, proveïda de la mateixa pastilla magnètica en forma de ferradura de la "paella". Per la seva banda, Gibson va produir models que van obtenir gran èxit, com el ES-150, llençat en 1935. Les primeres guitarres elèctriques sòlides Durant la dècada de 1940 alguns músics i enginyers es van disposar a dissenyar i fabricar una guitarra elèctrica compacta. En fer-ho, intentaven solucionar un problema que es produïa a l’incorporar LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\npastilles a les guitarres acústiques: si el volum de l'amplificador era massa alt, el so de l'altaveu feia vibrar el cos de la guitarra produint-se una molesta distorsió del so coneguda com "feedback" o realimentació. La solució lògica era augmentar la massa de l'instrument per reduir la seva capacitat de vibració, d'aquí que apareguessin les guitarres elèctriques compactes (o de cos sòlid). No hi ha acord respecte a qui va ser el que va crear la primera d'elles. A principis dels anys quaranta el guitarrista de country-jazz Les Paul va crear la seva pròpia guitarra "Log" (tronc), usant un pal Gibson adherit a un bloc de fusta de pi , sobre el qual es van muntar les pastilles i el pont. Quan va tractar de vendre la idea a Gibson, aquest no va demostrar cap interès. Per la seva banda, Paul Bigsby, ajudat en el disseny per el guitarrista de country Merle Travis, va crear una guitarra compacta amb un aspecte bastant similar al de les guitarres elèctriques actuals. Les primeres guitarres produïdes en sèrie La primera guitarra elèctrica produïda en sèrie va ser la Fender Broadcaster,\ncomercialitzada el 1950. El seu fabricant era Leo Fender, propietari de la "Fender Electrical Instrument Company", dedicada a la producció de guitarres elèctriques i amplificadors. A causa de l'èxit obtingut en les vendes, el 1954 va fabricar un altre model, probablement el més famós de tota la història de la guitarra elèctrica, la Stratocaster, que encara avui es segueix venent. L'interès per les noves guitarres i el seu ús cada vegada més freqüent va impulsar a d’altres fabricants a comercialitzar nous models que també van ser produïts en sèrie. Un dels més importants LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nva ser Gibson, que el 1952 es va associar amb Les Paul per crear un dels models més famosos de la companyia: la guitarra Gibson Les Paul. Altres fabricants: Encara Fender i Gibson són els fabricants de guitarres elèctriques més famosos, però també n’hi ha hagut d’altres d’importants, entre ells: Gretsch, Rickenbacker, Epiphone o Jackson i Paul Reed Smith als Estats Units i Selmer, Vox, Hofner i Burns a Europa. Les guitarres elèctriques a preus més assequibles Durant les dècades de 1970 i 1980, les guitarres de les grans marques resultaven massa cares per a la majoria les persones i van aparèixer al mercat imitacions dels models clàssics de Fender i Gibson, que tenien un preu més reduït (les marques secundaries de Fender i Gibson són, respectivament, Squire i Epiphone). Al principi no van significar una seriosa amenaça ja que eren de molt baixa qualitat, però a mesura que empreses com Tokai començar a fabricar imitacions més perfectes, va sorgir un problema de competència. Això va portar a Fender a fabricar en països com Corea i Mèxic versions alternatives de les seves pròpies guitarres, possibilitant a principiants o persones amb un menor poder adquisitiu tenir guitarres Fender originals, en cas de no poder-se permetre les d'alta qualitat fabricades als Estats Units. Alhora, algunes companyies japoneses van començar a tenir reputació pels seus propis dissenys. Ibanez, per exemple, és actualment un fabricant molt respectat i els seus millors instruments poden competir en qualitat i preu.\nLes guitarres elèctriques en l'actualitat Les guitarres elèctriques "tradicionals" es segueixen fabricant i utilitzat en l'actualitat. Tanmateix, en els últims anys els fabricants també han experimentat amb noves formes, materials i tecnologies. Alguns dels nous models de guitarres elèctriques incorporen dispositius MIDI* que permeten des d'obtenir diferents timbres en prémer les cordes fins a realitzar una partitura en temps real connectant la guitarra a un ordinador i utilitzant un editor de partitures. Malgrat aquests avenços, molts guitarristes segueixen preferint les guitarres convencionals, tot i que amb pastilles i sistemes d'amplificació molt més perfectes que els de les seves antecessores.\nMusical Instruments Digital Interface (Interfície\nDigital per a Instruments Musicals). Descriu una norma de comunicació física entre\n(connectors, cablejats, protocols de\ncaracterístiques del llenguatge que fan possible l’intercanvi d’informació entre els sistemes. És important tenir present que MIDI no transmet sons, sinó informació sobre com s'ha de reproduir una determinada peça musical. Seria l'equivalent informàtic a la partitura.\n3.3. GUITARRES MÉS DESTACADES DE LA HISTÒRIA Els tres models de guitarra més importants de la història són la Fender Stratocaster, que provablement és la més important\nconvertit en la guitarra més emblemàtica, la Gibson Les Paul\nDesprès hi ha hagut guitarres molt emblemàtiques, però diguem-ne que més particulars. Les guitarres més importants de la història són:\nLa Red Special (o Fireplace), és la guitarra de Brian May, mític guitarrista del grup de rock Queen. La guitarra va ser construïda pel mateix Brian May, amb ajuda del seu pare el 1963. Aquest fet va venir a causa que en aquells moments no es podria permetre comprar les guitarres que en aquella època li agradaven.