Què vol Putin?\nPublicat a L'Europeu:Què vol Putin? - L'Europeu (leuropeu.cat)\nDesprés del fracàs de la “guerra llampec” per tenir el control d’Ucraïna en pocs dies, les autoritats militars russes van anunciar que centrarien els seus esforços a conquerir l’est del país. Poc abans, a partir dels primers contactes entre les delegacions russa i ucraïnesa, havia transcendit que els primers podrien limitar les seves pretensions a assolir la “neutralització” del país, el reconeixement de l’annexió de Crimea i la cessió de tot el Donbass.\nEn realitat, els objectius de Putin van molt més enllà d’uns guanys territorials o d’impedir l’ingrés d’Ucraïna a l’OTAN. El projecte de l’ex-agent del KGB és restablir l’Imperi Rus, i per això necessita imposar el seu domini sobre Ucraïna, ja sigui via annexió, ja sigui establint-hi un règim titella com el bielorús. La lògica imperialista russa la va explicar el pensador estratègic estatunidenc Zbigniew Brzezinski1 tot just després de la fi de la Unió Soviètica: “Sense Ucraïna Rússia deixa de ser un imperi eurasiàtic. Rússia sense Ucraïna encara podria aspirar a un estatus imperial, però aleshores esdevindria un estat imperial predominantment asiàtic”(…) “En canvi, si Moscou recupera el control sobre Ucraïna, amb els seus 52 milions d’habitants (cens de l’època soviètica) i grans recursos, així com amb el seu accés al Mar Negre, Rússia, automàticament, podria tornar a esdevenir un poderós estat imperial, abastant Europa i Àsia”.\nL’obsessió russa contra l’Aliança Atlàntica s’explica perquè és el principal obstacle al seu expansionisme. L’OTAN no té cap pretensió ofensiva respecte la Federació Russa; ningú a Occident no té cap interès per ocupar Kaliningrad, conquerir Moscou o sotmetre Novosibirsk. Els països de l’antic Pacte de Varsòvia coneixen l’amenaça russa millor que ningú, i per això van demanar ingressar a l’Aliança tan aviat com van poder. L’any 1956, els tancs russos van fer fracassar una revolta democratitzadora a Hongria i el 1968 ho van fer a Txecoslovàquia, però avui la seva capacitat de projectar força es troba geogràficament molt més limitada. Sota el paraigües defensiu de l’OTAN, Ucraïna restaria fora de l’abast de les urpes de l’os rus.\nPerò la visió putiniana d’Ucraïna i d’un determinat nacionalisme rus va més enllà de la simple subordinació estratègica: l’objectiu final és l’assimilació d’Ucraïna dins d’una única nació russa. Un testimoni privilegiat del pensament del cabdill rus ens l’ofereix Andrei Illarionov, que en fou el principal assessor econòmic entre el 2000 i el 2005. En una entrevista2 per al “Westminster Institute”, del 22 de juny de 2021, va desgranar dues idees centrals de la visió geopolítica putinesca, compartida per bona part dels dirigents del país: el poble dividit i la Rússia històrica.\nPutin considera que russos, bielorussos i ucraïnesos conformen un sol poble o nació, amb unes diferències poc significatives (el menyspreu per la llengua i la cultura pròpies d’aquests dos últims països és total); un poble que hauria estat dividit de forma artificial per un seguit de circumstàncies històriques. L’estat rus tindria la missió històrica de reunificar aquest poble dividit. Tan sols un mes després de l’entrevista d’Ilariov, el juliol de 2021, Putin va publicar un assaig3 pseudohistòric (de lectura obligatòria per als militars) per argumentar que russos i ucraïnesos formen un sol poble, insistir en la idea que Ucraïna no té prou entitat per considerar-se una nació i assenyalar que les actuals fronteres de l’estat ucraïnès no serien més que el resultat de l’agregació de diferents territoris decidida pels dirigents de la Unió Soviètica. Es tracta del mateix discurs imperialista que Putin va desplegar en la seva intervenció davant del Consell de Seguretat de Rússia, el dia 21 de febrer, en el qual es va decidir reconèixer la independència de les repúbliques titella de Donetsk i Lugansk, tres dies abans de l’inici de la invasió.\nLa “Rússia històrica”, diu Ilarionov, es defineix a través de tres elements: la llengua russa, la religió ortodoxa cristiana i les fronteres de l’Imperi rus de finals del S.XVIII. Aquestes fronteres inclouen tota la Bielorússia actual i la major part d’Ucraïna, amb exclusió d’una part a l’oest del país que, a finals del divuit, es trobava sota domini austríac. Fins i tot Transnístria (l’enclavament prorús de Moldàvia) i les repúbliques bàltiques formarien part d’aquesta “Rússia històrica”, segons el concepte teòric desenvolupat pel mateix Putin amb l’ajuda de diferents assessors. La restitució de la “Rússia històrica” permetria la reunificació del poble dividit de russos, bielorussos i ucraïnesos (a més de sotmetre altres nacions) i, segons Ilarionov, es culminaria amb la figura d’un nou “príncep” al capdamunt, que ja ens podem imaginar qui seria.\nLa intervenció a Geòrgia l’any 2008, l’annexió de Crimea i la guerra del Donbass es poden entendre com a fites dirigides a la recreació d’aquella “Rússia històrica” o almenys a deixar-ne oberta la possibilitat futura. La invasió d’Ucraïna iniciada el 24 de febrer seria el moviment més ambiciós i agosarat en aquesta direcció, al servei d’unes idees que l’home del Kremlin reivindica de forma oberta en tota mena d’intervencions des de fa més de deu anys. Si per saber quines eren les veres intencions de Hitler només calia analitzar el Mein Kampf i els seus discursos més abrandats, els plans de Putin es poden conèixer llegint els articles que ha publicat i parant atenció a les seves intervencions públiques. Malgrat el secretisme que envolta el règim moscovita, la voluntat expansionista del líder no és cap misteri amagat.\nPodem veure en Putin una mena de Quixot maligne que ha perdut el seny a través de la lectura de la historiografia imperialista de Rússia, fins a voler erigir-se en un nou tsar alliberat de les constriccions més bàsiques del dret internacional. Quan els models a seguir són Ivan el Terrible, Pere el Gran, Caterina la Gran o Stalin, desapareix qualsevol pretensió de civilitat. Al capdavall, tots aquests personatges van ser responsables d’assassinats de masses i de la submissió total dels seus súbdits, però gràcies a les seves conquestes territorials són celebrats per la història oficial russa. Putin pot pensar que, si aconsegueix reconstruir l’imperi rus, la història no només l’absoldrà dels seus crims, sinó que el glorificarà tant com als seus antecessors més sanguinaris.