SorroBloc: d’agost 2014\nFeia temps que ho dèiem i finalment ens vam decidir a visitar-lo.\nÉs el Museu del Modernisme Català que hi ha a Barcelona, al carrer de Balmes, 48.\nEstà situat als baixos d'un edifici també modernista projectat per Enric Sagnier entre 1902 i 1904,\njust davant per davant del Seminari, entre els carrers Consell de Cent i Diputació.\nEl museu te una superfície de 1.000 m2 dividits en dues plantes. A la planta baixa s'exposa la secció de mobiliari, amb esplèndides obres de Joan Busquets, Gaspar Homar, i Antoni Gaudí.\nA la planta inferior, i en un ambient més íntim, es troba la secció de pintura i escultura, amb obres de Ramon Casas, Santiago Rusiñol, Joaquim Mir, Josep Llimona o Eusebi Arnau, escultor que va treballar en la decoració de construccions molt rellevants com el Palau de la Música o l'Hospital de la Santa Creu i Sant Pau,\naixí com també trobarem magnífics vitralls...\nL'MMCAT és l'únic museu dedicat exclusivament al modernisme català.\nActualment hi ha també una Exposició temporal: Amb ulls de dona. Lluïsa Vidal, la pintora modernista, fins el 5 d'octubre\nUs recomano la visita, val molt la pena, si és que encara no coneixeu el museu...\nPublicat per Salvador a les 16:39 1 comentarios\nEtiquetes: Barcelona, escultura modernista, mobiliari modernista, modernisme, Museu del Modernisme, pintura modernista\nColls - Valls - Crevasses - Gorges - Avencs - El tribut de les tres Vaques... (05)\nL'últim dia de la nostra estada per aquestes valls pirinenques navarreses, era el diumenge 13 de juliol, i les previsions del temps avui sí que eren favorables, per tant vam decidir fer la ruta que feia dies anàvem ajornant pel mal temps, ja que transcorre per les parts més altes de muntanya de la regió, amb un interès afegit, que avui se celebrava una festa ancestral de més de 600 anys d'antiguitat, la del Tribut de les Tres vaques, de la que en parlarem més endavant.\nTot i que això comportava també un inconvenient afegit, que és la multitud de cotxes, motos, bicicletes, etc., circulant per aquestes carreteres...\nSortim, doncs, cap a Ochagavia i enfilem la carretera que puja cap el alto de Laza, i una mica abans d'arribar, trenquem a l'esquerra per la variant NA-2011 que s'enfila fins al Port de Larrau.\nEl dia és esplèndid i en arribar al port fem una aturada per contemplar el paisatge i la vertent francesa de Larrau. Fa un vent molt fort i realment fred.\nDesprés d'una breu parada, iniciem el descens per una carretera amb un fort pendent vertiginós\nque ens portarà primer fins al poble de Larrau, després passarem per Laugibar i agafarem el trencall per anar a visitar la Crevasse d'Holzarté.\nHi havia una gran quantitat de gent que iniciava el camí cap al fons d'aquesta vall, però el camí era super fangós degut a tota la setmana anterior de pluges, i després de reconsiderar el tema amb la Marta...\nvam decidim aturar-nos aquí...\ni no seguir invertint hores en aquesta multitudinària passejada, i dirigir-nos millor cap al destí següent, que prometia ser més atractiu i menys concorregut, les Gorges de Kakuetta.\nEnfilem doncs, a la dreta, una carretera secundària D-113, que prové de Tardets-Sorholus i va cap a la frontera amb Navarra, pel Col de la Pierre St. Martin.\nA l'alçada del municipi de Sainte Engrâce, trobem el parking on deixar el cotxe per iniciar la visita. Paguem l'entrada corresponent i iniciem la caminata, al principi força feixuga, ja que cal superar una mena de montícul amb un fort desnivell de pujada i després de baixada, fins arribar al nivell del torrent.\nUn cop arribats al nivell del llit del torrent, un petit túnel ens introdueix de ple dins la gorja de la Kakuetta, i aquí comença l'espectacle...\nEs un forat de natura realment sorprenent...\nNo calen massa paraules per quedar bocabadats davant el que veiem...\nRealment, tot un espectacle, una visita molt recomanable, tot i que nosaltres no vam acabar d'arribar al final de tot, no sabem encara quan de tros faltava, però teníem gana i estàvem cansats, i havíem de refer tot el camí de tornada altre vegada i tornar a superar la pujada i baixada inicial, realment engorrosa.\nEn el petit bar que hi ha a l'entrada del recinte vam menjar una mica per refer les forces i continuar la nostra ruta.\nSortint d'aquests indret, aturem un moment el cotxe per prendre una foto del bonic lloc de Sainte Engrâce\nSeguim la ruta en direcció a la frontera, cap al Col de Soudet i finalment arribem al Col de la Pierre Saint Martin, on hi ha una animació extraordinària. En un gran tendal hi ha molta gent de les dues valls fent un àpat col·lectiu, i fora del tendal, hi ha petits grups que cadascú fa la seva barbacoa i mengen carn i botifarres, i beuen cervesa i vi, etc.\nS'està celebrant l'àpat posterior a la gran cerimònia del matí,\nla del "Tribut de les Tres Vaques"\nEl Tribut de les Tres Vaques és una cerimònia que reuneix als veïns de les valls de Baretous (Bearn, França) i de Roncal (Navarra,Espanya) en el punt anomenat «Piedra de Sant Martín» situat en el serral d'Ernaz el dia 13 de juliol de cada any, i durant la qual els primers lliuren tres vaques als segons. Es tracta d'un tribut o compensació que els pastors del cantó francès fan als pastors del Roncal perquè el bestiar pugui gaudir de les aigües i de les pastures.\nEstà considerat el tractat en vigor més antic d'Europa. Es desconeix des de quan data aquesta cerimònia, que en tot cas és molt anterior a la sentència de 1375, en la qual es basa en l'actualitat la seva realització. Per tant, aquesta sentència certifica la seva existència des de fa 639 anys, registrant-se la mateixa de forma contínua. Només al segle XVII es produeixen seriosos problemes en la seva continuïtat i posteriorment es produeixen petits incidents o retards en relació als esdeveniments bèl·lics de la zona.\nEncara que tradicionalment es denomina tribut, no és tal per no existir vassallatge, sinó que es tracta d'un acord entre iguals, un contracte bilateral.\nEl 24 de gener de 2011 el Govern de Navarra ho va declarar Bé d'Interès Cultural Immaterial.\nEls representants del Roncal -amb abillament tradicional, barret roncalés, capot negre, valona i calçons curts- i els de Baretous -amb vestit de diumenge i amb la banda tricolor francesa croada al pit- es reuneixen entorn de la fita 262, que substitueix a la desapareguda "Piedra de Sant Martín" en 1858, cadascú al seu territori en el fronterer serral de Ernaz a 1.721 m.\nL'alcalde de Izaba, president de l'acte, pregunta tres vegades als baretonessos si estan disposats a pagar el Tribut de les Tres Vaques de dos anys, del mateix pelatge i cornamenta, i sense tatxa ni lesió alguna. Els preguntats responen que sí en tres ocasions.\nSeguidament un dels alcaldes baretonessos col·loca la mà dreta sobre la pedra o fita i posant la seva damunt un roncalés, i així es van alternant els altres representants. L'últim a posar la seva és l'alcalde d'Izaba, que pronuncia les paraules:\nA les que responen amb les mateixes paraules els de la vall veïna. Tot seguit es procedeix al reconeixement de les vaques pel veterinari d'Izaba, que una vegada declarades sanes, es repartiran dues per a la vila d'Izaba i l'altra cada any toca alternativament a un pels pobles de Urzainki, Uztarroze i Garde. A continuació el regidor d'Izaba lliura el corresponent rebut i es procedeix al nomenament anual de quatre guardes per a la custòdia dels llocs de pastura d'Ernaz i Leja, als quals se'ls pren jurament. Després demana als que tinguin alguna cosa que al·legar que facin un pas al capdavant i ho facin.\nL'acta és formalitzada pel secretari que certifica i signen els representants, primer els de Roncal seguits pels de Baretous. També signen com a testimonis algunes personalitats assistents.\nPosteriorment els roncalessos ofereixen un banquet als seus veïns amb carner rostit com a plat fort. En l'actualitat, després de la cerimònia les vaques tornen al seu territori i es dóna l'equivalent al seu valor monetari del mercat. En els últims anys aquest acte que amb prou feines dura uns minuts, s'ha popularitzat, atraient a milers de persones.\nI és en aquest punt on reprenc la meva narració, nosaltres vam arribar quan tothom estava ja en ple àpat,\nperò he volgut deixar constància d'aquesta simpàtica festa, segurament força desconeguda fora d'aquestes valls pirinenques, però que té el sabor d'aquelles tradicions ancestrals que val la pena que s'hagin anat conservant.\nVaig retratar la pedra que és la que al llarg dels anys serveix per testimoniar i certificar el tractat... i que no és altra que una de les fites frontereres d'aquest sector.\nLa boira envaïa una mica l'indret, però vam poder assaborir encara l'ambient de festa mentre descansàvem una estona de tot l'itinerari, abans de emprendre la baixada cap al nostre punt de partida.\nVa ser en arribar de nou a Ochagavia, quan vam seure a la vora del riu Irati, a prendre una beguda i descansar,\ntot comentant i recordant el que havíem viscut en aquesta darrera jornada de les nostres vacances per terres navarreses.\nL'endemà tocava fer maletes, acomiadar-nos de la família d'Ibilcieta, i carretera per tornar a Barcelona, però abans farem una breu paradeta a l'emblemàtic lloc dels Mallos de Riglos. Visita obligada.\nAquí acaba definitivament aquesta crònica navarresa...\nPublicat per Salvador a les 17:08 0 comentarios\nEtiquetes: crevasses, El Tribut de les Tres vaques, Gorges de Kakuetta, Holzarte, Isaba, Larrau, Navarra, Pierre Saint Martin, Pirineu navarrès, Roncal


L’estació a mig construir Ernest Lluch (L5) obrirà el 2021\nLa futura estació de metro Ernest Lluch (L5) connectarà amb la parada homònima de tramvia / Wikipèdia - Josep Maria 15\nLa Generalitat treu a licitació els treballs pendents per obrir la parada de metro, que està situada entre les de Collblanc i Pubilla Cases\nEl Departament de Territori i Sostenibilitat ha obert la licitació de les obres d’arquitectura i instal·lacions de la nova estació d’Ernest Lluch de l’L5 de metro, situada just a la frontera entre Barcelona i l’Hospitalet de Llobregat. Aquesta actuació permetrà completar l’estació, que ja té executada l’obra civil, amb la previsió que entri en funcionament durant el 2021. La licitació, per un import de 15,8 milions d’euros, se sumarà a una altra menys costosa durant el 2019 per completar les obres d’arquitectura i instal·lacions. El cost global és de 17,2 milions.\nLa nova parada de l’L5 permetrà la correspondència amb les línies T1, T2 i T3 del Trambaix i se situa entre dues estacions, Collblanc i Pubilla Cases, distanciades 1.200 metres entre elles. És un dels trams més llargs entre estacions que existeix actualment a la xarxa de metro, on la mitjana és de 700 a 800 metres. Les obres d’infraestructura es van acabar fa més de cinc anys. Els treballs que ara s’impulsen inclouen el condicionament interior, la formació dels accessos, l’arquitectura, els acabats i les instal·lacions, a banda de les construccions auxiliars de la nova estació (escales, ascensors, pous de ventilació i andanes). També inclouen un nou pou de ventilació i un conjunt d’actuacions de reforç i drenatge de la infraestructura. El termini d’execució és de 24 mesos.\nL’estació disposarà de tres nivells: carrer, vestíbul i andanes. El vestíbul, amb un accés per municipi a banda i banda del carrer de Collblanc, se situa a la cruïlla de la parada homònima del Trambaix. A l’altre extrem de l’estació, a la cantonada amb el carrer d’Ernest Lluch de l’Hospitalet de Llobregat, s’emplaçarà la sortida d’emergència.\nTMB es disculpa per un tuit de resposta a un usuari fet en català\nLa piulada ha sigut esborrada al cap d'una estona quan l'interlocutor ha contestat amb normalitat en la mateixa llengua\nEls vehicles seran de la línia H16, que serà totalment elèctrica a partir de 2019