\nAquesta guitarra no és simplement un model únic, doncs el disseny és de May, si no que també té un magnífic i personal so que la fa única al món.\nLa Woodstock Stratocaster va ser la guitarra del gran Jimmi Hendrix, va ser la que va utilitzar en el festival de Woodstock el 1669 quan va esclatar la seva fama.\nLa Rickenbacker 325 és una petita guitarra elèctrica de cos semi-buit fabricada per la companyia Rickenbacker. La guitarra és molt popular per ser una\nfavorites de John Lennon, qui la va usar durant\nprimers anys dels Beatles.\nEncara disposa de tres pastilles, la central i la del màstil estan unides elèctricament, a diferència del que passa amb les Fender Stratocaster, en què totes les pastilles són independents. Això fa que el seu so sigui clarament identificable. -\nLa Gibson SG és un model de guitarra elèctrica de cos sòlid introduït a finals de la dècada del 1960. És similar al model Gibson Les Paul, però és més lleugera degut sobretot que el cos és més estret i amb doble "retall", per a sobre i sota\nguitarristes l’han fet servir es coneguda per ser\nAngus Young el mític guitarrista de AC/DC.\nLa Gibson SG EDS-1275 double-neck guitar de Jimmy Page. El primer model va ser fabricat entre els anys 1958 i 1962 i era bàsicament una versió de doble màstil de la semi-sòlida ES175.L’any 1963 la companyia Rickenbacker s'havia acreditat\nprimera guitarra elèctrica de 12 cordes, però va anar Gibson, amb aquest model el que va fabricar aquest tipus de guitarra 5 anys abans. Després es canviaria a un disseny sòlid inspirat en la SG, sent aquesta la versió més popular. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nguitarrista B.B.King. Lucille és el nom donat per B. B. King a les seves guitarres. Normalment són Gibson negres similars a la ES-335. Durant l'hivern de 1949, King va tocar en un saló de ball a Twist, Arkansas. Per escalfar el saló, un barril mig ple amb querosè va ser encès, una pràctica bastant comú en l'època. Durant la seva actuació, dos homes es van començar a barallar, colpejant el barril cremant i enviant combustible ardent cap a terra. Això va provocar una evacuació. Un cop fora, King es va adonar que havia deixat la seva guitarra dins de l'edifici en flames. Aquest va entrar a l'incendi per rescatar la seva guitarra, una Gibson acústica. Dues persones van morir en l'incendi. Al dia següent, King va descobrir que els dos homes estaven lluitant per una dona anomenada Lucille. King va nomenar a la seva primera guitarra Lucille, igual que a totes les que va tenir des d'aquella gairebé fatal experiència, com a record de no tornar a fer una cosa tan estúpid com córrer cap a un edifici en flames. -\nLa Fender Stratocaster "Blackie" d’Eric Clapton. Sens dubte és una de\nrepresentatives en la carrera d'Eric Clapton. La història d'aquesta peça del Rock comença a Nashville, quan Eric Clapton visita la botiga musical Sho-Bud i adquireix sis LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nguitarres Fender Stratocaster antigues i bastant deteriorades per 100$ cadascuna. Tres d'elles van ser destinades com obsequis per a George Harrison, Steve Winwood i Pete Townshend. Després Eric va prendre les millors parts de les tres que li sobraven ... i va ser així com va acoblar a la famosa Blackie ... batejada d'aquesta manera pel seu acabat negre. -\nLa Frankenstrat de Eddie Van Halen. Sens dubte una de les superstratos\nsinó la més mítica, de la història,\nconstruïda i modificada pel gran i inimitable Edward Van Halen.\nincorrecta guitarra neix d'un intent d'Eddie de fusionar a Fender i ha Gibson en una mateixa guitarra.\nLa Cigar Box de Bo Diddley. Elles Otha Bates, universalment conegut com Bo Diddley, ha de ser considerat com un dels guitarristes més influents de la història del blues i el rock. La seva forma de tocar va trencar motlles, però també les seves sempre particulars i simpàtiques guitarres personalitzades.\ntotes elles, les més recognoscibles són les rectangulars\nCigar Box. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nLa Bullseye de Zakk Wylde. Si podem donar un exemple d’un músic que ha sabut convertir les seves guitarres en tot un senyal d'identitat, aquest és Zakk Wylde. El cap de Black Label Society i col·laborador habitual d'Ozzy Osbourne ha donat sempre a les seves guitarres el característic aspecte d'una diana en blanc i negre, sent la més famosa d'elles una Gibson Les Paul.\n4. GUITARRISTES MÉS IMPORTANTS\nRobert Leroy Johnson (8 de maig de 1911-16 d'agost de 1938) va ser un cantant, compositor i guitarrista nordamericà de blues conegut, com "El Rei del Delta blues". És considerat com un dels més grans intèrprets de blues de tots els temps. Els seus èxits inclouen "I Believe I'll Dust My Broom" and "Sweet Home Chicago", que s'ha convertit en un estàndard de blues. Part de la seva mitologia és la història de com ell va guanyar el seu talent musical al fer un pacte amb el diable. Va morir als 27 anys, com a presumpte víctima d'un enverinament deliberat. És considerat com '"l'Avi del Rock-and-Roll", la seva locució, l'originalitat de les seves cançons i el seu estil de tocar la guitarra ha influït en una gran gamma de músics com ara: John Fogerty, Bob Dylan, Johnny Winter, Jimi Hendrix, The Yardbirds, Led Zeppelin, The Allman Brothers Band, The Rolling Stones, Paul Butterfield, Queen, The White Stripes, The Black Keys, The Band, Neil Young, Warren Zevon, Jeff Beck i Eric Clapton, qui el titula "del músic de Blues més important que hagi viscut". Va ocupar el 5è lloc en la llista de "Els 100 més grans guitarristes de tots els temps" de la revista Rolling Stone. Va ser inclòs al Saló De La Fama Del Rock And Roll el 1986 en la categoria d'"Early Influence" (Influències primerenques).