\nSi els ucraïnesos aconsegueixen derrotar els invasors, Putin pot veure’s obligat a signar un acord de pau molt allunyat de les seves pretensions inicials, però no per això renunciarà als seus objectius de màxims. S’equivoca qui pensi que, per assolir una pau duradora, n’hi haurà prou que Ucraïna faci unes cessions territorials i renunciï a ingressar a l’OTAN. Fins que a Moscou no hi hagi un canvi de règim i d’ideologia reals, els ucraïnesos hauran de continuar destinant grans esforços i recursos per mantenir la seva capacitat defensiva i garantir la seva supervivència com a nació.\n1 Brzezinski, Zbigniew. The Grand Chessboard: American Primacy And Its Geostrategic Imperatives (Kindle Locations 672-680). Basic Books. Kindle Edition\nPublicat per Albert Guilera a 22:46 Cap comentari:\nUcraïna i nosaltres\nPublicat a l'Europeu https://www.leuropeu.cat/ucraina-i-nosaltres/\nAra que la invasió d’Ucraïna s’ha produït, i durant tot el període previ, han tornat a circular els vells arguments de la propaganda russa: que si l’OTAN encercla i amenaça el gegant euroasiàtic, que si el règim de Kyiv és ultranacionalista i discrimina els russoparlants, que si l’Euromaidan va ser un cop d’estat, que si Ucraïna és un paradís per als neonazis, etc. Calúmnies i difamacions que actuen com a cortina de fum per ocultar la clau de la qüestió: la pretensió del Kremlin de sotmetre Ucraïna al seu domini, amb un respecte nul per la seva sobirania, com ja va demostrar annexionant-se Crimea i mantenint els focus rebels de Donestk i Luhansk en territori ucraïnès.\nPer als aficionats a la geopolítica és molt llaminer submergir-se en les anàlisis abstractes del conflicte, que hi veuen poc més que un intent de Rússia per recuperar profunditat estratègica enfront d’una suposada amenaça occidental, però en aquests moments el que es troba en joc no és la seguretat de Rússia, una potència nuclear que ningú no té la més mínima intenció d’envair, ni tampoc una eventual integració d’Ucraïna a l’OTAN que els principals socis atlantistes rebutgen, sinó el dret a l’autodeterminació o, com diríem en el llenguatge processista primerenc, el dret a decidir dels ucraïnesos.\nTenint en compte els paral·lelismes existents entre la relació de Rússia amb Ucraïna i el tracte que l’estat espanyol dispensa a Catalunya, fóra d’esperar més empatia dels catalans envers els ucraïnesos. Al nostre país, però, encara hi resta un pòsit d’antiamericanisme que tendeix a simpatitzar amb tot adversari geopolític dels EUA i fins i tot hi ha jugadamestristes que, fent bones les teories més delirants de l’instructor del cas “Volhov”, creuen que Rússia pot ser un aliat determinant per assolir la nostra independència (sobretot ara que s’està convertint en un país pària a Occident).\nPer desmuntar les trampes de la propaganda antiucraïnesa difosa pel poderós aparell d’agitació del règim moscovita, només cal constatar-ne la sorprenent semblança amb la propaganda anticatalana difosa per l’espanyolisme. Les denúncies de discriminació dels russòfons tenen la mateixa credibilitat que les denúncies de discriminació dels castellanoparlants a Catalunya; s’acusa els ucraïnesos de nazis amb la mateixa lleugeresa amb què l’espanyolisme titlla de nazis i de “lazis” els independentistes catalans; el separatisme prorús de les “repúbliques populars” de Donestk i de Luhansk, ja reconegudes per Moscou, connecta directament amb aquell engendre mental anomenat “Tabàrnia”; els òrgans de propaganda titllen de colpista l’Euromaidan, el moviment de protesta proeuropeu que va fer caure el president prorús Ianukóvitx, amb el mateix entusiasme amb què el workaholic Albert Rivera i els altres altaveus de l’estat espanyol qualificaven el procés independentista d’intent de cop d’estat, i un llarg etcètera.\nPel que fa a Crimea, que alguns consideren una mena de terra ancestral russa, no va ser plenament russificada fins que Stalin en va deportar els tàrtars autòctons l’any 1944, només deu anys abans de ser incorporada a la República Soviètica d’Ucraïna.\nHi ha una notable distància geogràfica i cultural entre Catalunya i Ucraïna, i una diferència essencial: ells tenen un estat propi i nosaltres encara no, a la qual cosa cal afegir-hi que es tracta del segon país amb la superfície més gran del continent per darrere de Rússia, amb més quaranta milions d’habitants. Però, tot i haver assolit la independència l’any 1991, el seu veí nord-oriental en qüestiona el dret a l’existència, la qual cosa ens els fa molt més propers. Com si una futura Catalunya independent hagués de seguir patint les intromissions, els atacs i les pretensions de domini del Regne d’Espanya. Russos i ucraïnesos són pobles eslaus orientals de tradició cristiana bizantina, de la mateixa manera que catalans i castellans som pobles llatins de tradició catòlica. L’aparent proximitat cultural i l’antecedent històric del principat de la Rus de Kiev, l’estat medieval del qual es proclamen hereus Rússia, Bielorússia i Ucraïna, són brandats pel Kremlin per “legitimar” el seu expansionisme. A parer de l’imperialisme rus, les identitats ucraïnesa i bielorussa no serien més que expressions regionals i jeràrquicament inferiors d’una identitat russa superior. Les intencions del règim de Moscou es troben ben explicitades en l’assaig “històric” publicat per Putin el juliol de l’any passat en el qual vindica la “unitat de destí” entre Rússia i Ucraïna. Unes idees que no disten gaire de la visió supremacista que té el nacionalisme espanyol sobre Catalunya. És conegut que Putin, amb la mateixa convicció amb què qualsevol espanyolista nega que Catalunya sigui una nació, el 2008 li va etzibar a Bush fill que Ucraïna ni tan sols no és un país, tal com ha reiterat en anunciar el reconeixement de la “independència” dels enclavaments prorussos del Donbass.