Jaume Barberà - «Emergencia nacional» | NacióDigital\n«Com que aviat hi haurà les municipals i europees, els partits aniran fent la gara-gara per no ensenyar les seves cartes. Ja ho faran després del dia 26 de maig»\nper Jaume Barberà, 29 d'abril de 2019 a les 19:30 |\nJa feia dies que les sirenes d'alarma sonaven sense parar en pobles i ciutats de tot Espanya. L'amenaça del retrocés era real, les tres dretes podien sumar i, amb la suma, drets i conquestes socials se n'haurien anat en orris, a més de significar de facto una nova renacionalització d'Espanya o reconquesta, com així agrada dir-ho als de VOX, un partit de toreros, militars i filofranquistes, segons els diari italià La Stampa. Davant de l'amenaça, doncs, el PSOE es va convertir ahir en el partit del vot útil, l'únic capaç d'aturar les hordes assedegades de venjança.\nL'altíssima participació avala allò que s'ha dit, que l'electorat va interpretar que aquestes eleccions no eren unes eleccions més, sinó que hi havia moltes coses en joc. De moment, es pot dir que la "reconquista" haurà d'esperar, si és que algun dia arriba. Només per això, per haver resistit, cal felicitar-nos tots, i, especialment, el PSOE, guanyador a Espanya i ERC a Catalunya.\nDes d'aquesta mateixa secció, vaig celebrar la caiguda de Rajoy i la investidura de Sánchez, malgrat les crítiques d'alguns elements de la convergència "cuperitzada" i dels de la penya del "com pitjor, millor". Ara, Sánchez ha guanyat unes eleccions generals. I ho ha fet amb contundència, amb un 12% més de vots que el Partit Popular i 57 escons més. Sánchez, aquest supervivent que l'establishment socialista no volia i que, avui, ha tornat a fer el PSOE guanyador 11 anys després. Déu n'hi do! I, a més, ha aconseguit majoria absoluta al Senat, és a dir, que per molt que vagin a l'Almudena els de Casado, els de Rivera i els d'Abascal, no hi haurà 155 si el PSOE no vol.\nSi el PSOE és el gran guanyador a Espanya, el PP n'és el gran perdedor. Per no escriure el que ja se sap, és a dir, els resultats, només dir que la derrota al PP li costarà 257.430 euros al mes, segons eldiario.es. I ja no tenen Bárcenas.\nPerò hi ha més perdedors com, per exemple, Podem i En Comú Podem. Perdre un milió i mig de vots i 29 diputats no és una cosa que passi cada dia.\nEl més normal seria que el PSOE intentés fer govern amb Podemos i amb ERC. PSOE, primer partit a Espanya, ERC, primer partit a Catalunya i En Comú Podem, segon partit. Això seria el més normal: un tripartit, el mateix que hi podria haver a Catalunya uns mesos després. Però aquí hi ha un problema, i greu, per no dir molt greu: els presos, els exiliats i la sentència que vindrà. Poca política es podrà fer a Espanya fins que no se solucioni una anomalia democràtica: que el guanyador de les eleccions a Catalunya el 2017 sigui a Waterloo i que el guanyador de les eleccions al Congrés d'ahir sigui a la presó.\nEm temo que, com que aviat hi haurà les municipals i europees, els partits aniran fent la gara-gara per no ensenyar les seves cartes. Ja ho faran després del dia 26 de maig.\nMentrestant, algunes reflexions. Primer, com també s'ha dit més d'una vegada aquí, ERC, després del 21-D, és la força política que amb més claredat ha dit les coses com són i no com es voldria que fossin. ERC ha entès que no s'avança sense tenir en compte la correlació de forces i, per tant, observa amb més atenció la realitat sense abusar de la poesia. El canvi de tàctica d'ERC va enfurismar d'allò més els hiperventilats fins a l'extrem que alguns van demanar que Junqueras fos jutjat en plaça pública.\nAvui, ERC és el primer partit a Catalunya en unes eleccions generals a més de 500 mil vots de la Convergència "cuperitzada", una Convergència sense rumb que ha perdut, fins i tot, Ramon Tremosa, que s'ha quedat sense escó. Justament Tremosa, un dels eurodiputats, quan ho era, amb més capacitat de treball i amb més experiència política.\nMés coses. En les eleccions al Parlament, el 21-D de 2017, JxCat, ERC i CUP van aconseguir 2.079.340 vots. Podien votar 5.554.394 ciutadans i ho van fer 4.392.891 electors, és a dir, el 79,09%.\nEn les eleccions d'ahir, ERC, JxCat i Front Republicà van aconseguir 1.626.001 vots. Podien votar 5.348.450 ciutadans i ho van fer 4.149.485, és a dir, el 77,58%. Segur que aquestes dades, molt poc comentades, no han passat desapercebudes en més d'una seu de partit polític. Sí, ja ho sé, són eleccions diferents, però el fet que les d'ahir també fossin d'emergència i que la participació en unes generals a Catalunya en relació a les del 2016 augmentés un 12% no s'hauria de menystenir, com tampoc s'hauria de menystenir que el 54% dels electors de Catalunya han fet costat a forces polítiques que defensen un referèndum.\nI per acabar, una altra dada, ja només queden tres països de la Unió sense ultradreta al Parlament: Irlanda, Portugal i Malta.


De dilluns a divendres de 08:00 a 14:00 hores i de 15:00 a 17:00 hores\nVISITA GUIADA A BERTHA\nLa visita és sempre a les 11:00 hores amb reserva prèvia.\nPossibilitat d’esmorzar amb reserva prèvia.\nWINE BAR – BAR DE VINS\nHorari del Bar de Vins i Caves:\nObrim els Dissabtes i Diumenges de 12:00 fins a les 15:00 hores\nÉs necessari una reserva prèvia\nCap de Setmana: de 10:00 a 15:00 hores.\nDilluns a Divendres: concretar amb oficines al tel 938911091 o per email a hola@cavabertha.com . Horari de 08:00 a 14:00 hores\nVisita la nostra botiga per beneficiar-te de promocions i activitats.


(S'ha redirigit des de: Emirat maghrawa de Sigilmasa)\nIbn Khaldun dóna com a llar dels maghrawes la regió del Chelif, al nord-oest d'Algèria, entre la Mediterrània i les muntanyes Ouarsenis, i fins a Tlemcen a l'oest. Lleó l'Africà els situa en aquesta zona, a uns 65 km de Mostaganem, que sembla que hauria estat el seu port. Vivien com a nòmades però tenien fortaleses i establiments permanents (almenys als segles XIII i XIV).\nSegons Ibn Khaldun el cristianisme es va difondre (ell diu imposar) en temps del francs (que eren els romans o els bizantins). Vers el segle vii o el VIII es van convertir a l'islam i foren una de les primeres tribus berbers a adoptar aquesta religió. En aquest temps els seus governants eren el clan dels Banu Khazar, descendents de Khazar ibn Haf ibn Sulat ibn Wanzamar ibn Maghraw. Ibn Khaldun dona una llista incompleta dels sobirans d'aquesta dinastia que va governar els territoris de Fes a Sigilmasa (i a més a Tripolitana). Una altra llista existent és encara menys completa. Segons aquestes llistes Sulat ibn Wanzamar era el cap en temps del califa Uthman (644-656) i fou fet presoner en un combat amb els àrabs vers 647/648. Enviat al califa aquest li va concedir la gràcia i es va fer musulmà; fou al retorn al seu país quan fou nomenat cap de la tribu. Segons Ibn Khaldun en aquest temps vivien a Algèria oriental. A la mort de Salat el va succeir el seu fill Hafs ibn Sulat que va esdevenir cap d'altres tribus zenetes probablement les restes dels Djarawa dels Aures que havien seguit a la Kahina que es van posar a les ordes dels seus parents maghrawes. Al segle viii Hafs fou succeït pel seu fill Khazar ibn Hafs que va donar nom a la dinastia dels Banu Khazar. Khazar es va aprofitar de la revolta de Maysara al Magreb occidental (739/740) i del subsegüent afebliment dels governadors àrabs de l'Ifriquiya (amb seu a Kayrawan o Kairuan) per estendre la seva autoritat a tots els zenetes nòmades del Magreb central excepte els Banu Ifran de Tlemcen arribats vers el 760 i que van formar un imamat a Tlemcen.\nEmirat maghrawa de Tlemcen[modifica]\nEl 950 els maghrawa van passar a dependre dels zírides, governadors fatimites d'Ifriquiya, i per tant la ciutat de Tlemcen. El 971 els maghrawes eren expulsats de la regió de Tlemcen després d'una greu derrota, però es van refer i uns anys després, probablement vers 975 tornaven a Tlemcen i ocupaven la ciutat de la que van haver de fugir davant l'ofensiva de l'emir Bulugguín ibn Ziri del 979.\nEmirat maghrawa de Fes[modifica]\nEmirat maghrawa de Sigilmasa[modifica]\nEl 977 ja dominaven la ciutat on Khazrun va fer proclamar la sobirania dels omeies de Còrdova i va enviar el cap del darrer midràrida a la capital del califat. Poc després va rebre un diploma d'investidura del hadjib Almansor (el primer ministre del califat omeia). La dinastia va conservar el poder a aquesta regió fins a l'arribada dels almoràvits excepte la breu ocupació zírida (979-980).\nEmir maghrawes de Sigilmasa[modifica]\nEmirat maghrawa d'Aghmat[modifica]\nSegon emirat maghrawa de Tlemcen[modifica]\nEmirat maghrawa de Sus al-Aksa[modifica]\nEls darrers maghrawa del Marroc[modifica]\nEmirat maghrawa del Chelif (Awlad Mandil)[modifica]\nEl governador del Chelif, Mandil ibn Abd al-Rahman, nét d'Abu Nas, vivia a final del segle xiii i començament del XIII. Es va apoderar del territori del riu Wamsharis i de Médéa (Lamdiya) i les regions a l'entorn i va fundar una dinastia anomenada a les fonts àrabs com Awlad Mandil. Mandil fou derrotat pel mallorquí Yahya Ibn Ghaniya i fou fet presoner morint en captivitat el 1225/1226.\nEls maghrawa al Zab i el Constantinès[modifica]\nEl 1068 al-Bakri esmenta que els Banu Maghrawa i els Banu Izmarti, dues tribus maghrawes, residien prop de Biskra i els segons tenien emirs de la família dels Banu Khazar. Al-Bakri esmenta alguns lloc relacionats amb els maghrawes. Un cap maghrawa, Abu Zaghil al-Khazari apareix assetjant la població de Waghlanat (després Ouriel) al sud de Biskra, que estava habitada segurament per ibadites. Vers 1075/1076 els maghawes i altres grups zenetes del Zab es van aliar a grups hilalians per saquejar diverses poblacions a la regió, sota la direcció d'al-Muntasir ibn Khazrun, emir dels zenetes de Trípoli que es va establir a Waghlanat. Els habitants van demanar ajut a l'emir hammàdida al-Nasir ibn Alannas (1062-1089) que va enviar al seu fill al-Mansur el qual va destruir Waghlanat; poc després al-Muntasir fou enganat per Arus ibn Sindi, senyor de Biskra, que el va capturar i matar i el seu cap enviat a al-Nasir.\nEls maghrawa del Wadi Righ[modifica]\nEmirat maghrawa de Gafsa (dinastia Banu l-Rand)[modifica]\nEmirat maghrawa de Trípoli (dinastia Banu Khazrun)[modifica]\nCom s'ha vist abans al parlar del Zab, el 989/990 un membre de la nissaga dels Banu Khazar, de nom Said ibn Khazrun ibn Falful, molest per la política omeia (aleshores els maghrawes, governats pels Banu Khazar, estaven sotmesos al califat omeia de Còrdova) que afavoria a altres membres de la família (singularment als germans Mukatil i Ziri ibn Atiyya, vegeu "Emirat maghrawa de Fes") es va dirigir a Ashir a la residència de l'emir zírida al-Mansur ibn Bulugguín (984-996) del que va rebre el govern de Tubna, al Zab. Els zírides eren els delegats fatimites a Ifriquiya, per tant rivals dels omeies.\nEl 1010 Warru va deixar el govern de Nafzawa al seu germà Khazrun ibn Said i es va revoltar, agafant el control de bona part de la Tripolitana i el sud d'Ifriquiya; va seguir una guerra en la qual Warru no va poder ocupar Trípoli que va restar en mans de Muhammad ibn al-Hassan, el governador zirida (1009-1014). El 1013 o 1014 Warru es va sotmetre i va morir als pocs mesos (1014/1015). L'emir zírida va nomenar governador a Abu Abdallah ibn al-Hassan (vers 1014-1022) mentre els maghrawa es van dividir per la direcció de la tribu entre dos candidats: Khalifa ibn Warru i Khazrun ibn Said, germà de Warru que va deixar el govern de Nafzawa per lluitar pel càrrec. La guerra que va seguir fou guanyada per Khalifa que es va apoderar del campament del seu rival; Khazrun va fugir a Egipte a la cort del califa fatimita, on els seus fills Said i al-Muntasir van passar la joventut.\nLlista d'emirs dels maghrawes (dinastia Wanzamar, després anomenada Banu Khazar)[modifica]\nEmirs maghrawes de Tlemcen[modifica]\nEmirs maghrawes de Fes[modifica]\nEmirs maghrawes de Sigilmasa[modifica]\nEmirs maghrawes d'Aghmat[modifica]\nEmirs Awlad Mandil del Chelif[modifica]\nMandil ibn Abd al-Rahman vers el 1190-1225/1226\nAl-Abbas ibn Mandil, 1226-1249\nMuhammad I ibn Mandil 1249-1263\nUmar ibn Mandil 1269-1278\nThabit ibn Mandil 1278-1294\nMuhammad ibn Thabit 1294-1295\nRashid ibn Thabit ibn Mandil (rebel) 1295-1299\nUmar ben Waghram ben Mandil vers 1299-1303\nRashid ibn Muhammad ibn Thabit 1303-1310 (rebel 1307-1310)\nAli ben Rashid (rebel 1310) vers 1348-1352\nHamza ibn Ali 1371-1372, emir de Titteri 1372-1373\nEmirs Banu-l Rand de Gafsa[modifica]\nEmirs maghrawes de Trípoli[modifica]\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Maghrawa&oldid=18994756»