\nCHUCK BERRY Charles Edward Berry (Saint Louis, Missouri, 18 d'octubre de 1926), guitarrista,\ncompositor de rock and roll. Considerat el "pare" del rock, va ser ell qui va donar el pas del rhythm and blues al rock n’ roll als anys cinquanta. Autor de clàssics com Sweet Little Sexteen o Johnny B. Goode, del qual s'han realitzat gran quantitat de\nbarreres de popularitat entre la música blanca i negra del seu temps, i va tenir una gran influència posterior, tant en compositors (Bob Dylan, The Beatles), com en guitarristes (Keith Richards, Eric Clapton). La seva manera de tocar nerviosa, frenètica, gairebé histèrica, era un estil únic que va pujar la seva cotització espectacularment i en molt poc temps. B.B. KING Riley B. King, més conegut com B.B. King o Blues Boy King (16 de setembre de 1925, Itta Bena, Mississipí), és un famós guitarrista de blues i compositor estatunidenc. És conegut per anomenar a les seves guitarres "Lucille", fins i tot va compondre una cançó amb LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\naquest títol fent referència a la manera que la seva guitarra va canviar la seva vida. Màxima figura del rhythm and blues, B.B. King va crear escola amb la seva guitarra. Encara en els anys noranta molts grups consagrats seguien demanant la seva col·laboració, com els Rolling Stones o U2.\nKEITH RICHARDS Keith Richards (Dartford, Kent, 18 de desembre de 1943) és un guitarrista, cantant i compositor anglès de rock. Va\nla guitarra clàssica, d'oïda, quan tenia dotze anys, i aviat es decantà pel rock and\nroll imitant Chuck\nBerry. Va formar part de la banda The Rolling Stones, grup en el qual esdevingué guitarrista i compositor, junt amb Jagger, de les cançons pròpies. Limitat tècnicament, com a guitarrista, l'economia expressiva i la utilització de patrons provinents del blues van ser la seva marca de fàbrica i marcaren el so característic dels Stones. Va ser l'ànima musical dels Rolling Stones, com a coautor d'un seguit de cançons de gran riquesa i inventiva rítmica a partir de figures i formules pròpies del rhytm and blues i la música negra. És considerat com el 10è millor guitarrista de tots els temps segons la revista Rolling Stones.\nJEFF BECK Geoffrey Arnold, "Jeff" Beck (24\njuny de 1944 a Wallington, Gra n Londres, Regne Unit) és un guitarrista\nde rock/blues que\nha tocat en diverses bandes influents\ndels anys els The\ndècades els 70 com\ndurant 25 anys ha mantingut una\nsolitari. A pesar de no haver arribat a mai la projecció comercial dels seus contemporanis, Beck ha tingut un gran reconeixement, especialment en la comunitat de guitarristes. Mai ningú l'ha encasellat en un gènere, Beck ha experimentat amb blues rock, heavy metal i jazz fusió i actualment ha absorbit influències del techno, creant una innovadora barreja de música heavy rock i música electrònica. La revista Rolling Stones l’ha considerat el numero 14 de la seva llista dels 100 millors guitarristes de tots els temps ERIC CLAPTON Eric\nmarç de 1945)\nShaw (Ripley, Surrey, Anglaterra, 30\nde rock i blues, conegut per la seva mestria amb la guitarra elèctrica, en concret amb la seva Stratocaster. «Eric Clapton is God» (Eric Clapton és Déu) , així resa un popular grafit aparegut als carrers de Londres a la fi dels anys seixanta que serveix de mostra indicativa de la popularitat i l'entusiasme que aquest extraordinari guitarrista va despertar en la societat britànica. És conegut amb el renom de "Slowhand" (Mà lenta), des de la seva època a The Yardbirds. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nClapton és membre del Saló de la Fama del Rock per partida triple; per ser membre de The Yardbirs, de Cream i per la seva carrera en solitari. A la vista de molts crítics, Clapton ha estat un dels artistes més respectats i influents de tots els temps. A més, apareix al lloc número 4 de la llista dels "100 millors guitarristes de tots els temps" de la revista Rolling Stone i en el lloc número 53 de l'especial "Inmortales: Los 100\nartistas de todos los tiempos". Cocaine, I can't stand it, Layla o Let it grow són alguns dels seus temes\nheaven, un tema que el músic va dedicar al seu fill Conor , mort als quatre anys a conseqüència d'un tràgic accident .\nJIMI HENDRIX James Marshall Hendrix (Seattle, EUA, 1942 - Londres, 1970). Guitarrista nord-americà, considerat el millor guitarrista elèctric de la història de la música popular i uns dels músics més importants del segle XX. Segons la discografia oficial, té uns vint discos editats , si bé tan sols en va publicar tres en vida : Are you Experienced ? (1967), Bold as Love ( 1967 ) i Electric Ladyland (1968) . Tanmateix, el seu geni i originalitat han perdurat de manera que quaranta anys després de la seva mort segueix sent el referent principal dels grans guitarristes. Va desenvolupar la tècnica i els LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nfins a dotar d'una entitat\nsaturació de so en els amplificadors i l'ús del pedal wah – wah\nefectes sonors. Hendrix\nl'èxit en el Regne Unit , durant la gira que entre 1966 i 1967 va realitzar amb el seu grup The Jimi Hendrix Experience amb temes com “Purple Haze”, “The Wind Cries Mary” i “Hey, Joe” van copar immediatament les llistes angleses de superèxits . Al seu retorn als Estats Units es va convertir en un mite gràcies als seus memorables actuacions en els festivals de Monterrey (1967) i Woodstock (1970). La seva addició a les drogues i l'alcohol va acabar per ocasionar-li la mort prematura: va morir el setembre de 1970 , als vint anys d'edat , a conseqüència d'una sobredosi de barbitúrics.