\nUn 29,6% de la població ucraïnesa considera el rus la seva llengua i un 67,5 % considera que ho és l’ucraïnès1, però molts d’aquests últims en fan un ús més aviat escàs. A l’Est i al Sud del país, especialment a les àrees urbanes, el predomini de la llengua russa és absolut. A les regions centrals, on es troba la capital, es practica un bilingüisme rus-ucraïnès al qual s’afegeix el fenomen del “súrjik”, una barreja de les dues llengües que ens evoca el catanyol nostrat. L’ucraïnès, única llengua oficial a tot Ucraïna, tan sols és clarament hegemònic a la part de l’oest del país que es va incorporar a la Unió Soviètica al final de la Segona Guerra Mundial, on també hi ha petites minories de parla hongaresa i romanesa, entre d’altres. La ciutat de L’viv és l’únic centre urbà important amb un predomini nítid de la llengua ucraïnesa. Les principals raons de la precarietat de la llengua pròpia es troben tant en la immigració històrica d’altres parts de l’imperi rus, després soviètic, com al fet que molts ucraïnesos procedents del camp, en emigrar a les zones industrials, adoptaven el rus com a llengua habitual.\nEl Kremlin ha intentat instrumentalitzar la realitat sociolingüística del país a favor dels seus interessos, però pretendre que els russòfons són una minoria oprimida a Ucraïna és un sarcasme. Les elits de Kyiv són majoritàriament de parla russa, el mateix president Zelenski, provinent del sud-est i que ha fet la seva carrera de comediant principalment en la llengua de Puixkin, parla ucraïnès com el president Montilla parlava català, tot i que amb més alegria i convicció.\nZelenski és la refutació vivent de les inversemblants acusacions d’ultranacionalisme filonazi amb què els propagandistes a sou de Moscou han pretès difamar la Ucraïna post-Maidan: va ser elegit en unes eleccions lliures en què va guanyar massivament, tant a l’est com a l’oest2, amb l’única excepció de la regió de L’viv, la més nacionalista del país, i va derrotar el president sortint, l’empresari xocolater Petro Poroixenko. Un relleu al poder per via democràtica inimaginable a la Rússia de Putin. Zelenski és un humorista molt popular esdevingut productor audiovisual (una de mena d’Andreu Buenafuente) que mai no ha destacat per les seves proclames nacionalistes (una altra semblança amb Buenafuente) i en qui una majoria de conciutadans van confiar com a alternativa a una classe política desprestigiada per la seva inoperància, corrupció i incapacitat de posar fi a la guerra del Donbass. A més, Zelenski és de família jueva, com també ho és el primer ministre amb qui va cohabitar políticament durant un any, Volodímir Groisman, un període en què Ucraïna va ser l’únic país del món, a banda d’Israel, amb un cap d’estat i un cap de govern jueus. El somni humit de qualsevol nazi, vaja.\nTot i que els processos de russificació viscuts al país durant més de tres-cents anys hi han deixat una petjada molt profunda, a la Ucraïna d’avui hi ha una voluntat molt majoritària, més estesa que abans de l’agressió russa de 2014, per continuar avançant en la construcció d’una nació lliure i democràtica, deslliurada de tota subordinació al veí rus, econòmicament desenvolupada, integrada a Europa i amb una plena normalització de la llengua pròpia. Ideals prou comprensibles per a una majoria de catalans.\nPublicat per Albert Guilera a 12:00 Cap comentari:\nPan-Europa i el Brexit\nAmb el nou any el Regne Unit de la Gran Bretanya i Irlanda del Nord ha abandonat ( definitivament?) la Unió Europea. Hom podria dir veure-hi una mutilació greu de l’ideal europeu, però Richard Nikolaus Coudenhove-Kalergi, apòstol del paneuropeisme, ja va imaginar la unió política i econòmica de tots els estats europeus, de Polònia a Portugal, sense els britànics. L’any 1923 va publicar un dels textos fundacionals de l'europeisme, "Pan-Europa", un concepte polític diferent del concepte geogràfic d’Europa, que inclouria tots els estats democràtics i semidemocràtics del continent, incloent-hi Islàndia (aleshores unida a Dinamarca per una unió personal) i excloent-ne Rússia, la part europea de Turquia i l’Imperi Britànic. Aquesta Europa estaria unida sota un model confederal per garantir la pau i la prosperitat interiors i la protecció enfront de les ambicions imperials de Rússia, tsarista o bolxevic. Pan-Europea se situaria en una posició d’igualtat, i potser de superioritat, respecte les altres quatre grans potències que augurava l’aristòcrata paneuropeista: dos imperis ja existents, el Rus i el Britànic; Pan-Amèrica, que agruparia els països de l’hemisferi occidental, liderats pels EUA; i l'Imperi Mongol, que sorgiria d’una eventual agrupació entre la Xina i el Japó.\nLa Unió Europea post-Brexit inclou països que abans formaven part de l’Imperi Britànic, com la República d'Irlanda, Malta i Xipre, i no ha incorporat Noruega, Suïssa, ni microestats com Andorra i San Marino, i tampoc una part dels estats balcànics, si bé aquests darrers aspiren a afegir-s'hi. Islàndia, avui independent de Dinamarca, també en resta voluntàriament al marge. Belarús és una dictadura sota tutela russa i Ucraïna té un conflicte obert amb Rússia, justament per la seva voluntat d'integrar-se a la UE i a l'OTAN. El mapa de la UE no coincideix exactament amb el de Pan-Europa, però en essència, una vegada el Regne Unit ha aixecat el vol, ve a ser el mateix, i més quan els països que no en formen part s’hi troben intensament vinculats, ja sigui a través del mercat únic, de l’Acord de Schengen i/o de diferents tractats i acords d’associació. Coudenhove-Kalergi pensava en una Pan-Europa que l'any 1923 hauria agrupat 26 grans estats i set territoris, amb una superfície total de 5 milions de km quadrats i una població de 300 milions d'habitants. Avui la UE aplega 27 estats, 4,2 milions de km2 i una població de gairebé 448 milions d'habitants. La diferència de superfície és deguda, sobretot, a l'absència de Noruega i també a les parts occidentals d’Ucraïna i Belarús que formaven part de la Polònia d’entreguerres. Tanmateix, la idea de Pan-Europa tenia una altra dimensió, l'ideòleg paneuropeu hi sumava totes les possessions colonials dels estats que en formarien part, les quals dividia en dos grups: l'imperi colonial africà i les altres colònies de la resta del món, des de la Guyana a la Indoxina francesa, passant per les Índies neerlandeses. El conjunt de Pan-Europa abastaria una superfície d'uns 26 milions de km quadrats i una població de 431 milions d'habitants, que la situarien en condicions d'igualtat o per damunt dels altres blocs. Actuant individualment, els estats europeus podrien ser dominats per les grans potències, en canvi, integrant-se a Pan-Europa podrien ser part d’una de les grans potències, potser la més poderosa.