Jesús García Pitarch encara no inscriu a Nani i l’entrenador del Porto s’interessa per Santos\nL’inici de setmana ha portat prou novetats en el València a part del triomf d’ahir. En primer lloc, els nous incorporats (Montoya, Suárez, Medrán) han sigut inscrits i, per tant, van estar a la disposició del tècnic Pako Ayestarán ahir en el partit contra Las Palmas, que el club che va perdre per 2-4. Pel seu costat, Nani serà inscrit aquests dies per a estar disponible contra l’Eibar, ja que anit no va poder jugar a causa de la sanció que arrossega des del Fenerbahçe.\nEn segon lloc, sembla que aquests dies es tancarà el capítol del Fair Play Financer i la necessitat de cobrir-ho per part del club. S’ha aconseguit un contracte televisiu i, si es fan les operacions oportunes, ja començarien a quadrar els comptes, a més que Orbán i Santos (no van ser convocats per al partit contra els canaris), sumant-se a Abdennour, poden ser opcions de venda. No obstant això, són Abdennour i Santos els que estan més prop de la porta d’eixida del Mestalla d’acord a la necessitat de vendre a un jugador perquè arribe un altre central per a inscriure, sense —òbviament— massa despeses.\nI quin és l’equip interessat per aquests dos defenses que no han rendit el que s’esperava? Ni més ni menys que el Oporto de Nuno Espírito Santo, com a consigna A Bola, dos jugadors que coneix del seu pas pel València i que a més va ser decisiu en el seu traspàs. Sembla que l’entrenador portugués segueix confiant en el tunecí (amb un valor de mercat de 10 milions d’euros) i el brasiler (5 milions), aquest últim amb més opcions perquè el primer és més car. És l’Everton, interessat fa dies, el més relacionat amb Abdennour perquè és un equip amb més poder adquisitiu, per la qual cosa sembla més probable l’eixida de Santos a Portugal que la de Abdennour a Anglaterra.\nEls dubtes es dissiparan mentre passen els dies i s’acosta el final de mes.


Trastorn d'Ansietat per Enfermetat o Hipocondria - Gabinet Psicològic Mataró\nEts aquí: Inici1 / Blog2 / Notícies3 / Trastorn d’Ansietat per Enfermetat o Hipocondria\nTrastorn d’Ansietat per Enfermetat o Hipocondria\nEls trastorns relacionats amb símptomes somàtics engloben una sèrie d’alteracions heterogènies que comparteixen la manifestació de problemes relacionats amb el cos (dolor, fatiga, símptomes motors…), preocupació diversa sobre aquests i malestar emocional accentuat (en forma d’ansietat principalment). Així, la “somatització” es podria descriure com la tendència a experimentar i expressar malestar psicològic en forma de símptomes somàtics que el subjecte interpreta erròniament com a signe d’alguna malaltia física severa i, en conseqüència, sovint sol·licita assistència mèdica per a ells.\nDins d’aquests hi ha la Hipocondria o Trastorn d’Ansietat per Enfermetat. Tot i que tots podem tenir una idea de la seva caracterització, els manuals diagnòstics la defineixen com la preocupació per patir o contraure una malaltia greu, que s’acompanya d’un grau elevat d’ansietat sobre la salut, i de comportaments excessius com anar repetidament al metge, o evitació. A més, és important destacar que en aquesta patologia no hi ha símptomes somàtics o, si hi són presents, són únicament lleus. I si hi ha afecció mèdica real, la preocupació es considera excessiva. Afecta a entre un 1,3 i un 10% de la població, presentant una prevalença similar entre homes i dones. A més, acostuma a iniciar-se a l’edat adulta mitjana primerenca, amb tendència cap a la cronificació. Junt amb això, com a factors de risc s’ha destacat la presència d’estrès vital accentuat, i les experiències d’abús o malaltia greu durant la infància.\nD’aquesta manera, la persona, davant el mínim símptoma físic o qualsevol estímul que impliqui connectar amb la possibilitat de patir alguna patologia, entra en una espiral negativa, en què realitza una interpretació magnificada a causa de la por de patir una enfermetat, fet que produeix una sèrie de símptomes d’ansietat que poden alimentar la idea que alguna cosa està malament al cos, tancant el cercle. Per això, el tractament haurà d’anar encarat a treballar, no només l’elevada activació amb tècniques de regulació emocional i de gestió de l’ansietat, sinó la part cognitiva; és a dir, tots aquells pensaments que assalten aclaparadorament la consciència i que ens porten a realitzar hipòtesis cada cop més significatives.\nLa Teràpia Cognitiu-Conductual és una alternativa molt eficaç i amb nivells elevats d’evidència per a la Hipocondria. Hi ha diferents programes proposats per diversos autors (Kellner, Salkovskis, Barsky…) que han mostrat clarament la seva utilitat. Al Gabinet Psicològic Mataró trobaràs professionals amb aquesta i altres especialitats que et permetran obtenir ajuda i informació per al que necessitis. No ho dubtis i contacta amb nosaltres, t’ajudarem.\nhttps://gabinetpsicologicmataro.cat/wp-content/uploads/2021/12/60035e20d3591.jpeg 704 1170 Gabinet Recepció https://gabinetpsicologicmataro.cat/wp-content/uploads//2019/07/logo_negreEditado.png Gabinet Recepció2021-12-17 13:57:162021-12-17 13:57:16Trastorn d’Ansietat per Enfermetat o Hipocondria\nProblemes emocionals i símptomes subclínics En què consisteix l’Economia de Fitxes?