\nJIMMY PAGE James Patrick Page, popularment conegut\n(Heston, Anglaterra, 9\ngener de 1944)\nun guitarrista anglès conegut per haver estat un dels líders del grup de rock Led\nde 1968 fins a la seva dissolució LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nel 1980, i està considerat un dels més grans, influents i versàtils guitarristes de tots els temps. Page ha estat, al llarg de seva carrera musical, músic de sessió i guitarrista de The Yardbirds, Led Zeppelin i The Firm. A més, ha col·laborat, en qualitat de músic de sessió, amb multitud de formacions i autors musicals, entre els quals destaquen The Rolling Stones, The Who, Queen, The Kinks, Eric Clapton o Jeff Beck. Al seu torn, va gravar diversos àlbums amb artistes de la talla de David Coverdale, Roy Harper o Joe Cocker. L'any 2005, va ser guardonat com a membre de la Ordre de l'Imperi Britànic per la seva tasca de caritat en ajuda de les persones més desafavorides de Brasil.\nCARLOS SANTANA Carlos Augusto Alves Santana (20 de juliol de 1947 Jalisco, Mèxic) és un guitarrista de rock mexicà. Santana es va fer famós en la dècada de 1960 i principis de 1970 amb la seva banda, Santana, que va ser pionera en la fusió de rock, la salsa i el jazz. El so de la banda combinava\ndel blues i els ritmes llatins\nofereixen els instruments de percussió com timbals i congues\ngeneralment no s'escolten en la música rock. Dels inicis de la seva carrera se'n destaca la seva\nel Festival de Woodstock. Santana\ntreballant en aquesta línia en les dècades següents i va experimentar un ressorgiment de la popularitat i l'aclamació crítica LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nen la dècada de 1990. El 2003, la revista Rolling Stone destacà Santana al número 15 en la seva llista dels 100 guitarristes més grans de tots els temps. Ha guanyat 10 premis Grammy i 3 premis Grammy llatins.\nRITCHIE BLACKMORE Richard Hugh Blackmore o també Ritchie Blackmore (nascut el 15 d'abril de 1945 a Weston-super-Mare, Anglaterra), és un guitarrista de rock que ha tocat per a grups com Deep Purple, Rainbow i Blackmore's Night. És considerat un dels més grans guitarristes de la història i sens dubte dins dels més influents. És\nguitarristes de l'època, del que seria anomenat posteriorment com hard rock i sobretot, pel seu treball a Rainbow, impulsor de l'aparició del rock amb marcades influències\ndècades. Ritchie Blackmore, segons la revista Time Rock, està posicionat com el millor guitarrista de tots superant Randy Rhoads, Jimmy Page, Tonny Iommi, etc. A més el solo d'Highway Star esta posicionat en el número 3 dels millors solos de guitarra de la història segons la mateixa revista Time Rock i posicionat en el número 15 segons la revista Rolling Stone.\nEDDIE VAN HALEN En segon lloc només tenint a Jimi Hendrix per davant, Eddie Van Halen va ser sens dubte un dels guitarristes de\noriginal i talentós del segle XX. Edward Lodewijk Van Halen va néixer el 26 de gener de 1955, als Països Baixos. Van Halen es va mudar amb la seva família als EUA als anys 60. Junt amb el seu germà Alex va formar la banda Van Halen la qual va tenir un gran èxit. La cançó “Eruption” li va atorgar a Eddie Van Halen immediatament\nel estatus de ”Déu de la guitarra” per la\nseva particular manera de tocar solos. Eddie\ncom Gibson, Fender, Charvel, Kramer, Peavey, MusicMan o Steinber ger, encara que és un gran fanàtic de la personalització de les seves guitarres. La més famosa és la seva guitarra Frankenstrat feta per ell mateix.\nRANDY RHOADS Randall William "Randy" Rhoads, millor conegut com Randy Rhoads (Santa Mònica, 6 desembre 1956 - 19 març de 1982), va ser un músic guitarrista nord-americà. Va treballar amb la banda de heavy metal Quiet Riot i després amb Ozzy Osbourne. L'any 2003 la revista Rolling Stone el va situar en la posició 36 en la seva llista dels 100 guitarristes més grans de tots els tiemps. Els solos dels temes “Crazy Train” i “Mr Crowley” se situen en la posició 9 i 28 a la llista LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nelaborada per la revista Guitar World. És considerat un dels guitarristes més virtuosos de la història.\nSTEVIE RAY VAUGHAN Stephen\nVaughan (Dallas, Texas, 3 d'octubre de 1954 - East Troy, Wisconsin, 27 d'agost de 1990),\nguitarrista de blues americà. L'atracció que genera el seu talent el va fer un dels guitarristes de blues elèctric més importants del món. Va ser la gran sensació del blues elèctric de la dècada dels 80. De la seva portentosa Fender Stratocaster del 59 extreia les essències dels grans guitarristes negres de blues i la feresa i virtuosisme del seu ídol Jimi Hendrix, encara que va mostrar també unes excel·lents dots per als instrumentals jazzístics, sobretot en els seus brillants composicions pròpies. Amb només quatre discos d'estudi, la seva prematura mort als 35 anys el va convertir en tota una llegenda de la música texana i blues de tots els temps. El 2003 la revista Rolling Stone el va situar el 7è de la seva llista dels 100 millors guitarristes de tots els temps. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nYNGWIE MALMSTEEN Yngwie J. Malmsteen, de nom real Lars Johan Yngve Lannerbäck, va néixer el 30 de juny de 1963 a Estocolm, Suècia i és un dels guitarristes que van revolucionar l'execució d'aquest instrument durant les dècades dels anys 80 i 90, considerat un virtuós de la guitarra, que va saber unir la velocitat a una tècnica exquisida, a la qual va afegir una particular manera neoclàssica d'entendre la música. Va formar part d'agrupacions com Steeler i Alcatrazz. Hereu dels enamoriscaments neoclàssics\nBlackmore, la imatge, la força de Jimi Hendrix, la innovació de Steve\nde Bach, Beethoven i Paganini, Malmsteen és sens dubte el responsable\nguitarristes més influents dels últims anys. És sens dubte pioner d'un moviment que va compartir músics com Vinnie Moore, Tony MacAlpine, Marty Friedman i Jason Becker. Malmsteen va suposar una revolució tècnica com la que va ser al seu dia Van Halen i són pocs els guitarristes contemporanis, amants de la distorsió, que d'una o altra manera no s'hagin vist influenciats per la manera de tocar d'Yngwie.\nTrent, Anglaterra, 23 de juliol\nguitarrista i compositor de hard\nguitarrista principal de la famosa\nRoses, i és considerat un dels millors guitarristes per la seva forma de tocar que semblava que la guitarra fos una extensió del seu cos. També\nha tocat amb grans de la\nmúsica com Bob Dylan, Michael Jackson, Iggy Pop, Alice Cooper, Lenny Kravitz, Steven Tyler, Rolling Stones entre d'altres. Slash ha rebut elogis de la crítica com a guitarrista. Time el va nomenar segon en la llista de Els 10 millors guitarristes elèctrics el 2009, mentre que la revista Rolling Stone el va posar al lloc número 65 en la seva llista dels 100 guitarristes més grans de tots els temps en 2011. Guitar World va classificar el seu sol en “November Rain” nombre 6 en la seva llista de "Els 100 Solos més grans de la guitarra" el 2008, i Total Guitar va posar el seu riff de “Sweet Child O 'Mine” en el primer lloc a la llista de dels 100 Millors Riffs el 2004. El 2012, va ser inclòs al Rock and Roll Hall of Fame, juntament amb altres membres de Guns N 'Roses.\nJOE SATRIANI Joe\nSatriani (Westbury, Nova York, 15 de juliol de 1956) és\nun guitarrista de rock\ninstrumental. Ha rebut 13 nominacions\nGrammy i ha venut més de 10 milions de discos a tot el\nimpressionant ja que les seves\núnicament instrumentals, encara que les seves melodies siguin casi vocals. Segons altres guitarristes ha aconseguit dominar gairebé totes les tècniques d'execució del seu instrument, incloent tapping a dues mans, sweep picking, volume swells, tap harmonics, etc. A més és reconegut com un gran professor de guitarra, entre els alumnes s'inclouen Steve Vai, Marty Friedman (Ex Megadeth), Kirk Hammett (Metallica), Alex\nSkolnick (Testament), Larry\nClapton, Brian May i Edward Van Halen.\nSTEVE VAI Steven Siro "Steve" Vai (nascut el 6 de juny de 1960 a Carle Place, Nova York, EUA). És un guitarrista i compositor nord-americà. Ja des de petit el jove Vai es va interessar per les bandes de Rock com Jimi Hendrix, Alice Cooper i Led Zeppelin, de les quals ell va decidir aprendre a tocar la guitarra. Comença a prendre LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nclasses amb Joe Satriani amb 12 anys, demostrant dedicació\nl'instrument i sorprenent al seu\nadolescent, de 16 anys. Als 18 anys se'n va anar a estudiar al Berklee College of\nde Frank Zappa, qui després de trobar-se amb Vai el va convidar aformar part de la seva banda. Quan va deixar Zappa el 1980 va gravar el seu primer àlbum FlexAble i va tocar amb altres grups. El 1985 va substituir Yngwie Malmsteen com a guitarrista solista a la banda Alcatrazz. Més tard, l'any 1985, va entrar a la formació de l'ex-cantant de Van Halen Dave Lee Roth per gravar els àlbums Eat 'em and Smile i Skyscraper. Després, el 1990 Vai va substituir al guitarrista Adrian Vandenberg a la banda britànica Whitesnake. Steve Vai continua fent gires regularment avui en dia, bé sigui amb la seva\namb el que una vegada va ser el seu professor Joe Satriani dins de la formació\nLes formes més bàsiques de tocar la guitarra són les següents: 1) Rítmica: Es denomina a la forma de tocar o colpejar un acord, és la forma més bàsica d'acompanyament. Aquest tipus d'execució se'ls anomena “strumming “. Pot tocar-se amb pua o dits i hi ha diversos moviments o estils. Senzillament hi ha moltíssimes formes de tocar la guitarra: Tot cap avall, tot cap amunt, rítmics, estil flamenc espanyol, estil folklore Argentí, etc. 2) Arpegi: A diferència del “strumming” consisteix a tocar les notes d'un acord cadascuna per separat. La forma de l'arpegi varia d'acord a la forma en què s'executen l'ordre de la notes. Els arpegis es poden fer amb pua però sens dubte el més efectiu és amb els dits. Un bon exemple en cançons amb arpegis és “Dust in the Wind” de Kansas i “Stairway To Heaven” de Led Zeppelin també es pot utilitzar d'una manera més rocker com a “Paradise City” de Guns N’ Roses.\nFragment d’arpegi de Stairway To Heaven de Led Zeppelin.\n3) Tècniques d'emmudiments de cordes (muting) Hi ha dues tècniques: El palm mute (PM) consisteix en emmudir les cordes amb el palmell de la mà que porta el ritme i sol utilitzar-se amb acords de cinquenes o amb octaves.\nFragment de la cançó The Beast and the Harlot de Avenged Sevenfold on podem veure la combinació d’ acordes de quinta amb cordes y acords mutejads.\nEn canvi el freatboard mutes o apagat de diapasó consisteix a silenciar les cordes amb els dits en les quals es realitza l'acord. El palm mute serveix per generar un efecte de velocitat pel que l'utilitza generalment en el rock, punk i metal, per part seva el Freatboard serveix per aconseguir un efecte més ritme i sol utilitzar-se en ritmes com el funk. Un bon exemple és la cançó Bulls on parade de RATM.