\nEl diagnòstic en què es basava l’aristòcrata partia de l’evidència que Europa havia deixat de ser el centre del poder polític, econòmic i cultural del món, sobretot després de la Gran Guerra. Mentre arreu emergien diferents agrupacions d’estats que s’organitzaven com a federacions o a través de mecanismes de cooperació, a Europa imperava una anarquia armada. El continent anava de camí cap a una nova guerra que, si finalment esclatava, seria d’extermini, les potències enfrontades ja no tindrien com a objectiu la derrota de l’enemic, sinó la seva destrucció perquè no tornés a esdevenir una amenaça. L’acarnissament que aquest tipus de conflicte comporta per a tots els contendents deixaria vencedors i vençuts igualment devastats. Els únics beneficiaris serien les altres gran potències. Per evitar una nova guerra europea caldria constituir una organització que assegurés als estats membres el màxim de seguretat amb el mínim sacrifici de la seva llibertat, substituint el duel pel recurs a la justícia, creant un tribunal de mediació vinculant per resoldre els conflictes. Un dels principis de la nova organització hauria de ser una versió europea de la “Doctrina Monroe” imperant al content americà, el rebuig de tota ingerència de potències estrangeres a Europa.\nPer a la unitat europea caldria superar la rivalitat mil·lenària entre França i Alemanya, artificialment mantinguda durant segles per motius polítics i militars. Els dirigents i els pobles de tots dos països haurien d’assumir la necessitat d’encetar la via de l’aliança, perquè l’única alternativa seria devorar-se mútuament. El camí per a la constitució de Pan-Europa tindria tres fases: La celebració d’una conferència Pan-Europea, la signatura d’un tractat de mediació vinculant i de garanties entre tots els estats democràtics de l’Europa continental, la unió duanera de tots els estats membres i, finalment, la constitució dels Estats Units d’Europa. Pan-Europa apareixeria davant de les altres potències mundials com una unitat i internament seria regida per dues cambres representants: la cambra dels pobles, amb tres-cents diputats, un per cada milió d’habitants, i la cambra dels estats, amb 26 membres, un per cada govern. No es pot negar que l’actual estructura institucional de la UE hi té un clar paral·lelisme. Si bé es garantiria la igualtat de totes les llengües nacionals, per raons tècniques l’anglès esdevindria llengua d’aprenentatge obligatori, que ja estava esdevenint llengua de les relacions internacionals. El fet que tots els europeus dominessin l’anglès com a llengua auxiliar posaria fi a la rivalitat entre les llengües europees i promouria la intercomprensió internacional.\nLa unió Europea no seria l’estadi final de l’ideal polític de Coudenhove-Kalergi, sinó un pas previ per a la unió de la humanitat, ja que al seu entendre, per superar l’anarquia mundial imperant calia que prèviament els estats s’unissin en superestats que després poguessin establir una organització mundial efectiva.\nPan-Europa exclouria el Regne Unit perquè, als ulls de Coudenhove-Kalergi, l’Imperi Britànic constituïa per si mateix un “continent” unit per una llengua comuna, la cultura de la nació dominant i el seny polític dels seus dirigents. Encara que Anglaterra forma part de la civilització europea, la seva missió no seria projectar-se al continent sinó europeïtzar el món a través de les conquestes de l’Imperi Britànic. A Pan-Europa li correspondria la missió de desenvolupar al màxim la cultura europea que els britànics expandirien pel món. Anglaterra i Pan-Europa haurien de basar les seves relacions en la cooperació i en un acord que garantís la seguretat britànica, excloent tota possibilitat d’invasió de les Illes. Anglaterra i Irlanda només podrien unir-se a Pan-Europa si caigués l’Imperi Britànic. Paradoxalment, el Brexit s’ha produït quan ja no existeix l’Imperi, però la mentalitat imperial roman, i va jugar el seu paper en el resultat del referèndum.\nPel que fa a Rússia, que l'any 1923 tot just acabava de sortir d’un guerra civil devastadora, tan aviat com es recuperés els països que hi feien frontera serien incapaços d’aturar-ne l’avanç cap a Occident. Europa hauria d’establir una política de pau amb Rússia, però amb l’esquena militarment coberta. Això només podria funcionar si Pan-Europa s’organitza també com una aliança de defensa contra el “perill rus”. La UE no s’ha organitzat com a aliança militar, però aquesta funció la realitza l’OTAN que tant durant la guerra freda, com ara, sobretot respecte els països bàltics, Polònia i Romania, és la principal garantia enfront les ànsies russes d’ampliar la seva esfera d’influència.\nLes grans potències no coincideixen exactament amb les que imaginava el comte Kalergi, però la Xina cada dia és més assertiva en la defensa dels seus interessos; Turquia desplega ambicions neo-otomanes; Rússia no renuncia a una àrea d'influència a l'est d'Europa; el Món Àrab i l'Àfrica susahariana viuen una explosió demogràfica que afecta directament el Vell Continent; l'Iran s'enfronta amb les monarquies del Golf per l'hegemonia a l'Orient Mitjà; l'Índia, potència nuclear, manté una conflicte congelat amb Paquistan, que també disposa de la Bomba, etc, L'Europa d'avui no tem per una invasió militar- el paraigua que ofereix l'OTAN és determinant d'aquesta sensació de seguretat-, però en el món multipolar del S.XXI, si no vol esdevenir una regió secundària i sotmesa als capricis de les grans potències no té més remei que actuar conjuntament.\nSi el Coudenhove-Kalergi tornés a la vida, es trobaria un Europa que, internament, no dista gaire de la que va idear, encara que sense colònies, però que portes enfora, en un món de colossos en conflicte, encara no ha aconseguit parlar amb una sola veu i fer-se respectar per la seva capacitat d'acció conjunta.\nPublicat per Albert Guilera a 14:14 Cap comentari:\nArmin Laschet? Connais pas\nEl 16 de gener la Unió Cristianodemòcrata (CDU) va elegir el seu nou president, Armin Laschet. Per la premsa sabem que aquest polític de 59 anys, catòlic i d’orígens familiars valons, representa una opció continuista amb el centrisme de la cancellera Merkel. Laschet es troba en una bona posició per ser el candidat del partit a la cancelleria alemanya, en les eleccions que s’han de celebrar el proper mes de setembre, però no és l’únic, també sona, entre d’altres, el nom de Markus Söder, de la Unió Socialcristiana (CSU) bavaresa, aliada de la CDU.