Diseño Gráfico - Resumen (Producció... by Paquita Ribas 2868 views\nMatemàtiques per a la Multimèdia II... by Paquita Ribas 3681 views\nXarxes Multimèdia - PAC 1 solució -... by Paquita Ribas 5186 views\nMatemàtiques per a la Multimèdia II... by Paquita Ribas 4002 views\nFotografia Digital - Resum mòdul 2 by Paquita Ribas 1326 views\n1. GESTIÓ DE PROJECTES MÒDUL 5 – EXECUCIÓ DEL PROJECTE L’execució representa la gestió del dia del projecte, des del seu llançament fins al seu acabament. Inclou la producció dels lliurables. Executar és portar el pla a la realitat, dur a terme els processos, les activitats i les tasques previstos. No és un camí lineal. 1 – COMPONENTS I TEMES CLAU DE L’EXECUCIÓ L’execució se sosté per quatre pilars: - Les metodologies i els coneixements tècnics propis de cada projecte - Les habilitats de lideratge, comunicació, negociació i gestió del canvi - Les necessitats de control intern, tant d’aspectes tècnics com econòmics. - Les habilitats d’atenció d’incidències i resolució de problemes. La major part dels errors tenen a veure amb un desequilibri en el pes d’aquests quatre components o en el fet de no tenir-ne clar el significat. Errors habituals en la fase d’execució: - Falta d’involucració dels usuaris - No aconseguir que els equips treballin junts de forma productiva - Ús d’expressions incomprensibles per al client - La gent del client no treballa bé en equip - Desatenció d’aspectes funcionals i l’anàlisi del problema de negoci - Gran nombre d’errors en la programació per poca relació amb els equips del client - Maneres diferents de documentar i reportar - Diferents regles i procediments per a diferents membres de l’equip - Els professionals de les diferents disciplines van al seu aire. - Canvis continus sense control que consumeixen energia i creen confusió a l’equip - Instruccions contradictòries. - Descuidar les fites intermèdies i les oportunitats de mostrar amb productes reals (prototips) per a obtenir el feedback del client\n2. - Desatenció a la formació i suport a l’usuari final - Desequilibri entre cost, temps i qualitat - Equips tècnics que cerquen la perfecció sense considerar el temps i el cost - Obsessió amb el reporting - Paràlisi per anàlisi - Excés de càrrega administrativa en tasques poc rellevants - No entendre el significat del reporting i no analitzar els elements per a anticipar situacions futures - Excés d’optimisme - Ocultar la dimensió dels problemes - No comunicar els riscos - Falta de comunicació formal amb l’equip i amb el client - Excés d’informació que no facilita la comprensió de l’estatus - Responsabilitat sense autoritat - Conflictes d’assignació de recursos entre el cap de projecte i els responsables de línia del client El comportament del líder: - Coneix la seva gent, el negoci del client i el projecte - És realista: posa objectius que el seu equip pot complir - Estableix objectius i prioritats clares i simples - Segueix les coses de prop: diu qui ha de fer què i quin és el següent pas - Enriqueix les capacitats d’execució de la seva gent mer mitjà de l’entrenament coatching - Es coneix a si mateix, les seves emocions, els seu estil de direcció i la influència que pot tenir sobre els altres. 2 –ELS PROCESSOS DE GESTIÓ DE L’EXECUCIÓ DEL PROJECTE El pla de projecte constitueix la línia base per a l’execució del pla i, per tant el document. Els processos compresos en la gestió de l’execució del projecte segons el PMBOK són els següents: - Direcció i gestió integrada del projecte – es tracta del treball del director de projecte. Inclou: gestionar, integrar els diferents components de l’execució, produir els lliurables acordats, documentar i la representació davant de tercers. - Assegurament de la qualitat - Seguiment i control de la qualitat - Gestió de recursos humans – Incorporar, desenvolupar i dirigir l’equip de projecte. Obtenir l’equip que actuarà en el projecte i que no sempre coincideix amb el que es va a planificar. Assignar activitats. Integració de persones. - Distribució de la informació – Es generen documents de seguiment i documentació de reunions. Decidir a qui es distribueix i per quins canals. - Gestió de les expectatives dels interessats – S’han de identificar i establir la seva influència. Una gestió inadequada o inexistent pot fer fracassar el projecte. - Administrar les compres i els contractes\n3. 3 – DIRECCIÓ I GESTIÓ INTEGRADA DEL PROJECTE Correspon normalment al cap o director de projecte. Les activitats més importants d’aquest grup segons el PMBOK (2008) són: - Fer activitats i tasques per a complir els requisits del projecte - Crear els lliurables (productes o serveis) - Assignar, organitzar, entrenar i gestionar els membres de l’equip - Implementar estàndards de treball - Gestionar els canals de comunicació - Generar dades del projecte (costos, calendaris, progrés tècnic i de qualitat) - Documentar les peticions de canvi - Documentar i resoldre les incidències - Implantar canvis aprovats per mitjà d’accions correctives - Gestionar els riscos - Gestionar la relació amb els contractistes - Recollir i documentar les lliçons apreses per al futur. Documents necessaris per a aquesta etapa: - Informe de llançament (kick-off) del projecte - Informe d’incidències obertes (open issues) - Document de petició de canvis - Registre de canvis - Informes de progrés El llançament del projecte Una bona reunió de llançament (kinck-off Meeting) representa un 90% de l’èxit del projecte. És la primera oportunitat que té el director de projecte per a compartir amb els representants de les parts interessades i els membres principals de l’equip. Abans de començar qualsevol projecte, el gerent s’ha d’assegurar que s’han complert les fites següents: - Les expectatives dels agents involucrats s’alineen amb les de l’equip - Es confirma que no hi ha canvis d’última hora - El pla de projecte amb les principals fites, responsables i activitats ja està aprovat pels òrgans de direcció del projecte. - Els membres de l’equip ja han estat seleccionats i s’hi han incorporat - Els directors funcionals han acceptat la seva aportació al treball Després de la reunió de llançament, ha d’elaborar un informe\n5. La gestió d‘incidències S’anomenen incidències els esdeveniments inesperats que apareixen en el projecte, que el poden afectar i que requereixen la intervenció i el control del cap de projecte. Normalment no assoleixen la categoria de riscos ni requereixen que es reportin, al client, però són importants i s’han de manejar. En anglès es diuen Issues, una cosa que requereix la nostra atenció i de la qual val la pena ocupar- se. Després d’una valoració ràpida, el gerent introdueix el tema o issue en un document en què es descriuen els issues, l’impacte en el projecte, les accions per tal de resoldre’l, en quines dates i l’estat de resolució. Es issues poden estar oberts i tancats i el propietari del issue (issue owner) és qui té a càrrec la seva resolució. La gestió de canvis Els canvis augmenten l’abast del projecte i afecten al temps, el cost o la qualitat del conjunt. Els canvis en els projectes TIC solen provenir de quatre fonts: - Errors en la definició del producte, per mala comprensió de les necessitats del client - Errors en la definició del projecte per mala valoració del treball necessari - Canvis sol·licitats pel client - Canvis sol·licitats per l’equip de treball Qualsevol canvi d’abast te conseqüències immediates sobre el pla de treball, el calendari, els recursos, l’equip de treball i els riscos. Una de les funcions principals del gerent és acordar, mantenir o rectificar l’abast d’un projecte. Els canvis d’abast haurien de ser com menys millor\n6. 4 – L’ASSEGURAMENT DE LA QUALITAT El pla de projecte pot disposar o no d’un pla de qualitat. En grans organitzacions proveïdores de serveis TIC es creen departaments separates o es contracten auditors externs que vigilen el compliment dels estàndards de qualitat (auditories de qualitat) amb els objectius següents: - Identificar si s’estan aplicant les bones pràctiques de gestió - Identificar els gaps o deficiències - Compartir les bones pràctiques que s’hagin implantat en processos similars - Oferir ajuda per a la seva implementació - Contribuir a la creació d’un repositori de bones pràctiques i lliçons apreses en la gestió de projectes. Eventualment, les auditories de qualitat es poden utilitzar per a l’avaluació professional del cap de projecte i per a detectar males pràctiques o conductes deshonestes. L’assegurament de la qualitat forma part d’un programa general de millora contínua dels processos o de la qualitat. 5 – LA GESTIÓ DE RECURSOS HUMANS DEL PROJECTE Comprèn els processos dirigits a obtenir l’equip que actuarà en el projecte, inclou la integració de persones que no estan acostumades a treballar juntes. La gestió de les persones, la seva organització i interacció formal i informal és per tant, clau per a l’èxit del treball. - Aconseguir l’equip de projecte - Consisteix en el procés de confirmar el recursos i obtenir l’equip de persones. Si no estan disponibles, s’ha de configurar un equip amb recursos i experiència equivalent. - Desenvolupar l’equip – Crear un ambient que faciliti el treball en equip i que permeti el desenvolupament individual i col·lectiu dels seus membres i la millora del rendiment de treball és un dels reptes del cap de projecte. Inclou el desenvolupament professional,\n7. recompenses, retribucions, formació, etc. El resultat final és l’avaluació del rendiment de l’equip. - Gestionar l’equip – El cap de projecte observa el rendiment de l’equip i n’avalua el rendiment en el dia a dia, proporciona feedback, resol les incidències i gestiona conflictes. El resultat influeix en les recomanacions sobre desenvolupament, formació i recompenses. 6 – DISTRIBUCIÓ DE LA INFORMACIÓ La informació produïda en el projecte, documents de progrés i seguiment) i la documentació de les reunions, es distribueixen entre les parts interessades, d’acord amb un pla. És el cap de projecte el que decideix a qui, quan i per quins canals es fa. Ell actua com a portaveu del projecte. Els resultats de les reunions tenen una naturalesa de compromís i aprovació del treball fet. Es poden usar eventualment en situacions de conflicte, fins i tot legalment. El document més habitual en la distribució de la informació és l’informe de progrés o informe de seguiment.\n8. INFORME DE SEGUIMENT\n9. 7 – GESTIÓ DE LES ESPECTATIVES DELS INTERESSATS Els interessats o stakeholders són qualsevol part de l’organització o aliena a ella que té alguna classe d’interès o necessitat amb relació al projecte. Consells: - Manejar activament les expectatives dels interessats per a augmentar la probabilitat d’acceptació del projecte, influint sobre ells per a aconseguir els objectius del projecte - Atendre les preocupacions que encara no s’han convertit en incidència per a anticipar-se a problemes futurs. - Aclarir les incidències que han estat identificades. La resolució pot resultar en una petició de canvis. 8 – ADMINISTRACIÓ DE COMPRES I CONTRACTES Durant l’execució duem a terme la selecció de proveïdors, redactem els contractes en supervisem l’execució atenem els conflictes i administrem econòmicament i legalment la relació. Aquesta disciplina està molt especialitzada en els departaments de compres, financers i jurídics. La responsabilitat final recau sobre el cap de projecte, per tant, li convé influir i supervisar les decisions que es prenguin en aquest terreny, així com els costos per les compres i la subcontractació. 9 – LA GESTIÓ DEL PROJECTE EN EL DIA A DIA El cap de projecte ha de planificar i gestionar el seu temps en el dia a dia, amb especial atenció a la identificació i resolució de problemes i la gestió de canvis i riscos. S’ha d’entrevistar amb les persones del client i amb els membres de l’equip. Ha de preparar informes de control, reunions de treball, etc.


Parròquia de Sant Josep de Tossalnou - RAFELGUARAF (COMUNITAT VALENCIANA)\nLa campana té aquesta inscripció en valencià al terç, indicant l'advocació a la qual està dedicada: "✱ SANT JOSEP ✱". Seguidament al mig trobem la marca de fàbrica i la signatura del fonedor: "HERMANOS PORTILLA / GAJANO CANTABRIA" / "✱Abel Portilla✱ / me Fecit / nº68". Finalment al mig peu trobem una inscripció on indica la parròquia per a la qual està fosa, el lloc i la data: "✱ PARROQUIA DE SANT JOSEP - TOSSAL NOU - ANY 2010 ✱"\n(06) "✱ SANT JOSEP ✱"\n(03) (marca de fàbrica i signatura incisa del fonedor) "HERMANOS PORTILLA / GAJANO CANTABRIA" / "✱Abel Portilla✱ / me Fecit / nº68"\n(06) "✱ PARROQUIA DE SANT JOSEP - TOSSAL NOU - ANY 2010 ✱"\nVa ser fosa l'any 2010 als tallers de la foneria Hnos. Portilla de Gajano (Cantàbria) al mateix temps que es restaurava l'altra campana de la parròquia. Electrorecamp S.L es va encarregar de dotar-la de truja de fusta de perfil tradicional valencià i batall lligat i reforçat amb cable de seguretat. Finalment es va instal·lar al campanar i mecanitzar amb motor d'impuls i electromall monofàsic.


Debat sobre l’horari escolar – Font-rúbia\nLa veu de la nostra escola\nL’horari escolar és un debat obert i ja fa uns anys que es treballa per a modificar-lo a Catalunya. Aquesta modificació hauria d’assolir uns horaris més saludables pels infants, que facilitin la millora del rendiment acadèmic de l’alumnat, la conciliació familiar i permeti a infants i adolescents gaudir de més temps lliure.\nSegons les dades publicades a Panorama de l’Educació 2019 de l’OCDE (Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmics) a l’Estat espanyol es fan 875 hores a Primària i 1.050 hores a Secundària mentre la mitjana se situa en 749 hores a Primària i 902 hores a Secundària.\nEls horaris actuals els vivim com normals, però són fruit de qüestions polítiques i socials. Molts països i comunitats autònomes espanyoles estan fent canvis profunds en els dissenys dels horaris perquè han canviat les necessitats educatives. La majoria de les administracions educatives a l’Estat permeten escollir el tipus de jornada mitjançant els Consells Escolars. El resultat és que 8 de cada 10 centres tenen jornada contínua. Només al País Basc i Catalunya no es permet escollir-la.\nDebat i posicionaments\nEl debat sobre els temps educatius ha estat condicionat per la pugna entre mantenir la jornada partida tradicional amb suport institucional o instaurar l’horari continu matinal com defensen sindicats de docents o organitzacions com la Plataforma Volem Jornada Contínua, amb l’hora d’inici i finalització de les classes i la pausa de migdia com el principal cavall de batalla. Existeixen altres propostes que trenquen amb aquesta dicotomia jornada contínua-jornada partida, buscant altres alternatives. Recentment, un grup d’AMPAs i AFAs reivindiquen el dret a poder participar de les decisions relacionades amb l’horari escolar.\nD’altra banda, fa sis anys que el Departament d’Educació de la Generalitat va començar una prova pilot per avaluar la jornada escolar contínua, permetent l’entrada de nous centres fins a arribar al total dels 25 actuals. De les AMPAs i AFAs de les 25 escoles que fan jornada compactada, 21 s’han unit per redactar i signar un manifest conjunt en defensa de l’horari continu. Més del 90% de les famílies d’aquests centres donen suport aquest tipus d’horari.\nAl nostre municipi, un alt percentatge de les famílies de l’Escola Font-rúbia s’han mostrat favorables a un canvi d’horari escolar en favor de l’anomenada jornada contínua. A les darreres enquestes, un terç de les famílies vol mantenir l’horari actual, un terç prefereix l’horari compactat i al terç restant li està bé totes dues opcions.\nAquest mateix curs, la Plataforma de famílies que aposta per la lliure elecció de l’horari escolar ha realitzat una enquesta aquest curs que han respost 27.000 famílies de Catalunya pronunciant-se a favor o en contra de la jornada contínua. Aquests són els resultats:\nPer aquests motius des de la direcció de l’escola i la Junta de l’AMPA es va proposar un debat sobre l’horari escolar que no va poder tenir lloc a causa de les restriccions per la Covid19 del curs passat. Enguany, en una reunió de les delegades de les diferents classes de l’escola es decideix posar a l’abast de les famílies informació al voltant del debat de l’horari escolar per tal que puguin escollir el model més adient per als seus infants en el marc del projecte educatiu de centre i l’entorn.\nExperiències de les escoles\nJornada Contínua a l'escola Vall-llobrega\nExperiència de diferents escoles que formen part del pla pilot de jornada contínua\nPreguntes freqüents sobre la jornada contínua\nBeneficis Jornada Contínua\nHelena lorita maragall en La classe de 4t toquem la flauta\nAleix Castellà i família en VIDEOCLIP: “ES EL OTOÑO”\nAnna en Cooking\nMaria Cendra i familia en VIDEOCLIP: “ES EL OTOÑO”\nilyas en Educació Vial\npol en Educació Vial\nIVET. en L’ HORT D’HIVERN\nArxius Selecciona el mes Juny 2022 Maig 2022 Abril 2022 Març 2022 Febrer 2022 Gener 2022 Desembre 2021 Novembre 2021 Octubre 2021 Setembre 2021 Juliol 2021 Juny 2021 Maig 2021 Abril 2021 Març 2021 Febrer 2021 Gener 2021 Desembre 2020 Novembre 2020 Octubre 2020 Juliol 2020 Juny 2020 Maig 2020 Abril 2020 Març 2020 Febrer 2020 Gener 2020 Desembre 2019 Novembre 2019 Octubre 2019 Setembre 2019 Juny 2019 Maig 2019 Abril 2019 Març 2019 Febrer 2019 Gener 2019 Desembre 2018 Novembre 2018 Octubre 2018 Setembre 2018 Juny 2018 Maig 2018 Abril 2018 Març 2018 Febrer 2018 Gener 2018 Desembre 2017 Novembre 2017 Octubre 2017 Setembre 2017 Juny 2017 Maig 2017 Abril 2017 Març 2017 Febrer 2017 Gener 2017 Desembre 2016 Novembre 2016 Octubre 2016 Juny 2016 Maig 2016 Abril 2016 Març 2016 Febrer 2016 Gener 2016 Novembre 2015 Juny 2015 Maig 2015 Febrer 2015 Desembre 2014 Novembre 2014\n© 2022 Font-rúbia • Funciona gràcies a GeneratePress