\nExemple de freatboard mute de la cançó Stairway To Heaven de Led Zeppelin.\n4) Lead guitar: Un ús més melòdic de la guitarra. Consisteix en l'ús d'escales per crear frasejos, melodies i riff. En el rock es coneix com lead guitar o guitarra solista. S'utilitza una barreja d'acords, LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\namb arpegis, escales i altres tècniques per generar una forma de tocar més única. Un bon exemple és la cançó d'Heroes del Silencio “Entre dos tierras” en la qual es barregen des d’acords, arpegis i frases.\nFragment de la Intro de la cançó Dreams de Van Halen. Pot apreciar-se com utilitza arpegis més una lleugera melodia\n1) Tècniques de pua Consisteix en tocar la guitarra amb la pua de diverses formes. a) Downpicking: Consisteix a utilitzar només cops cap avall (downstrokes) en tota la seva forma de tocar. El colpejar cap avall genera un so més dur i agressiu i fins i tot genera la sensació que de la cançó va més ràpid del que realment va. Aquest tipus de tècnica sol utilitzar-se en el punk, el metal i el trash. Un bon exemple és la cançó de Metallica "Master of Puppets".\nFragment del riff "Master of Puppets" de Metallica en el qual tots els cops son cap a baix.\nb) Alternate picking: Consisteix en cops alternats cap amunt i avall. Es busca l'economia de moviment i fluïdesa. La idea és que els cops siguin successivament amunt i avall.\nExemple de exercici de Alternate picking. La "V" significa que el cop de pua a de ser cap amunt i la "M" que el copa de ser cap a baix.\nc) Sweep picking: La idea és economitzar els moviments de la pua, és a dir utilitzar la menor quantitat de moviments possibles per tocar moltes notes amb la major rapidesa. S'utilitza per a la realització d'arpegis i escales en velocitat i sol utilitzar la pua a manera de escombrats cap avall o cap amunt..\nExemple de exercici de Sweep picking. La "V" significa que el cop de pua a de ser cap amunt i la "M" que el copa de ser cap a baix.\nd) Tremolo picking: tècnica que s'utilitza quan una nota és executada repetidament en ràpida successió mentre es toca una línia melòdica. Un bon exemple és la cançó "Misirlou".\nFragment de Misirlou en el qual s’ aprecia clarament un bon exemple de tremolo picking\ne) String skipping: Consisteix en el saltar-se una o diverses cordes en l'execució. Sembla simple però sona diferent de la forma tradicional de tocar ja que aquesta tècnica introdueix llargs intervals en les melodies qual cosa produeix una cosa poc convencional. Un exemple de string skipping és la introducció del riff de “Sweet Child o'mine” dels Guns N 'Roses.\nExemple de String Skipping\nf) Single string picking: Consisteix a utilitzar una sola corda per fer melodies, licks o solos. L'execució pot ser realitzada de moltes formes lligat, amb pua, amb tapping o amb corda a l'aire. Un exemple d'aquesta tècnica és la intro de la cançó de AC/DC “Thunderstruck”.\nEl fragment correspon a la cançó Speed of Light de Satrianni.\ng) Crosspicking: Una altra tècnica de pua, consisteix a tocar 3 cordes. Aquest estil és reconegut especialment per ser usat en la música country. La idea d'aquesta tècnica és emular el so del banjo.\nExemple de Crosspicking. El fragment correspon a la cançó Blackberry Blossom\n2) Tècniques de mà dreta a) Posició de la mà: Si bé difícilment considerat una tècnica no podem deixar d'esmentar que la posició de la mà produeix diferents matisos a l'hora de tocar i això no ha de ser oblidat: si és a prop del pont produeix un so més dur, si es toca sobre el diapasó o els trasts produeix un so més suau i dolç i si se centra la mà es genera un so més complet. Una manera de comprar aquesta variació de matís o timbre és tocar repetidament una mateixa nota mentre la mà dreta es mou des del pont a la meitat del diapasó.\nb ) Tècniques amb els dits: Conegut en anglès com fingerstyle en aquesta forma de tocar no s'utilitza pua sinó els cinc dits de la mà juguen lliurement amb les cordes. c) Tècniques híbrides (Hybrid picking) : També coneguda com Flatpicking o Chicken picking consisteix a tocar amb dits i pua . La pua se sosté amb l'índex i el polze mentre s'utilitzen la resta dels dits també per tocar .\n3) Tècniques de Tapping Una altra de les tècniques que genera molta sensació de velocitat i es realitza en conjunció amb la mà dreta. En el tapping s'utilitzen els dits de la mà que porta la pua per pressionar les cordes sobre el diapasó de la guitarra fent sonar les notes mitjançant cops i lligats. Se sol utilitzar el dit índex o anul·lar encara hi ha músics que utilitzen tota la mà. Un dels guitarristes que popularitzar el tapping va ser Van Halen. Existeixen dues formes de tapping: a) One hand tapping (d'una mà): Si bé no és estrictament tapping doncs no s'utilitza la mà dreta, consisteix amb tan sols utilitzant la mà esquerra es realitzen lligats mentre s'utilitza la corda a l'aire com reemplaçament de la mà dreta (la qual funciona com a nota pedal).\nb)Two hand tapping (de dues mans): S'utilitzen les 2 mans per fer els lligats.\n4) Tècniques de slide Bàsicament aquesta tècnica consisteix a lliscar un dit d'una nota a una altra. Es fa sonar la primera nota i seguidament lliscar el dit fins a arribar a la posició de la segona nota que es troba en la mateixa corda. 