\nQuè tenen en comú Laschet i Söder? Segurament moltes coses, però com a catalans hauríem de parar esment a una dada: tots dos són presidents d’estats alemanys, el primer de Renània del Nord-Westfàlia i el segon de Baviera. És a dir, institucionalment es troben al mateix nivell del president de la Generalitat de Catalunya. Tot i que les dimensions d’aquests dos Länder, en termes de població (18 i 12 milions d’habitants, respectivament) i de PIB, són molt superiors a les catalanes, una interlocució directa, de tu a tu, entre el president de Catalunya i el ministre-president de qualsevol land alemany és del tot possible per vies ordinàries, sense necessitat de cap lobbisme especial.\nDes d’octubre de 2017, a Europa tan sols han manifestat interès i preocupació per la repressió patida a Catalunya els previsibles partits sobiranistes d’altres nacions sense estat i alguns altres partits i polítics secundaris. L’independentisme ha estat anatemitzat per l’estat espanyol, tot senyal de simpatia i comprensió que hi pugui expressar un alt dirigent d’un altre país desemboca fàcilment en un conflicte diplomàtic amb Espanya. Altra cosa no, però Madrid ha treballat a fons i amb força èxit les relacions amb altres estats, per més barroers que hagin estat els seus diplomàtics en els seus intents de boicotejar actes del Diplocat i trobades de dirigents catalans amb dignataris estrangers. Excepcionalment, han estat polítics de la Catalunya Nord i d’Occitània, de gairebé tots els colors polítics, els qui més s’han significat a l’hora de denunciar la dissort del presos polítics catalans, per proximitat i perquè segurament han detectat que preocupa almenys una part dels seus conciutadans.\nAra mateix, fora de circumstàncies molt excepcionals, seria molt difícil per a un president de la Generalitat aconseguir una trobada formal amb un primer ministre o un altre membre del govern d’un gran estat europeu. En canvi, és del tot factible establir relacions bilaterals amb governs regionals. Aquestes relacions, a més de tots les oportunitats que ofereixen en l’ordre dels intercanvis econòmics i culturals, permeten crear vincles més profunds, fins i tot de confiança i qui sap si d’amistat, amb mandataris que, posteriorment, poden arribar a ser membres de governs nacionals, i fins i tot encapçalar-los.\nAlemanya és la primera potència europea, el seu paper en la presa de decisions a la UE és ineludible i la seva cancelleria exerceix un cert lideratge sobre tot el bloc europeu. Més de 800 empreses d’aquell país tenen presència casa nostra, algunes de les quals amb una gran valor estratègic per a la indústria catalana. Fora de l’estat espanyol, Alemanya és el segon receptor de les exportacions catalanes, darrere de França, i és el principal origen de les importacions que rep el nostre país. Catalunya està integrada dins de la cadena de valor d’Alemanya amb molta més intensitat que la resta de la Península Ibèrica. És conegut un mapa elaborat per la revista italiana de geopolítica “Limes”, que situa Catalunya entre els territoris de l’esfera geoeconòmica germànica, juntament amb el nord d’Itàlia, Bèlgica, Dinamarca, Suècia i Finlàndia.\nDe motius per relacionar-se i establir vincles i acords amb els Länder n’hi ha múltiples, des d’atreure i mantenir inversions industrials (el Land de Baixa Saxònia té un 20% dels drets vot de Volkswagen AG), fins als intercanvis culturals, passant per la formació i la recerca. Ja existeixen experiències anteriors, als anys vuitanta del segle passat es va crear l’associació de cooperació interregional “Quatre motors per a Europa” que, a més de Catalunya, aplega la Llombardia, Alvèrnia-Roine-Alps i un land alemany, Baden-Württemberg. Als interessos obvis, de caràcter econòmic i cultural, s’hi afegeix la necessitat que té Catalunya, com a nació sense estat, de guanyar-se un espai i tenir interlocutors de primer ordre en l’esfera internacional. No cal fer-se il·lusions excessives sobre el que es pot assolir a través d’aquests contactes, res no fa pensar que Alemanya pugui jugar, en relació al nostre país, el mateix paper que va exercir per al reconeixement internacional d’Eslovènia i Croàcia, però mai no s’ha de menystenir la possibilitat de fer arribar a les més altes esferes la nostra pròpia versió d’allò que és el nostre país i del que hi passa, ben diferent del relat oficial espanyol, per no dir que resulta igualment útil conèixer de primera mà com veuen el món les persones a qui correspon prendre les grans decisions.\nL’estructura federal alemanya atorga un gran protagonisme als Länder, els seus dirigents són influents en la política nacional del seu país i alguns arriben a ocupar ministeris o fins i tot la cancelleria a Berlín. Podria ser el cas d’Armin Laschet o el de Markus Söder, però dubto molt que, hores d’ara, cap dirigent català hi tingui una línia de comunicació oberta.\nPublicat per Albert Guilera a 0:53 Cap comentari:\n2500 anys de les batalles de les Termòpiles i de Salamina\nEn aquest 2020 atziac s'han commemorat els 2500 anys de les batalles de les Termòpiles i de Salamina, màxima expressió de la resistència de les polis gregues contra la invasió persa. No van ser les batalles decisives, a les Termòpiles els grecs van ser derrotats i la victòria naval a Salamina no va servir per expulsar els invasors, però la primera va esdevenir el símbol de la resistència grega i la segona va ser la demostració que, amb una estratègia intel·ligent, podien vèncer un invasor molt més nombrós. No va ser fins al cap d'un any, a Platea, que els grecs van foragitar definitivament els perses. A les Termòpiles, 300 espartans van plantar cara a les hosts del rei Xerxes, fins al darrer home, en una gesta heroica que encara avui inspira novel·les, còmics i pel·lícules, com la icònica "300". A Salamina, una flota de guerra persa molt superior va ser derrotada per les forces gregues comandades pel general atenès Temistocles, qui va tenir la visió estratègica de situar el combat en l'espai reduït de l'estret de Salamina. Tot i que la victòria decisiva dels autòctons no es va produir fins a la batalla de Platea, des d'un primer moment els fets d'armes més celebrats i recordats pels grecs van ser aquelles dues batalles. La narració històrica que en va fer Heròdot ha perviscut a través dels segles i la tragèdia "Els Perses", escrita per Èsquil, present a la batalla de Salamina, és un clàssic de la literatura. Fa 2500 anys d'aquells fets, però el seu significat encara ressona avui. La derrota dels invasors asiàtics va salvar la civilització grega, bressol de la civilització europea. Si Xerxes, l'emperador persa, hagués assolit els seus objectius, la nostra civilització podria ser ben diferent de l'actual. Idees fonamentals per a la nostra forma d'entendre la vida provenen d'aquell antic món grec, políticament molt divers, però en el qual els filòsofs i els artistes van crear un llegat del qual encara es nodreixen les nostres societats. Sota domini persa la democràcia atenesa no hauria estat possible i tampoc la llibertat d'idees i de debat necessàries per a la florida del pensament del qual som hereus.