Alessandro Baricco: 'Aquest virus només és un pròleg del que passarà, com la guerra civil va ser-ho de la Segona Guerra Mundial'\nDesintoxicació: No, el govern no ha donat tres milions a l'Institut Nova Història\tDesintoxicació: No, el govern no ha donat tres milions a l'Institut Nova Història\nEls pares de Guillem Agulló, entre els guardonats amb la Creu de Sant Jordi\tEls pares de Guillem Agulló, entre els guardonats amb la Creu de Sant Jordi\nJoan F. Mira presenta 'Tots els camins' a l'Espai VilaWeb\tJoan F. Mira presenta 'Tots els camins' a l'Espai VilaWeb\n[VÍDEO] Les Castelleres de Barcelona fan història descarregant el primer set de set femení\t[VÍDEO] Les Castelleres de Barcelona fan història descarregant el primer set de set femení\nReyes Martí fa esclatar el sostre de vidre dins el món de la pirotècnia\tReyes Martí fa esclatar el sostre de vidre dins el món de la pirotècnia\nQuè podem fer aquest cap de setmana: deu propostes feministes\tQuè podem fer aquest cap de setmana: deu propostes feministes\nClara Peya i Tribade tocaran a la jornada Sorori-Art de Mataró\tClara Peya i Tribade tocaran a la jornada Sorori-Art de Mataró\nLa Filmoteca de València ret homenatge al paper de les dones en el cinema\tLa Filmoteca de València ret homenatge al paper de les dones en el cinema\nS'ha mort a 86 anys Vicenç Jasso Garau\tS'ha mort a 86 anys Vicenç Jasso Garau\nJordi Graupera: 'Ens calen lideratges que siguin superbs'\tJordi Graupera: 'Ens calen lideratges que siguin superbs'\nAlessandro Baricco: ‘Aquest virus només és un pròleg del que passarà, com la guerra civil va ser-ho de la Segona Guerra Mundial’\nL'escriptor de Torí fa una anàlisi de fons de la pandèmia i la revolució digital arran del seu llibre 'The game'\nLa hiperconnexió del món actual és una amenaça i una oportunitat. Fa que un virus com el de la Covid-19 s’estengui per cada racó del planeta, però també ens permet d’estar informats i connectats en tot moment. L’escriptor Alessandro Baricco (Torí, 1958) va parlar amb Jorge Carrión en una conferència emesa per internet en directe pel CCCB i va pronosticar que aquest virus era només un pròleg de la manera com reaccionaria el planeta contra l’abús a què el sotmetem. Baricco, autor de novel·les com Seda, va dir que aquesta era la primera gran epidèmia de l’era digital i va vincular la crisi actual amb el seu llibre The game. També va parlar de la seva escola d’escriptura en línia i va analitzar la manera com el virus i el confinament alteren la nostra vida social i econòmica. N’hem destacat algunes idees de fons:\n—’Això que passa amb el coronavirus supera de llarg l’episodi de l’11 de setembre de 2001. Hem d’anar al segle XX per trobar referències d’una crisi així. Aquest virus només és un pròleg del que passarà, igual com la guerra civil espanyola va ser-ho de la Segona Guerra Mundial.’\n—’Un dels mals que posarà en evidència aquest episodi serà la soledat. Moltes persones es veuran abocades a dies de reclusió sense contacte. Ho patiran, sobretot, els més vulnerables, com sempre.’\n—’Res d’això que vivim no hauria estat possible sense la revolució digital. Aquesta és la primera gran epidèmia en temps digitals. I això ens ha permès d’intervenir sobre la realitat com no ho havíem fet mai. El circuit d’informació és molt ràpid i el sistema de connexions és molt vast. Sense internet, no tindríem informació de la Xina ni d’altres països en temps real, ni sabríem com evoluciona tot.’\n—’Una de les coses més genials de la revolució digital és que els humans interpretem la tecnologia com una prolongació del nostre propi cos. L’ordinador esdevé una mà més llarga. Aquests dies ens comuniquem per streaming per feina i amb els amics. Les noves tecnologies serveixen tant als metges com als comunicadors. D’aquí a vint anys, serà totalment normal fer això.’\n—’Aquests dies, ens hem aturat físicament, però d’ací a cinc-cents anys serem recordats com la civilització del moviment de les persones. Ara viatgem molt amb les aplicacions. Jo crec que quan això passi ens tornarem a moure perquè el moviment és la cosa més preciosa que hi ha.’\n—’Aquests dies, s’ha procedit a la digitalització dels textos i als consums culturals per internet. La comunitat cultural s’ha abocat a fer concerts i penjar poemes a la xarxa, un símptoma que l’expressió no s’atura mai.’\n—’Jo sóc un home de comportament molt poc digital. No sóc addicte al telèfon, ni a les xarxes. Aparentment, sóc un home que rebutja la revolució digital. Però l’escola d’escriptura Holden on treballo funciona com un videojoc. Vull que sigui emocionant, que no vol dir el mateix que divertit. És un coneixement que ve del joc. Crec que la cosa més sòlida que he fet en aquesta vida, fins i tot més que la literatura, ha estat crear aquesta escola digital.’\n—’L’estructura mental i el disseny de The game és més proper a l’estructura de Windows i als videojocs que no a Calví. Moltes vegades s’ha pensat que la meva literatura era superficial, però a mi m’agrada la superfície, perquè allà és on passen moltes coses. Si visquessis amb mi pensaries que sóc un vell del segle XIX, però si sabessis què penso, veuries que no. El meu amic, l’escriptor Dario Voltolini, diu que The game és el llibre més autobiogràfic que he escrit’.


Mig segle estudiant la pluralitat de la llengua catalana\nL'IEC publica el tercer volum, d’un total de nou, de l’Atles Lingüístic del Domini Català, una obra iniciada per Antoni M. Badia i Margarit i Germà Colón el 1952\nLes portades dels tres volums de l’Atles Lingüístic del Domini Català publicats\nEl tercer volum de l’Atles Lingüístic del Domini Català (ALDC), l’ambiciós projecte que radiografia l’estat de la llengua als anys seixanta i setanta, ja és al carrer. L’ALDC és una obra de referència que reuneix en diferents formats un conjunt de materials que reflecteixen el pols patrimonial del català entre els anys 1964 i 1978. Antoni M. Badia i Margarit i Germà Colón van impulsar la iniciativa l’any 1952. Joan Veny i Lídia Pons en són els directors actuals.\nImatge de dos mapes de l’Atles Lingüístic del Domini Català\nL’ALDC és un treball de gran magnitud que engloba una nombrosa quantitat de dades que necessiten una preparació molt laboriosa. Amb la publicació del tercer volum es fa un pas endavant en aquesta tasca ingent que vol mostrar la unitat o diversitat en les denominacions de paraules o expressions com «singlot», «l’esquellotada» o «el cancell de l’església».\nPer a visualitzar millor la vitalitat que demostra la llengua, totes les variacions o similituds es poden comprovar en uns mapes on apareixen les transcripcions fonètiques que van recollir els enquestadors que entre el 1964 i el 1978 van entrevistar els habitants de 190 localitats d’arreu de l’àmbit lingüístic català.\nEls enquestats (o informants, tal com se’ls denomina a l’ALDC), però, havien de tenir les condicions següents (considerades essencials per als cànons de la dialectologia): haver nascut al poble, edat avançada, dentició acceptable, instrucció elemental o nul·la, sedentari... i un llarg etcètera. El motiu: poder tenir la versió més fidedigna de la pronúncia autòctona de la localitat i evitar al màxim les interferències de llengües externes (castellà, francès i italià). A més de les respostes al qüestionari, es van enregistrar textos de naturalesa molt diversa que són produïts de manera espontània i que dins el projecte s’anomenen etnotextos. I és que l’ALDC és molt més que un seguit de mapes (en total en seran 2.400), ja que també s’hi incorporen il·lustracions i fotografies dels llocs estudiats que, segons Joan Veny i Lídia Pons, «incrementen el coneixement de la cultura popular patrimonial, superada per la societat moderna, i, per tant, són un llegat de futur».\nEntre el 1957 i el 1958 es va preparar un qüestionari seguint uns criteris semblants als dels atles de romanística publicats anteriorment. Es tractava de qüestionaris pensats per a obtenir una resposta en forma de paraula, que s’enregistrava en cinta magnètica (una novetat tècnica en l’època en què es va dur a terme el treball de camp) o s’escrivia directament en transcripció fonètica.\nTal com assenyalen els directors actuals del projecte, «el qüestionari de l’ALDC consta de dues parts: una part introductòria, que és una fitxa tècnica de cada enquesta, que serveix per a inventariar les dades sobre la localitat, els informadors, les dates de l’enquesta i els investigadors que hi han participat; i una segona, específicament lingüística, que comprèn quatre seccions: a) lèxic, que és la més extensa, amb una atenció especial al lèxic general bàsic i al lèxic rural; b) morfologia; c) sintaxi, d) fonosintaxi».\nJoan Veny i Lídia Pons, els dos directors de l'ALDC\nA l’hora de preparar una base de dades informatitzada amb els materials recollits es va elaborar un nou qüestionari, que mantenia la mateixa estructura del formulari inicial (2.016 preguntes) i reordenava parcialment els resultats per a facilitar-ne el tractament informàtic (2.452 preguntes).\nEn l’elaboració del qüestionari inicial, a més de l’experiència personal de contacte amb els dialectes, els autors van tenir en compte el Diccionari català-valencià-balear, d’Antoni M. Alcover i Francesc de Borja Moll, i els qüestionaris de l’Atlas Lingüístico de la Península Ibérica, de Tomás Navarro; de l’Atlas Linguistique et Etnographique de la Gascogne, de Jean Séguy; de l’Atlas Lingüístico y Etnográfico de Andalucía, i de l’Atlas Lingüístico y Etnográfico de Aragón, Navarra y la Rioja, aquests dos de Manuel Alvar.\nLa participació de l’IEC\nEl tercer volum continua la tasca d’edició dels dos primers, apareguts els anys 2001 i 2003, respectivament. El procés no ha estat, precisament, un camí de roses. En primer lloc, hi havia les petites dificultats amb què es trobaven els investigadors en la fase de recollida de materials i que solien resoldre sobre la marxa: el desplaçament d’una localitat a l’altra, l’allotjament, fallades a la xarxa elèctrica (el magnetòfon anava amb corrent elèctric, ja que encara no n’hi havia amb piles i quan s’entrevista pastors o pescadors en els seus entorns era impossible enregistrar les converses, ja que no hi arribava corrent).\nDesprés de la fase de recollida de materials, el 1978, va haver-hi problemes més seriosos: els econòmics. La manca de diners per a tirar endavant el projecte, va provocar-ne la paralització quasi durant una dècada fins que l’IEC va acolllir l’ALDC com a treball de recerca, primer en el marc de la Secció Filològica i posteriorment integrat en els projectes de recerca de l’Institut. Amb l’ajuda de l’IEC es va reprendre la fase de formació d’una base de dades informatitzada i, simultàniament, la de transcripció sistemàtica d’una part dels textos de narració lliure.\nEl futur de l’ALDC\nActualment, el projecte té tres línies d’actuació en marxa. La primera, i principal, a la qual pertany la publicació del volum III, continua sent la preparació i publicació dels materials que formen la base de dades. La segona és la que tindrà major ressò entre el públic no especialitzat, ja que s’està preparant un Petit ALDC, que s’elabora a partir de mapes dels volums de l’ALDC i que serà adreçat als estudiants de segon ensenyament. Els mapes del Petit ALDC tenen una finalitat divulgativa i són acompanyats d’un escrit breu que és una petita interpretació dels materials. La tercera línia consisteix en la transcripció dels etnotextos i la seva publicació, tal com es va fer en un primer volum de textos de català oriental l’any 1998. Actualment es treballa en la transcripció d’etnotextos de català nord-occidental.