5) Tècniques d'harmònics Consisteix en diferents formes d'aconseguir harmònics amb la guitarra. El més comú i utilitzat són els harmònics naturals s'aconsegueixen gairebé fregant les cordes i el més característic és en el trast 12 encara que també sonen amb facilitat en el cinquè i setè trast.\nTècniques de feeling i execució En aquest conjunt de tècniques ens referim a les forma de donar sentiment a una nota o conjunts de notes. Aquestes tècniques són generalment realitzades per la mà esquerra. 6) Tècniques de timming És una de les tècniques més utilitzada en el jazz. Consisteix en jugar amb els temps d'execució. Per exemple amb el Staccato. Aquest tipus de tècniques se centra més en joc amb els temps, les pauses i els silencis. 7) Tècniques de feeling En aquest conjunt de tècniques parlarem de les formes de donar sentiment a les notes. En altres paraules una mateixa notes pot executar de diferents maneres per aconseguir diferents efectes. a ) Vibrato: Senzillament consisteix en afegir un petit tremolor a la nota. b ) Bendings: La idea bàsica del bending és aconseguir 1 semitò, to o diversos tons pressionant sense canviar de trast. És a dir estant en do es podria tocar un re sense variar la mà de lloc simplement estirant la corda, la qual cosa produeix la sensació de pujar en l'escala musical. El prebending se'l coneix com a l'acte de forçar primer la corda i després colpejar fent que el so sigui el de la corda estirada la qual cosa produeix la sensació de baixar.\nExemple de bendings de la cançó Johnny B. Goode de Chuck Berry.\nc) Lligats: En anglès Legato, consisteix a fer sonar dues més notes sense interrupció. Hi ha dos tipus de lligats el hammer on i pull off:. - Hammer-On: consisteix a tocar una nota i sense tornar a tocar la corda trepitjant una nota ascendent. - Pull-Off: consisteix en primer tocar una nota trepitjada i aquesta es deixa anar fent sonar un trast que ja ha estat trepitjat amb anterioritat. http://www.youtube.com/watch?v=TQyN7HXrcMU d) Encadenaments: Consisteix a arrossegar la nota des d'un trast a un altre. En anglès se'l coneix com slide. Per descomptat hi ha slide ascendent i descendent. e) Acords arrossegats: La guitarra és l'únic instrument en el qual es poden arrossegar acords amunt i avall. És similar a un slide a diferència que s'arrossega tot el conjunt de notes d'una posició a una altra.\n8) Tècnica de Double Stop Pinch: En aquesta tècnica la idea consisteix a tocar dues notes simultàniament, és a dir consisteix en tocar dues cordes alhora. Chuck Berry és un bon exemple.\nFragment de la cançó Johnny B. Goode de Chuck Berry.\nRecursos tècnics En aquest conjunt de tècniques ens referirem a aquelles que parteixen de la utilització dels recursos menys usuals de la guitarra com el switch de les pastilles, els reguladors de volum, l'ús d'efectes, el sustain, la palanca o l'amplificador. 9) Tècniques d'efectes Consisteix a utilitzar qualsevol efecte o recurs on la guitarra produeixi un so no convencional. Tom Morello, Dave Gilmour i Jimmy Hendrix són bons exponents i han estat reconeguts com els més innovadors i originals en aquest sentit. Solen utilitzar pedals entre els efectes més comuns trobem el delay, overdrive, chorus, reverb, phase o flanger. 10) Tècniques de Wah Wah El wah wah és un pedal que en combinació amb les tècniques vistes solen exagerar o disminuir els efectes . Consisteix en un filtre que el so de la guitarra que quan varia la freqüència d'un valor baix a un alt, produeix un so similar a "UAA" o "Waa" del qual aquí obté nom. A mesura que el pedal és pressionat (+), disminueix la freqüència dels baixos realçant els aguts cosa que en combinació amb el forçament de cordes produeix un crit o plor de guitarra. En deixar el pedal obert (o), el wah wah filtra els aguts fent que es realcin els greus el que produeix un so més pesat.\nEl més destacable del pedal de wah wah es que permet exagerar i emfatitzar el que s’està tocant produint que el so sigui encara més agut o més greu la qual cosa és especialment efectiu amb distorsió. Guitarristes com Jimmy Hendrix (Voodoo Child) o Tom Morello (Bulls On Parade) han produït efectius i originals usos del wah wah. Segons es rumoreja Slash usa 8 pedals de wah wah en línia completament oberts per generar un so molt més agut del normal. Altres de les tècniques poc esmentades és la utilització del wah wah amb el tapping el que produeix un efecte "Van Halen" (Eruption).\n11) Tècniques d'acoblament Conegut en anglès com Feedback es coneix l'efecte produït per la retroalimentació que passa en un sistema quan una font sonora recull el seu propi so reintroduint-lo en el sistema. El feedback és molt utilitzat en la música rock principalment com a introducció o tancament, un exemple és la cançó dels Beatles "I feel fine" però artistes com Jimi Hendrix o Pete Townshend entre d'altres l'han fet servir més freqüentment. La millor manera d'obtenir un acoblament és tenir molta distorsió, un volum alt i anar apropant a l'amplificador amb les cordes soltes. 12) Tècniques de sustain Consisteix en l'ús del sosteniment d'una nota o so per llarg temps. Un bon exemple consisteix en la cançó d'U2 “With or without you”. 13) Tècniques de palanca La palanca s'utilitza per afluixar o pressionar les cordes, donant vibració o forçant les cordes. La idea és que les cordes es destensin, fent així que variïn el seu to. Això genera efectes i tècniques i sons com el Dive bomb, la motocicleta, The Squirel, etc.