\nLa República Hel·lènica actual, que malgrat el temps transcorregut i les ruptures experimentades, es veu com a continuadora de la Grècia antiga, ha organitzat diferents activitats per commemorar aquells esdeveniments, conscient de la seva força simbòlica i de com connecten amb la posició geopolítica de la Grècia d'avui, a la frontera d'Europa i amb una confrontació històrica permanent amb Turquia que aquest darrer any ha assolit noves cotes de tensió.\nPublicat per Albert Guilera a 1:27 1 comentari:\nContra la pulsió autodestructiva de l'independentisme\nSegueixo buidant el pap en la línia del post anterior, com a independentista que sóc des que pràcticament tinc ús de raó, decebut i fins i tot emprenyat amb l'infantilisme estèril pel qual s'ha deixat arrossegar la part més estrident de l'independentisme català, mentre d'altres han convertit l'ideal de la independència en una carcassa buida sota la qual s'aixopluguen per justificar totes les renúncies a les idees més bàsiques del nacionalisme català, començant per la centralitat de la llengua.\nL'infantilisme és aquesta il·lusió d'esperar que vingui algú de fora a salvar-nos, perquè estem demostrant al món que l'estat espanyol vulnera els drets humans, o perquè l'estat espanyol és econòmicament inviable, o perquè l'estat és fràgil i caurà pel seu propi pes i aleshores serà la nostra oportunitat. És el mateix infantilisme que et fa creure que cada garrotada que reps de l'estat espanyol és un punt en una mena de competició per a la legitimitat, en virtut de la qual, quan assoleixes una determinada puntuació, acabes sumant un suport massiu a l'interior i el ple reconeixement de la comunitat internacional. Des d'aquesta perspectiva qualsevol millora de l'autogovern català acaba sent contraproduent perquè et fa perdre punts en la cursa per a la independència, el que ens convé ( dirien els seus teòrics) és que des de Madrid es degradin les institucions catalanes i que la situació del país empitjori, fins al punt que per a propis i estranys la independència sigui l'única sortida possible. És un plantejament que pot funcionar en la ment d'algun il·luminat, però que, almenys des de l'octubre de 2017, ha estat abastament refutada per la realitat. Si aquella lògica fos correcta, el desembre de 2017 l'independentisme hauria assolit una victòria abassegadora, potser més de dos terços de la cambra catalana, perquè just abans havíem viscut la repressió salvatge de l'estat contra milers de catalans que només pretenien votar, l'empresonament o exili dels principals dirigents del país i la suspensió de l'autogovern. Estàvem davant la tempesta perfecta per legitimar una reacció independentista de la gran majoria dels catalans. En canvi, tot i que feliçment, vam sumar una majoria absoluta, l'independentisme no va arribar ni al 50% dels vots, i la força més votada, C's, era la més bel·ligerant amb el procés, per no dir directament catalanòfoba. A Irlanda, la repressió britànica contra els rebels que van declarar-ne la independència el dia de Pasqua de 1916 va provocar una reacció de la mateixa població que en un primer moment els havia ignorat, reacció que es va traduir en una gran victòria independentista. A Catalunya, una repressió del tot desmesurada a ulls de qualsevol observador objectiu, gairebé no va sumar nous adeptes a la causa independentista. Sembla que la via del martirologi poc més pot aportar a l'hora de fer avançar l'alliberament nacional, més enllà de reescalfar el nucli dur dels convençuts i despertar la simpatia compassiva dels unionistes de bon cor. I no oblidem que el dia 8 d'octubre de 2017, després de veure mig país apallissat i vexat per les forces policials enviades per l'estat, l'espanyolisme va tenir els sants collons d'organitzar una manifestació per la unitat d'Espanya, demostrant una nul.la empatia envers els seus conciutadans maltractats tan sols una setmana abans. Pel que fa a l'àmbit exterior, malgrat l'impacte mediàtic que van tenir les imatges de l'1-O, la causa catalana no va rebre cap suport de la comunitat internacional, i molt escasses mostres de suport de la "societat civil" d'arreu del món, a banda d'altres moviments independentistes- i encara amb reserves en els casos escocès i basc- i de dissidents ambigus com Julian Assange. Una altra cosa són els petits èxits que s'han assolit en l'àmbit de la justícia, a Bèlgica, a Alemanya, o en òrgans de l'ONU, però en aquests casos no es jutjava la bondat de la causa independentista sinó els mètodes emprats per l'estat per perseguir-la.\nCal assumir que, a nivell internacional, la causa de Catalunya no desperta cap simpatia especial. La independència de Catalunya provoca més indiferència, i en alguns casos animadversió, que no pas solidaritat. Per més que es forcin els paral·lelismes amb la lluita dels negres americans pels drets civils, ben poca gent al món veu la nostra realitat en els mateixos termes, encara que hi hagi elements d'aquella lluita que siguin inspiradors.\nEn definitiva, la independència no l'assolirem en proporció directa al nivell de repressió que patim, sinó en funció del poder- en un sentit molt ampli- que puguem acumular, un poder tan gran que l'estat no pugui tòrcer com ha fet fins ara. Això implica majories polítiques més grans que les actuals, sumant per totes bandes, una institucionalització més forta i resilient, una societat civil més preparada, unes aliances internacionals més ben travades i fonamentades en el realisme, etc, etc. Condicions que no es construeixen des de la feblesa, el desgovern i un victimisme eixorc, sinó des de la pròpia fortalesa i de l'ús intel·ligent de totes les eines que tinguem a l'abast.