Ballar el vals en una rajola | Actualidad | EL PAÍS Catalunya\nBallar el vals en una rajola\nÉs en els formats petits on llueix millor la producció d’Estrada que presenta la Galeria A/34\nBarcelona 17 SET 2017 - 14:57\tCEST\nLes fustes, impecables i polides, com una pintura objecte.\nL’art català, per norma general, no es distingeix per una inclinació decidida cap a la geometria, austera, radical i sense un significat concret. Ni Piet Mondrian, ni Theo van Doesburg van tenir una gran fortuna quan, més d’una vegada, van exposar obres seves a les Galeries Dalmau, als anys vint del segle passat. El Torres-García més contundent tampoc va fer molta sort, malgrat que sempre mantindria un punt de figuració on agafar-se; els seus amics barcelonins i terrassencs li demanaven flors, jardins i muntanyes i avorrien les construccions sígniques. La figuració a ultrança —ja fos figura, bodegó o paisatge—, el surrealisme —amb tota l’esbojarrada i pletòrica iconografia— i l’informalisme —amb la simbologia del gest—, planarien per la pintura catalana fins a l’hora de l’art conceptual i, encara, més enllà. La geometria flonja i suggeridora prevaldria a l’adust i sec “cantell dur” dels americans. Enric Planasdurà va ser una curiosa excepció, però la seva millor geometria va durar poc, només els primers anys cinquanta, i es va diluir aviat en abruptes textures i, més tard, en formes ingènues i talperes, igual que les composicions coetànies dels anys seixanta i setanta de Jacint Salvadó, cèlebre per ser el model d’alguns arlequins neoclàssics de Picasso.\nLa radicalitat estricta en la composició, obviant qualsevol referència a la realitat, ha estat, sobretot, patrimoni de l’art rus dels anys deu, de l’holandès, l’alemany i l’italià dels vint i trenta, i del nord-americà dels cinquanta i seixanta, salvant les enormes distàncies que separen els uns dels altres. L’obra d’Adolfo Estrada (Buenos Aires, 1942) se situa en aquesta evolució, àmplia i variada, i es deu una mica a tot pegat. L’any 1962 arribava a Barcelona, en plena era informalista, immers en l’òrbita de Ben Nicholson i Serge Poliakoff, una abstracció deutora del cubisme que estava bastant allunyada de la pintura gestual vernacla d’aleshores. També duia a les espatlles la inevitable herència de Joaquim Torres-García. I entre una cosa i l’altra va connectar amb l’art romànic, que va poder observar al Museu d’Art de Catalunya, al Palau Nacional de Montjuïc. De la capital catalana passaria a residir uns anys a Madrid, i evolucionaria a mig camí de l’op art i el cinètic, que tant furor va fer entre els artistes valencians, com ara Eusebi Sempere, i el peculiar minimalisme del nord-americà Sol Lewit. L’any 1967 Estrada s’instal·lava a Cadaqués i entrava en el cercle d’amistats dels arquitectes Peter Harden i Lanfranco Bombelli, fundadors de la Galeria Cadaqués. I aquest contacte amb l’Empordà propiciaria que, a la llarga, ell s’hi acabés instal·lant de manera definitiva, als afores de Sant Martí Vell, on viu i treballa.\nAribau, 34, Barcelona\nAmb el temps, les diagonals dels quadres dels anys seixanta i setanta s’unirien amb les construccions anteriors, i de nou Poliakoff i, sobretot, Nicholson, tornarien a estar presents en les obres dels anys vuitanta i noranta que giraven entorn de l’arquitectura, com els fons de moltes escenes del trecento italià. També apareixien els tons i les textures dels murals romànics, vistos temps enrere, i els de la pintura i les fustes de Torres-García, amb l’aplicació del color com en un fresc, amb l’aspecte d’aquarel·la. Les ciutats hieràtiques aniran donant pas a construccions més austeres, molt connectades al constructivisme rus i al neoplasticisme holandès, sobretot en Van Doesburg, menys rígid i més variat que Mondrian.\nDes de fa anys Estrada no es mou d’aquesta darrera línia acotada, no en va Giorgio Morandi és un altre dels seus pintors evocats, l’autor de les inesgotables natures mortes, fetes amb quatre elements, quasi sempre els mateixos, alguns a penes reconeixibles, i en les quals la diferència és la vibració del color, com qui balla un bon vals en una sola rajola, amb tècnica i destresa, i no es cansa mai. O com en les suites, invencions i partites de Bach per a un sol instrument, les quals, amb un tema molt curt, es despleguen fins a l’infinit, sense cap mena de grandiloqüència. I és precisament en els formats petits on llueix millor la producció d’Estrada que presenta a partir d’avui la Galeria A34. En especial hi destaquen les fustes, impecables i polides, tractades com una pintura objecte, properes a les icones, amb pa d’or inclòs. Però l’or del pintor argentinocatalà no brilla, està expressament entelat, perquè el tracta com un color més de la seva elegant paleta. No és un signe de poder, ostentació i riquesa, sinó la llum i, també, una referència a la pintura sacra, per més que no pretengui significar res. Són obres per contemplar i punt. Amb silenci i placidesa.


Estrenem un nou butlletí! | Biblioteques de Sant Boi de Llobregat\n01/12/2014 · by Biblioteques de Sant Boi\t· in Serveis.\t·\nAcomiadem l’any amb una novetat: el nou BiblioNotícies, el butlletí electrònic de les Biblioteques de Sant Boi.\nAquest mes de desembre hem engegat una nova etapa amb la que volem millorar la comunicació amb vosaltres. Almenys un cop al mes, les persones subscrites al nou butlletí rebreu informació de les Biblioteques de Sant Boi: activitats, novetats, i altres temes que pensem que poden ser del vostre interès.\nSi voleu rebre el nou butlletí, necessitem que tingueu actualitzades les dades personals del vostre carnet de biblioteca.\nSi ho feu, a més, podreu gaudir d’aquestes altres avantatges:\nPodreu rebre butlletins de novetats (el que acaba d’arribar a la biblioteca)\nPodreu rebre butlletins temàtics: cinema, novel·la, música, còmics i infantil\nProperament podreu descarregar llibres digitals.\nCanvis en la subscripció: Si voleu triar quins butlletins voleu rebre, aneu a “Subscripció a butlletins” de l’Espai personal del Catàleg Aladí. Recordeu triar “Sant Boi de Llobregat” per rebre el nostre butlletí BiblioNotícies.\nEtiquetes: Butlletins electrònics, Difusió\n← El dia més curt\nPer Nadal les biblioteques regalem el conte del Gènius →


El Japó: Quan l'autopista es balanceja\nQuan va veure que l'autopista elevada que tenia davant oscil·lava d'un costat a l'altre va començar a entreveure la magnitud de la catàstrofe. «Estava en un edifici del centre de Tòquio; vam notar que començava a tremolar i vam pensar que simplement seria un més, però la tremolor va anar creixent i vam sortir al carrer. Quan vaig veure que l'autopista elevada que passa davant es balancejava, em vaig adonar que era un fort sisme. Llavors vaig veure amb el mòbil que l'epicentre era a Miyagi, molt lluny d'allà, i vaig comprendre que es tractava d'un gran terratrèmol».\nÉs el testimoni d'Albert Mateo, un enginyer de 29 anys de Bar-celona que treballa a la capital del Japó dissenyant, precisament, edificis resistents als sismes.\nL'Albert és llicenciat en enginyeria geològica per la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) i va estudiar el seu doctorat a Miyagi. En el moment del terratrèmol participava en una reunió que tractava precisament sobre la resistència d'uns edificis. Després del terratrèmol, el transport públic va quedar paralitzat, així que per tornar a casa seva va haver de caminar durant tres hores. A l'arribar es va trobar una gran quantitat d'objectes caiguts per terra, va posar la televisió i es va quedar impressionat amb les imatges de la ciutat on va estudiar.\nEls seus coneixements i la seva experiència en una empresa constructora a Tòquio l'han convençut que un terratrèmol de la magnitud del d'ahir amb l'epicentre a la capital hauria estat devastador: «Al Japó la legislació és molt estricta, sobretot després del terratrèmol de Kobe del 1995, i els edificis nous aguanten molt bé, però encara queden moltes estructures anteriors i algunes no haurien resistit. A més, part de Tòquio és terra guanyada al mar i el terreny és molt tou i això engrandeix l'efecte. Hauria mort molta gent».\nL'Albert sap que la destrucció dels terratrèmols es produeix sovint de forma diferida. «No és només el dany que produeix la caiguda d'edificis. Un problema comú és el trencament de canonades de gas i la facilitat amb què es propaguen els incendis entre edificis molt enganxats els uns als altres».\nEncara estava més impressionat, si és possible, el colombià Juan Carlos Villamizar, responsable d'immigració d'Iniciativa per Catalunya-Verds, que ahir mateix va aterrar a Tòquio per passar-hi una setmana.\n«Acabava de registrar-me a l'hotel i era a la meva habitació deixant les maletes quan un fort moviment va començar a llançar-me d'una banda a l'altra de l'habitació. Vaig baixar les escales buscant la cara dels japonesos, esperant que estiguessin tranquils, però només veia cares de pànic. Tothom va sortir i van començar a caure rajoles de la façana principal».\nJuan Carlos va tornar a la seva habitació a la tercera planta d'un edifici de set per recollir informació sobre el que havia passat: «Em va impressionar que un país amb tanta tecnologia punta no pogués fer més que quedar-se veient per televisió com el mar s'empassava vaixells i carreteres. Crec que estaven ben preparats per al terratrèmol, però no per a l'aigua».\nAhir l'ambaixada espanyola va recomanar als espanyols que anessin a la seu de l'Instituto Cervantes, al districte de Chiyoda, i va facilitar uns números de telèfon de contacte. L'ambaixador, Miguel Ángel Navarro, va reduir a tres els espanyols no localitzats a la zona del sisme i va manifestar la seva impressió que «es troben bé».\nA la ciutat de Sendai, al nord del país, els habitants es preparaven per passar la nit enmig de la foscor a causa de la caiguda de la xarxa elèctrica. «La foscor és total i no tenim calefacció ni aigua», lamentava un veí via telefònica.\nPublicado por Jordi Juste los 4:49 a. m.


Fundació Rafael Campalans. The vision thing\nAmb les enquestes a favor i en mig d’un sentiment d’eufòria, el Partit Laborista va celebrar la seva Conferència anual a finals de setembre, a Bournemouth. Gordon Brown va ser rebut i aclamat com un heroi que en només tres mesos havia aconseguit donar la volta als sondeigs, injectar una bona dosis de moral al laborisme i desconcertar a l’oposició tory i el seu líder, David Cameron.\nEl nou Primer Ministre va arribar al Congrés de Bournemouth quan amb prou feines acabava de traspassar el llindar dels 100 dies al número 10 de Downing Street. Uns dies després, l’organització Progress va publicar una compilació d’articles de set ministres del Govern de Brown (Ed Balls, Hilary Benn, Jack Straw, Jacqui Smith, Hazel Blears, David Miliband i Ben Bradshaw) sota el títol Beyond the first 100 days. Building towards a fourth Labour term, en els que exposen les seves visions de futur sobre les diferents polítiques de les que en són responsables.\nÉs difícil que qui ha dirigit l’economia britànica durant deu anys tingui alguna cosa nova per proposar o dir quan es converteix en primer ministre. I, no obstant, malgrat algunes inconcrecions, Brown va aconseguir a Bournemouth donar una imatge de renovació del Nou Laborisme de Blair en el seu primer discurs com a cap de Govern davant el Congrés del partit. És el que el seu jove ministre d’Exteriors, David Miliband, anomena la “segona onada”.\nEn efecte, Brown va seguir en la línia d’insistir a millorar els serveis públics, especialment la sanitat, l’educació i l’habitatge. Va fer un pas més enllà sobre l’anterior concepte d’igualtat d’oportunitats apostant per utilitzar el talent de tothom. La seva insistència en un discurs patriòtic i la seva política de duresa contra la criminalitat i la immigració il·legal responen tant a l’intent de no cedir aquestes banderes a l’oposició conservadora, com al seu propi convenciment.\nPerò aquest discurs, llarg i de vegades monòton, va estar ple de referències electoralistes fins al punt de semblar més una llista de compromisos electorals que la visió d’un primer ministre que acaba de prendre possessió en el càrrec. És cert que Brown mai ha tingut el messianisme retòric de Blair però, d’aquesta manera, i deliberadament, Brown va avivar els rumors d’eleccions anticipades generant unes expectatives que després no va saber gestionar. La possibilitat d’uns comicis propers va donar ales al líder tory per reafirmar-se i atacar, recuperant en pocs dies el favor de les enquestes, mentre Brown malmetia gran part del seu capital polític i credibilitat.\nEn la seva última gran intervenció, al “Discurs de la Reina”, va esbossar novament tot un seguit de propostes legislatives centrades en seguretat i terrorisme, immigració, educació i habitatge, però no va ser capaç d’articular la seva visió política. Així, malgrat aquests esforços, últimament Brown està sent criticat, fins i tot per personalitats com Anthony Giddens i think tanks laboristes com el IPPR, Compass o la Fabian Society per no haver transmès encara la seva “visió per a Gran Bretanya”.\nEn aquest sentit, l’informe The vision thing. Why Labour can’t win without a progressive manifesto, escrit pel seu secretari general, Sunder Katwala, demana al Primer Ministre que aposti de manera clara i públicament per una agenda més típicament socialdemòcrata, a favor d’estendre la igualtat d’oportunitats i en contra de l’exclusió social i la pobresa.