\nTècniques de volum 14) Volume swell És una forma musical coneguda com "crescendo musical". La tècnica consisteix a utilitzar el regulador de volum, la idea consisteix que la guitarra elèctrica té un so inicial molt alt (o atac), la tècnica es centra a reduir aquest atac partint d'un volum zero el qual es va incrementant gradualment o ràpidament per aconseguir un efecte diferent de l'habitual. Aquesta tècnica també se la coneix com "violining" pel so similar a un instrument de corda. 15) Killing switch Consisteix en una tècnica de guitarra elèctrica a on un micròfon (o pastilla) s'apaga i un altre es deixa a màxim volum. S'executa una nota, acord o llegat i ràpidament es canvia a un i altre. El guitarrista Buckethead popularitzar un dispositiu pel qual talla el senyal del senyal de la guitarra la qual cosa produeix el mateix efecte sense utilitzar el switch entre les pastilles. Tècniques no convencionals Ens referim a executar la guitarra d'una manera diferent a la normal. 16) Bowed guitar És un mètode en el qual la guitarra acústica o elèctrica s'executa mitjançant un arc. Similar a tocar un violoncel, o viola. A diferència d'altres instruments d'arc la guitarra té un pont més recte que dificulta la complexitat en tocar les cordes del medi. 17) Ebow Ja esmentat prèviament l'Ebow és un dispositiu que fa que la corda vibri sola el que produeix un efecte similar a un instrument de corda, al apropar-se o allunyar-se, colpejar les cordes. LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nHistòria del Rock (El so de la ciutat) -\nNom del llibre: Historia del rock, el sonido de la ciudad (desde sus orígenes hasta los años 70) Autor: Charlie Gillet Editorial: MANON TROPPO\nTu Música - Nom del llibre: Tu Música - Autor: Enrique Arias Vega - Editorial: El Periódico Los Inolvidables - Nom del llibre: Los Inolvidables - Autor: José Ramón Pardo - Editorial: Salvat Be Bop A Lula - Nom del llibre: Be Bop A Lula. Biografia del rock - Autor: Compilació d’artícles - Editorial: KAIROS S.A.\nENLLAÇOS: http://www.elalmanaque.com/videos1/musica/rock/index.htm(ok) http://historiadoreshistericos.wordpress.com/2010/05/20/una-historia-delrock-n-roll-i-de-los-comienzos-a-los-anos-80/ http://es.wikipedia.org/wiki/Or%C3%ADgenes_del_rock_and_roll http://ca.wikipedia.org/wiki/Rock_and_roll http://ca.wikipedia.org/wiki/Rock_psicod%C3%A8lic http://es.wikipedia.org/wiki/Rock#A.C3.B1os_1970 http://ca.wikipedia.org/wiki/Grunge http://www.publispain.com/metallica/historia.htm documental “Cuando Metallica dominaba el mundo” http://ca.wikipedia.org/wiki/Metallica http://www.youtube.com/watch?v=b3dVGSvkJI0 http://www.youtube.com/watch?v=ztoaXQHw5 AnbU http://ca.wikipedia.org/wiki/Guns_N'_Roses http://www.rockmusic.org/gnr/bio.htm LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nhttp://www.youtube.com/watch?v=rmzqmgC5tno http://www.youtube.com/watch?v=C39KY_G7Hk0 http://www.todomusica.org/queen/ http://www.biografiasyvidas.com/biografia/b/beatles.htm http://www.biografiasyvidas.com/biografia/r/rolling.htm http://www.todomusica.org/the_rolling_stones/ http://www.todomusica.org/the_who/ http://www.rollingstone.com/music/artists/led-zeppelin/biography http://www.coveralia.com/biografias/Led-Zeppelin.php http://ca.wikipedia.org/wiki/Led_Zeppelin http://www.todomusica.org/led_zeppelin/ http://www.todomusica.org/nirvana/ http://www.biografiasyvidas.com/biografia/n/nirvana.htm http://www.todomusica.org/deep_purple/ http://docentes.leer.es/files/2009/05/brevehistoriaguitarraelectrica2.pdf http://www.maquinas-musica.com/guitarras/ http://guitarramania.wikispaces.com/Historia+de+la+guitarra+el%C3%A9ctri ca http://ca.wikipedia.org/wiki/Guitarra_el%C3%A8ctrica http://www.biography.com/people/robert-johnson-9356324 http://www.robertjohnsonbluesfoundation.org/biography http://ca.wikipedia.org/wiki/Robert_Johnson http://www.biografiasyvidas.com/biografia/b/berry_charles.htm http://ca.wikipedia.org/wiki/Chuck_Berry http://www.biografiasyvidas.com/biografia/k/king_bb.htm http://ca.wikipedia.org/wiki/B.B._King http://ca.wikipedia.org/wiki/Keith_Richards http://ca.wikipedia.org/wiki/Jeff_Beck http://www.coveralia.com/biografias/Jeff-Beck.php http://ca.wikipedia.org/wiki/Eric_Clapton http://www.biografiasyvidas.com/biografia/c/clapton.htm http://www.biografiasyvidas.com/biografia/h/hendrix.htm http://ca.wikipedia.org/wiki/Jimi_Hendrix http://ca.wikipedia.org/wiki/Jimmy_Page http://ca.wikipedia.org/wiki/Carlos_Santana http://www.todomusica.org/santana/ LA GUITARRA ELÈCTRICA I EL ROCK N’ROLL\nhttp://ca.wikipedia.org/wiki/Ritchie_Blackmore http://stratogringo.blogspot.com.es/2013/03/ritchie-blackmore-biografia.html http://ca.wikipedia.org/wiki/Eddie_Van_Halen http://www.todomusica.org/van_halen/ http://www.allmusic.com/artist/eddie-van-halen-mn0000146544/biography http://es.wikipedia.org/wiki/Randy_Rhoads http://ca.wikipedia.org/wiki/Stevie_Ray_Vaughan http://www.musica.com/letras.asp?info=67834&biografia=12788&idf=5 http://ca.wikipedia.org/wiki/Yngwie_J._Malmsteen http://www.biografiasyvidas.com/biografia/m/malmsteen.htm http://es.wikipedia.org/wiki/Slash_(m%C3%BAsico) http://www.biografias.es/famosos/slash.html http://ca.wikipedia.org/wiki/Joe_Satriani http://www.guitarristas.info/reportajes/joe-satriani-monografico-estilo-saltofama/1236 http://www.guitarristas.info/reportajes/steve-vai-hombre-mito-1/3198 http://ca.wikipedia.org/wiki/Steve_Vai http://sologuitarristas.blogspot.com.es/2007/12/biogrfia-steve-vai.html http://www.escribircanciones.com.ar/icomo-componer-musica/116-tecnicasde-guitarra.html http://www.taringa.net/posts/musica/1969458/Tecnicas-de-GuitarraElectrica-Avanzadas.html\nLa Guitarra elèctrica i el rock n'roll\nAutor: Bernat Piquer | Tutor: Ricard Mirabete | Tema: Música