\nPublicat per Albert Guilera a 0:13 Cap comentari:\nLa independència com a excusa\nLes dades esgarrifoses sobre l'ús del català a la ciutat de Barcelona que ens aporta l'Enquesta d'Usos Lingüístics, i que reflecteixen localment la reculada general de la nostra llengua en tot el seu territori històric, obliguen a pensar i prendre mesures amb immediatesa, per revertir una situació que, altrament, ens aboca a l'extinció. Malgrat totes les adversitats, encara hi ha espai per a una esperança basada en l'acció. Però no és de la vital qüestió lingüística que vull parlar, sinó de la reacció de certs sectors independentistes, expressada sobretot a través de les xarxes socials, per als quals la solució de tot problema resta subordinada a la consecució prèvia de la independència. Quan es diu que el català està en perill de mort, et responen "sense un estat propi la llengua no es pot salvar", "fem la DUI i el català serà l'única llengua oficial", "Ho veieu com sense la independència no ens en sortirem!", i així de forma reiterada i constant. Hores d'ara aquestes exclamacions semblen relegades a una fracció minoritària però sorollosa de l'independentisme, però aquest idea d'ajornar la resposta a les urgències nacionals fins l'endemà de la independència ha estat present, implícitament i explícita, durant tot el nostre malaguanyat procés sobiranista. I si això es podia entendre quan semblava que ho teníem a tocar, des que hem constatat que encara ens queda un bon tros per arribar-hi i cap garantia d'assolir l'objectiu, és imperatiu afrontar, ara i aquí, totes aquelles urgències, perquè pel camí ens podem quedar sense país, i aleshores no hi haurà ni independència, ni referèndums, ni DUIs, ni federalisme asimètric, ni res, perquè una Catalunya sense identitat és una Catalunya morta, sense cap motivació per defensar el seu dret a l'autodeterminació. Cal afrontar tots els reptes que té plantejats el país amb les poques eines que tenim a l'abast, des dels governs locals fins a la Generalitat, passant per tota la xarxa de societat civil capaç de generar propostes i de portar-les a la pràctica. Sense estat propi difícilment resoldrem els problemes que té aquest país, i encara menys ens podrem convertir en una nació capdavantera a Europa, però, com s'ha demostrat des de la recuperació de la democràcia i de l'autogovern, existeixen petits marges pels quals es pot avançar, si bé per aprofitar-los es necessiten unes habilitats que no es troben a l'abast de qualsevol polític ni de qualsevol tecnòcrata o líder cívic i social.\nA principis del S. XX els pares del nacionalisme català, entre els quals personatges tan destacats com Prat de la Riba i Rovira i Virgili, somiaven, sense renunciar als objectius més ambiciosos, que Catalunya pogués assolir un cert grau d'autonomia, conscients que qualsevol engruna de poder que pogués guanyar el país s'havia d'aprofitar, com ho va demostrar el mateix Prat amb un poder tan limitat com el de les diputacions provincials unides en la Mancomunitat. Ara que disposem de molts més mitjans que a principis del S. XX seria imperdonable renunciar a governar el país amb mentalitat d'estat, fer deixadesa de les pròpies responsabilitats a l'espera d'una solució quasi miraculosa, mentre el país se'ns escola veloçment.\nPublicat per Albert Guilera a 23:49 Cap comentari:\nArxiu del blog d’abril (2) de gener (3) de novembre (2) d’octubre (1) de maig (3) d’abril (1) de març (1) de novembre (3) de setembre (1) de juny (2) de maig (1) de març (1) de desembre (1) de novembre (1) de setembre (3) de juny (1) d’abril (1) de març (2) de febrer (2) de gener (1) de desembre (3) d’octubre (1) d’agost (2) de desembre (1) de maig (2) de març (1) de febrer (1) de gener (1) de desembre (1) de novembre (1) d’octubre (1) de setembre (2) d’agost (2) de juliol (2) de juny (1) de maig (3) de març (3) de febrer (1) de gener (2) de desembre (3) de novembre (3) d’octubre (3) de setembre (6) de juny (1) de maig (2) d’abril (1) de desembre (5) de novembre (4) de setembre (3) de juliol (3) de juny (3) de maig (6) d’abril (2) de març (2) de febrer (1) de gener (4) de desembre (8) de novembre (4) d’octubre (4) de setembre (3) d’agost (5) de juliol (5) de juny (4) de maig (4) d’abril (3) de març (2) de febrer (2) de gener (1) de desembre (3) de novembre (6) d’octubre (5) de setembre (5) d’agost (7) de juliol (11) de juny (4) de maig (5) d’abril (8) de març (6) de febrer (9) de gener (7) de desembre (10) de novembre (7) d’octubre (6) de setembre (6) d’agost (4) de juliol (6) de juny (5) de maig (8) d’abril (4) de març (6) de febrer (6) de gener (6) de desembre (7) de novembre (8) d’octubre (8) de setembre (7) d’agost (4) de juliol (4) de juny (8) de maig (7) d’abril (7) de març (8) de febrer (10) de gener (4) de desembre (6) de novembre (10) d’octubre (8) de setembre (9) d’agost (9) de juliol (8) de juny (2) de maig (9) d’abril (5) de març (6) de febrer (7) de gener (11) de desembre (6) de novembre (7) d’octubre (8) de setembre (8) d’agost (6) de juliol (7) de juny (8) de maig (12) d’abril (8) de març (11) de febrer (12) de gener (14) de desembre (13) de novembre (14) d’octubre (8) de setembre (17) d’agost (11) de juliol (10) de juny (3)