PER COMENÇAR... A ESMORZAR\nL'alumnat d'ESO un any més a preparat un esmorzar impressionant en tots els sentits. Boníssim, sa i lliure d'embolcalls d'un sol ús. Moltes felicitats a tots.\nEn breu, quan el jurat hagi acabat de païr tot el que ha menjat donarà a conèixer el seu veredicte. Si teniu gana no cliqueu aquí.


Sardenya turística - Diari de Girona\nUn recorregut per alguns dels indrets més interessants de l´illa inacabable o dels contrastos\nlluís busquets i grabulosa 01.08.2018 | 13:12\nPosta del sol des de l´Alguer amb el cap de la Caça al fons\nSardenya és l'illa inacabable, segons la propaganda, però també l'illa dels contrastos. En el reportatge anterior (publicat el 25 de març en aquext suplement Dominical) anàvem de Càller (Cagliari) a Nora, fèiem la Costa Verda de Sant Antioco i Esglésies al cap de Sant Marc a Oristany (Oristano) i arribàvem a Bosa, els grans nuclis del sud i bona part de ponent. Res a veure amb l'Alguer (Alghero) i la Riviera del Corallo, ni amb el nord de l'illa (amb Palau i l'arxipèlag de la Maddalena) i, menys encara, amb la banda de gregal, la Costa Smeralda, amb pobles i ports artificials construïts per a la jet-set (Porto Cervo i Porto Rotondo).\nDiuen que l'Alguer és com la Barceloneta a Sardenya, però més aviat aplega un turisme de classe i vol assemblar-se a alguns nuclis selectes de la Costa Amalfitana. La part antiga es visita fàcilment. La plaça Sulis, al costat de la torre de l'Esperó Reial, imponent defensa de 23 metres d'alçada, amb gruix a les parets d'uns 5 metres, edificada a la primera meitat del segle XVI, que fou la presó de Vincenzo Sulis -acusat d'incitar els motins antifeudals del s. XVII-, és el punt de trobada dels algueresos. Deixant els bastions de Cristòfor Colom, per via Carlo Alberto, s'arriba a l'església de la Misericòrdia reconstruïda a mitjans del s. XVII (cal desviar-se un xic) i, ja a la via esmentada que és de vianants i molt turística, a la de Sant Miquel, bastida al segle XVII, d'estil barroc, amb una cúpula recoberta amb rajoles policromades, gràcies als donatius de Geroni Ferret, un capità alguerès de l'exèrcit espanyol. A la mateixa via Carlo Alberto, després de l'església de Sant Francesc, hi ha les seus d'Òmnium Cultural i de la UOC. L'església, d'estil gòtic català, es remunta al s. XIV, bé que es va haver de reconstruir el XVI; es pot visitar el claustre benedictí de planta rectangular d'estil romànic i el campanar, des d'on els carrerons de la ciutat i la cúpula de la catedral presenten una vista esplèndida. Cal desviar-se tot seguit cap a la plaça del Bisbe (on hi ha el palau episcopal), el Palau Maquin (s. XVII) i el teatre Cívic i, per Via Roma, s'arriba a la catedral de Santa Maria. La façana és singular: un pronaos de quatre columnes neoclàssiques (afegitó del s. XIX) amaga (es pot observar damunt del timpà) la façana del XVII. L'interior, eclèctic, combina el gòtic i el barroc. A la part posterior s'alça un imponent campanar d'estil gòtic català i planta octogonal, autèntic símbol de la ciutat.\nLa cúpula de la catedral de l'Alguer des del campanar de l'església de Sant Francesc\nPer la via Giovanni Manno es va al centre neuràlgic del recinte emmurallat, la plaça Cívica, que té forma d'embut. El Palau Albis, on allotjà Carles V el seu seguici en dirigir-se cap a Alger (Àfrica), d'estil gòtic català, combina finestres bífores amb d'altres de simples. Si la tropa realitzà saqueigs entre la gent, l'emperador obsequià els nobles amb molts nomenaments de cavallers. La seu de l'Institut Ramon Llull és aquí.\nÉs visita obligada la Gruta de Neptú, d'estalactites i estalagmites (Grotta di Nettuno) al cap de Caccia o de la Caça i el consell és anar-hi en vaixell (es pren a frec del bastió de Santa Magdalena), perquè, si hi van en cotxe, els caldrà baixar i pujar els 652 graons de la costeruda escala dita del Cabirol, cosa gens recomanable a l'estiu. Deixin el cotxe aparcat al Piazzale della Pace i disposin-se a dedicar dues o tres horetes a la visita perquè el viatge amb vaixell dura més de tres quarts. La gruta, amb una extensió de 4 km, espai reduït a uns centenars de metres oberts al públic, malgrat tenir vestigis de l'home prehistòric, s'hauria format al llarg de dos milions d'anys. Les visites es fan cada hora en punt, en grups; les explicacions de la guia se senten per altaveu. L'espai, de formació càrstica, ben il·luminat, és magnificent i seductor, les cavitats tenen noms com a Artà –Sala del Palau o de la Cúpula (amb columnes de calcita fins als 18 m), Sala de l'Orgue, Llotja de la Música— i el llac Lamarmora reflecteix els sostres de manera fascinant. Si es fa nit a l'Alguer, gaudirà d'una posta de sol esplèndida i de l'ambient nocturn.\nAbans d'anar a Sàsser (Sassari) cal visionar Santa Trinità di Saccargia, una de les construccions romanicopisanes més boniques de Sardenya. Edificada al s. XII per l'orde camaldolès, la basílica pertanyia a un monestir del qual avui dia encara en queden restes. Construïda amb pedra local, alternant fileres de pedra calcària amb d'altres de roca basàltica negra, aquest doble color atorga a tota la construcció un hàlit de majestuositat inefable. A l'absis central encara s'hi conserva un frec d'influència bizantina del segle XII i també destaca a l'interior l'anomenat «Retaule menor de Saccargia», obra del mestre de Castelsardo, pintor de formació catalana.\nSàsser, segona ciutat de l'illa (130.000 habitants) després de Càller, té origen medieval, possiblement fundada pels habitants de Porto Torres, escamnats de les ràtzies i incursions sarraïnes. Deixin el cotxe prop de Santa Maria de Betlem, església del s. XII, ampliada amb cànons gòtics més tard. No intentin aproximar-se a la catedral o a la part vella seguint el GPS del cotxe (que, altrament, no són lluny), perquè els farà passar per carrerons impossibles.\nLa catedral de San Nicola és d'estil gòtic català de finals del s. XV; al s. XVIII, tanmateix, la façana fou substituïda per l'actual barroca molt preuada, dominada per una portada de tres arcs a l'entrada. Al damunt, tres fornícules amb els tres sants màrtirs de Proto, Gavino i Gianuario; a nivell superior, al bell mig del frontó, San Nicola, patró de la ciutat. L'interior és auster, amb planta d'una sola nau amb capelles als laterals.\nJust darrere de la catedral, a la plaça Municipio, es troba el Palazzo Ducale, seu actual de l'Ajuntament, acabat de construir a principis del s. XIX. A pocs minuts, es troba el Corso Vittorio Emanuele II, simplement il Corso, eix principal que travessa el centre històric amb un traçat del s. XIII. S'hi troben l'església de Sant'Andrea, el Teatro Cívico, edifici neoclàssic del primer quart del s. XIX, la Casa Farris d'estil gòtic català amb finestres bífores (s. XV) i, a tocar, el Palazzo d'Usini. Seguint il Corso amunt, es troben tres places, la de Domenico Azuni, la del Castello, on hi ha el museu històric de la Brigata Sassari en record dels excombatents a la primera guerra mundial, i la piazza d'Itàlia, més ampla, on hi ha la seu del Palazzo della Provincia i l'estàtua de Vittorio Emanuele II. Se sol visitar també la Fontana del Rosello, a tocar de la plaça Mercat, ja esmentada al segle XIII, bé que la forma actual data de 1605. D'estil manierista, representa una al·legoria del pas del temps, on les quatre estàtues representen les estacions i els dotze sortidors, els mesos de l'any. S'hi pot veure la representació de la corona d'Aragó amb les quatre barres verticals.\nSanta Trinità di Saccargia, una bella construcció del sgle XII\nNo lluny de Sàsser, Porto Torres, fundada el 45 aC per ordre de Juli Cèsar, és el port on atraquen vaixells procedents de Barcelona de l'empresa Grimaldi Lines. Si no es vol fer cap excursió al Parco Nazionale dell'Asinara, sols cal visitar el pont romà a l'entrada de la ciutat construït l'any 22 dC, avui força deixat, la torre aragonesa de defensa ubicada al Passeig Marítim i la basílica romànica de San Gavino, del segle XI, bastida per obrers pisans a l'àrea del Monte Agellu. L'originalitat de la construcció rau en el fet que no té façana, ja que a cada extrem hi ha un absis, de manera que cal entrar-hi per una porta lateral.\nSom ja a tramuntana de l'illa. Castelsardo, fundada l'any 1102 per la família genovesa dels Doria (conquerida pels catalans el 1448, passà a dir-se Castell d'Empúries i Castelaragonese) no és lluny. Des del castell, les vistes són esplèndides. Aquí són típics els treballs artesans de cistelleria fins al punt que per mantenir viu el record dels pescadors encara fan barques de joncs. D'allà, en direcció a Sedini, es visita la Roca de l'Elefant. Però l'objectiu és Palau, la ciutat turística per excel·lència que podem emprar de llançadora vers altres excursions.\nÉs obligada l'excusió amb ferri al Parc Nacional de l'arxipèlag de la Magdalena, format per les illes de La Maddalena, Caprera, Santo Stéfano, Santa Maria, Razzoli, Budelli i Spargi. Hi ha viatges amb barca per tot l'arxipèlag de tot un dia a 90/100€. (Al «Consorzio del Golfo» es troben preus més raonables.) La gent hi passa el dia per banyar-s'hi, omplint les platges de gom a gom, però per a un turista normal n'hi ha prou de fer la volta a l'illa i entrar a la de Cabrera per dedicar temps a Santa Teresa Gallura i al Capo Testa.\nL'illa de la Maddalena té uns 20 km2. Els carrerons de la vila són enllosats, comercials i de vianants. Hi ha una carretera dita «Panoràmica» per voltar tot el parc, on es troben les platges més sol·licitades: Baia (Bassa) Trinità, a mestral, d'aigües transparents i poc profundes, Spalmatore, a gregal, Porto Massimo... Les vistes són excel·lents. S'entra a Caprera (15 km2) pel Ponte o Passo della Moneta. L'illa començà a tenir ressò internacional quan Garibaldi, heroi de la unió italiana i del «Risorgimento», hi va adquirir una parcel·la de terra per passar-hi els darrers anys de la seva vida, un cop retirat de la política. Ara, la seva residència s'ha transformat en el «Compendio Garibaldino», un museu, visitat pels interessats en la seva figura.\nSanta Teresa Gallura és una població turística de 5.000 habitants, d'on salpen els vaixells cap a Bonifacio, a la veïna Còrsega. La ciutat, ordenada amb forma de quadrícules, és moderna, amb la piazza Vittorio Emanuele com a centre neuràlgic. S'hi sol visitar el mirador de la Torre de Longosardo i, a uns 4 km a ponent, el capo Testa (Cap), format per un paisatge de roques granítiques amb configuracions singulars. Acompanya l'espectacle natural el far, construït el 1845.\nDes de Palau no pot faltar una excursió a Arzachena, població, amb Sant Pantaleo, avui neuràlgica en ser a la porta de la Costa Smeralda i amb preus sensiblement inferiors a d'altres nuclis. Allí hi ha la roca anomenada «El bolet» (Roccia il Fungho), i, en direcció a Luogosanto, la Tomba dels Gegants a Coddu 'Ecchiu (Còdol vell), un sepulcre col·lectiu propi de la civilització nuràgica. El monument sembla el resultat de dos moments constructius: en principi, un dolmen de corredor de 10 m de llargada, cobert de blocs de pedra, disposats horitzontalment i tapat per un túmul (2.500 aC); posteriorment, cap al 1800-1600 aC, es rehabilita la tomba i s'hi afegeix la majestuosa estela (4,40 x 1,90m) de granit que presideix la façana, juntament amb l'arc de pedres encastades al terra en forma de mur.\nAra dependrà del temps de què disposin per desplaçar-se per la banda de llevant fins a Nuoro o Tortoli, però jo els recomanaria que, almenys, no es perdessin Olbia i la costa de Sant Teodoro. Olbia, amb 50.000 habitants i aeroport internacional, s'ha erigit com a centre neuràlgic de la Costa Smeralda. És un nucli en alça. L'església romànica de San Simplicio, testimoni de difusió del primer cristianisme, és el símbol de la ciutat, ja que hi té enterrades les relíquies del patró, martiritzat el 15 maig del 304 dC durant les persecucions de Dioclecià. La via Principe Umberto, tocant a mar, porta a l'Ajuntament (Comune), on hi ha un punt d'Informació i on comença el Corso Umberto I. Passegin fins a la piazza Regina Margherita, visitin l'església de San Paolo i hi dinin si volen.\nLa Tomba dels Gegants a Coddu 'Ecchiu\nSi poden estirar la tarda poden arribar a l'estany de San Teodoro (la Peschira, en diuen del nucli on hi ha aparcament i embarcacions) i no es perdin de pujar al cap Coda di Cavallo (Cua de cavall), on gaudiran d'una panoràmica esplèndida a la denominada Costa Dorata, amb dues illes, la petita illa Molara i, més gran, la Tavolara, davant de Porto San Paolo, que fa de partió entre la costa Coralina al nord i la Dorata al sud.\nCal dedicar almenys un matí a la Costa Smeralda començant per Porto Cervo, seguint per la Cala Volpe (on hi ha moltes cales) i acabant a Porto Rotondo. Són 55 km que abracen més de 30 km2 de platges singulars d'acord amb un pla urbanístic determinat. Aquest pla urbanístic fou ideat i promocionat el 1962 pel príncep ismaelita Karim Aga Khan. Aquella zona semisalvatge, pràcticament verge, d'aigua turquesa i cristal·lina, entre el golf d'Arzachena i el golf de Cugnana, fou absolutament transformada: es construïren pobles, hotels, residències, es planificaren cases amb una mateixa estètica i color. Avui ha esdevingut un dels principals destins del turisme de luxe del planeta, freqüentat sovint pel rei emèrit Joan Carles. Porto Cervo, per exemple, és una construcció artificiosa amb aparences de població marinera. Cotxes d'alta gamma, botigues de luxe, restaurants de cinc forquilles envaeixen els carrers, especialment al voltant de la Piazzeta, i una munió de gent vestida de manera elegant s'hi passeja per adquirir productes d'alt standing. A l'estiu s'hi pot passejar la jet-set més exclusiva d'arreu del món on hi té residència i no resulta difícil creuar-se amb algun polític o amb algun actor famós de Hollywood o d'on sigui. (Yves Montand hi tenia casa i l'antiga residència de Berlusconi es lloga per 20.00 € a la setmana, servei inclòs, només faltaria!) El port esportiu és un espectacle de competidors en glamour, especialment al capvespre. Desenes de iots de luxe arrenglerats competeixen per veure qui la té més llarga (l'eslora, amb un mínim de 35-50 m), mentre a la coberta, els seus propietaris, amb indiferència, de vegades amb esmòquing i vestits de nit, degusten suculents menjars servits per la tripulació sota la mirada dels curiosos. Agafin un trenino per fer la volta a tot el port per estalviar-se la solellada i fugin dels iots que realment són d'allò mai vist.\nLa Cala di Volpe («Cala de Guineus») és un seguit de cales. Travessant el golf Pevero arribaran fins a la punta de Capriccioli («Cabrits o cabirols»), amb una cala del mateix nom envoltada d'una pineda. L'aparcament de pagament, possiblement el trobin ple i també per anar a Cala Gemella o a Cala Celvia. Tornin enrere: des del cap o punta Capaccia hi ha les caletes de Romazzino, Poltu di Li Cogghji, la platja del Príncep i la de Piccolo Romanzino. No esperin veure'n cap des de la carretera: o hi creix el matossar mediterrani que ho priva o topa amb les parets d'alguna mansió. Les cales i platges, doncs, no es veuen com a d'altres costes. Els autòctons saben on són, van als aparcaments aviat i caminen ben bé deu minuts o un quart fins a l'aigua. Encara poden seguir fins a Portisco, on hi ha un altre reguitzell de cales i caletes: Li Triceddhi, Liscia Ruia, Petra Ruia, La Suaredda, Razza di Juncu i Rena Bianca, que és una platja gran, de 500 m de llargada i, com diu el nom, de sorra fina i blanca, a la qual els sards estan poc acostumats. Acabin la visita a Porto Rotondo, on ara té la seva residència Berlusconi (Vila Certosa). El 1964 alguns inversors, sobretot venecians (la plaça principal té el nom de Piazzeta San Marco) van transformar aquesta localitat en luxoses residències d'estiu per competir amb Porto Cervo, fins al punt de no deixar transitar vehicles pel passeig marítim del port, però no ha pas aconseguit encara el lideratge de la Costa Smeralda. Si no volen que els esquilin, dinin a San Pantaleo o a Arzachena...


Vergés sobre l'oci nocturn: "Potser no ho havíem explicat prou bé" | betevé\nLa consellera de Salut assegura que el repunt de contagis ha estat el motiu pel qual s'ha "congelat" la decisió\nSílvia Gutiérrez | dijous, 8 d'octubre del 2020, a les 14.10\nLa consellera de Salut, Alba Vergés, com ha fet abans el secretari de Salut Pública, Josep Maria Argimon, —que ha reconegut “algun error”—, ha donat aquest dijous explicacions per la polèmica decisió de congelar la reobertura de l’oci nocturn. La consellera ha reconegut que “potser no ho havíem explicat prou bé”, i s’ha apressat a aclarir, que la reobertura en cap cas volia dir reobrir els locals d’oci nocturn com abans de la pandèmia, sinó que era “una oportunitat de reconvertir-se” en dos àmbits: cultural o restauració. També ha reiterat que s’ha fet marxar enrere pel repunt de casos.\n“El context no ho aconsella”\nVergés ha explicat que la decisió s’ha pres després de dos dies d’anàlisi de les dades de contagis, que van a l’alça, i també després d’estudiar el context europeu: “A París, Escòcia o Bèlgica la situació és també d’augment de contagis”. Per tant, els equips de salut i els membres de govern han acordat “congelar la decisió per trobar un context millor per engegar-la”.\nTambé ha reconegut les ganes del sector i ha dit que “nosaltres som els primers que en tenim ganes”, però cal trobar el millor equilibri.\nReconvertir l’oci nocturn\nLa consellera ha explicat que es continuarà treballant per la reobertura. En tot cas, ha insistit que el treball tècnic que s’ha fet pretén donar l’oportunitat de reconvertir el sector en dos àmbits. El primer el cultural, perquè els locals es converteixin en sales de concert amb totes les mesures que preveu el pla sectorial del Procicat. El segon, la restauració, amb les mesures que té el sector.\nLa decisió de congelar la reobertura de l’oci nocturn ha caigut com una gerra d’aigua freda i ha encès els ànims del sector que, fins i tot, ha demanat la dimissió de la consellera de Salut, Alba Vergés. Des de la patronal ja fa temps que demanen ajudes o un pla de rescat.\nEn aquest sentit, la consellera ha apuntat a l’Estat espanyol perquè proposi alguna solució a “l’impacte claríssim” que ha patit l’oci nocturn. Per això, li ha demanat que “empatitzi amb les 40.000 famílies que no poden dur a terme la seva activitat”.\nEl Col·legi Oficial de Metges, satisfet\nEl Col·legi Oficial de Metges de Barcelona s’ha mostrat satisfet amb la marxa enrere del Govern, tot i lamentar els inconvenients que la decisió tindrà per al sector de l’oci. De fet, reclamen a l’executiu català que procuri emetre missatges clars i coherents per no confondre la població. El president del Col·legi, Jaume Padrós, reclama que qualsevol decisió que hi hagi “compti abans amb una avaluació per part de Salut Pública”. Creu que la situació viscuda ha creat desconcert, però que l’anunci de reobertura havia generat preocupació enter els metges, per l’increment dels contagis els últims dies.


Inscripcions per al Concurs de disfreses de Carnestoltes | Ràdio la Llagosta\nInscripcions per al Concurs de disfreses de Carnestoltes\n• Des d’avui i fins al dia 20 de febrer es poden fer a l’Oficina municipal d’Atenció a la Ciutadania les inscripcions per al Concurs de disfresses de Carnestoltes. La Llagosta celebrarà el Carnaval el dissabte 22 de febrer.\n• El llagostenc Rubén Abarca ha aconseguit el finançament necessari per rodar el seu tercer curtmetratge, que porta per títol Hammer i que preveu tenir enllestit abans de l’estiu.\n• L’entitat local Som tribu organitza demà dimecres a partir de dos quarts d’onze del matí una nova sessió d’assessorament de lactància per compartir experiències i resoldre dubtes.\n• El Centre de Formació de persones Adultes de la Llagosta acollirà demà a dos quarts de sis de la tarda una xerrada sobre la tasca que fan els Bombers de la Generalitat.\n• La Biblioteca de la la Llagosta organitzarà demà, a les quatre de la tarda, la sessió del mes de febrer del Club de lectura i, a dos quarts de set, la tradicional trobada setmanal de l’Hora del conte.\n• El Club Esportiu la Llagosta va caure golejat el cap de setmana passat al camp del líder del grup 12 de la Quarta Catalana de futbol: el Sant Quirze B. Els llagostencs van perdre per set gols a zero.\n• El Club Deportivo Viejas Glorias, en canvi, va guanyar i ja es troba a un punt dels llocs de permanència de la Primera Divisió Vallès – Maresme. Els veterans es van imposar dissabte al Dosrius per cinc gols a dos.\nArticle anterior"Creiem en la permanència del Joventut Handbol la Llagosta"\nProper articleAprovats els comptes de l'escola bressol del curs 2018-19


Josep Puig felicita les festes de Nadal als membres del Casal d’Avis de Valldoreix | EMD Valldoreix\nInici Actualitat Josep Puig felicita les festes de Nadal als membres del Casal d’Avis...\nJosep Puig felicita les festes de Nadal als membres del Casal d’Avis de Valldoreix\nEl president de l’EMD de Valldoreix i l’alcaldessa Mercè Conesa es van desplaçar ahir a la tarda a la seu del Casal d’Avis de Valldoreix per felicitar personalment les festes a la gent gran de la vila.\nJosep Puig va compartir la visita amb l’alcaldessa de Sant Cugat, Mercè Conesa, que també va voler desitjar personalment un bon Nadal als avis de Valldoreix. Durant la trobada el president Puig va departir animadament amb els membres del Casal d’Avis i es va interessar per la manera en com tenen pensat celebrar les festes nadalenques.\nDurant la trobada Josep Puig va adreçar unes paraules als membres del Casal d’Avis amb què els va voler encoratjar a mantenir la vitalitat de l’entitat ‘més activa de Valldoreix’, i a seguir amb ‘la gran quantitat i qualitat d’actes organitzats des del Casal d’Avis’. Josep Puig també va encoratjar els avis valldoreixencs a donar un cop mà a fills i néts per tirar endavant en una situació de crisi tan profunda com l’actual. De la seva part, els membres del casal van voler felicitar els Nadals a les autoritats amb un recital de cançons nadalenques i amb un berenar que van compartir plegats, autoritats i avis del casal.