Callar també és mentir: Universitàries\nMés d'una vegada he sentit dir que no importa que a un fill l'eduques un poc diferent de com eduques una filla. No importa si al teu fill li compres cotxes per jugar i a la teua filla ninetes. Diuen que quan són més grans és quan desenvolupen la seua personalitat. Doncs no. A l'infantesa, adquirim una gran part dels nostres coneixements i conductes futures. Sense saber-ho, creixem portant al nostre subconscient el camí que vam començar a recórrer al nàixer.\nLa setmana passada va sortir l'informe de la Conferència de rectors de les Universitats Espanyoles (CRUE) i en ell vaig poder veure una dada molt il·lustrativa: només un 14,17% de les universitàries triava carreres tècniques, davant un 43,80% dels universitaris.\nEls xiquets han estat (i segueixen estant) educats sobre un munt de joguines basades en cotxes, jocs de construccions, d'electricitat. Ens feien associar la idea de que ser uns "matxotes" era una cosa bona, i per això acompanyavem sempre al pare quan aquest reparava alguns aparells de la casa. Si aquest no era el teu ambient habitual, et trobaves amb la teua colla d'amiguets competint per veure quin era el més "matxote", i per tant, el més respectat. La xiqueta, en canvi, era vista com una cosa estranya si freqüentava algunes de les aficions reservades pels xiquets.\nAmb aquestes associacions d'idees hem crescut, mantenint-se sempre latents al nostre subconscient i aprofitant qualsevol ocasió per eixir al nostre conscient, com en el cas del moment concret de l'elecció d'una carrera universitària.\nEl psicòleg Steve Heine va realitzar un experiment molt curiós: va sotmetre a dos grups de 60 noies cadascun a la realització de dues proves matemàtiques, separades per una prova de comprensió lectora. El text del primer grup explicava que les dones tenien menor capacitat per a les matemàtiques per raons genètiques i el segon escrit afirmava que les raons de que les dones hagueren tingut una menor presència en el terreny matemàtic era degut a l'experiència. Totes les dones tragueren una puntuació semblant en el primer exercici, però al segon exercici matemàtic, les noies del text amb l'explicació genètica van obtindre un resultat notablement menor.\nÉs el subconscient, però el subconscient creat per segles i segles de patriarcat.\nPublicat per miquelet a 17:50\nMMM Deliciós, absolutament interessant. No ho hagués pensat mai. El subconcient i la genètica, dues màquines plenes de misteris per descobrir...saludus\n14 d’octubre de 2008 a les 10:09


Marc Márquez, intervingut amb èxit dels seus problemes de visió a l'ull dret\nEl pilot no descarta la seva presència en els primers entrenaments de pretemporada de la categoria de Moto2, del 8 al 10 de febrer al Circuit Ricardo Tormo de Xest\nARA Barcelona Actualitzada el 16/01/2012 15:50\nMarc Márquez ha estat intervingut aquest dilluns amb èxit dels seus problemes de visió a l'ull dret a la Unitat de Cirurgia Major Ambulatòria de l'Institut Oftalmològic de l'Hospital Clínic de Barcelona pel Doctor Bernardo Sánchez Dalmau.\nEl cirurgià ha intervingut al pilot de la paràlisi del múscul oblic superior dret per afectació del quart parell cranial dret d'origen traumàtic que presentava després de l'accident del passat 21 d'octubre, quan va patir una forta caiguda en els entrenaments lliures del Gran Premi de Malàisia. "Al pacient se li ha practicat l'operació amb anestèsia locoregional i sedació, i tot ha transcorregut de forma satisfactòria", ha assegurat el doctor Sánchez, que li ha donat l'alta hospitalària "perquè segueixi la recuperació al seu domicili".\nEl campió del món de 125 cc ha anat recuperant la visió de manera gradual durant els últims tres mesos, però sense arribar a l'estat òptim necessari per pilotar a nivell professional. Després de consultar diversos especialistes i que aquests coincidissin que se li havia d'estabilitzar la visió al quiròfan, es va decidir realitzar aquesta petita intervenció.\nEn els propers dies, Márquez haurà de fer repòs i començar la recuperació. Els primers entrenaments de pretemporada en la categoria de Moto2 estan previstos del 8 al 10 de febrer al Circuit Ricardo Tormo de Xest (València) i no es descarta la seva presència. La decisió es prendrà a finals de mes depenent de l'estat del pilot Repsol i després de consultar-ho amb els especialistes.


els 12 homes que caminaven per la lluna - Article\nSi vau néixer després del programa Apollo, i potser fins i tot si recordeu aquells dies, sembla gairebé increïble que la NASA enviés missions tripulades a la lluna a 239.000 milles de distància. La gent continua expressant tristesa pel fet que les missions lunars d’Apollo eren fa molt de temps i que aviat no quedarà ningú viu que en realitat anés a la lluna. celebrem el 50è aniversari de la missió Apollo 11, ara és el moment perfecte per recordar o conèixer a les úniques 12 persones que han caminat mai sobre un cos que no sigui el planeta Terra.\nEl pilot de proves de la Marina, enginyer i veterà de la guerra de Corea Neil Armstrong va deixar la Marina el 1952, però va continuar a la Reserva Naval. Va treballar com a pilot experimental de proves per al Comitè Consultiu Nacional d'Aeronàutica (NACA) a partir del 1955, que va evolucionar cap a la NASA. Armstrong va ser assignat com a astronauta el 1962 i va volar a la missió Gemini 8 el 1966, on va realitzar el primer procediment d’acoblament espacial amb èxit. Armstrong va ser seleccionat per ser el primer home a caminar per la lluna, ja que estava prevista la missió Apollo 11, per diversos motius: era el comandant de la missió, no tenia un ego gran i la porta del lander lunar estava al seu costat. Tot i que els primers passos a la Lluna seran els coneguts per a ell, Armstrong va considerar que el major èxit de la missió va ser aterrar al mòdul lunar. Més tard va dir:\nEls pilots no prenen cap alegria especial en caminar: els pilots volen volar. En general, els pilots s’enorgulleixen d’un bon aterratge i no de baixar del vehicle.\nArmstrong juntament amb la seva tripulació van ser honrats amb desfilades, premis i aclamacions després del seu retorn a la Terra, però Armstrong sempre va donar crèdit a tot l'equip de la NASA per les missions lunars d'Apollo. Va renunciar a la NASA el 1971 i es va convertir en professor d'enginyeria aeroespacial a la Universitat de Cincinnati durant vuit anys. Armstrong va formar part dels consells de moltes corporacions i fundacions, però es va retirar gradualment de les gires publicitàries i de la signatura d'autògrafs. No li importava especialment la fama.\nNeil Armstrong va morir el 25 d'agost de 2012, als 82 anys. La seva família va publicar un comunicat que va concloure:\n“Per a aquells que puguin demanar què poden fer per honorar Neil, tenim una petició senzilla. Respecteu el seu exemple de servei, èxit i modèstia, i la propera vegada que passegeu fora d’una nit clara i veieu la lluna somrient cap a vosaltres, penseu en Neil Armstrong i feu-li un cop d’ullet ”.\nImatges de la NASA / Getty\nDesprés de graduar-se tercer a la seva classe a West Point el 1951 amb una llicenciatura en ciències, Buzz Aldrin va fer 66 missions de combat com a pilot de la Força Aèria a la Guerra de Corea. Després es va doctorar al MIT. Aldrin es va unir a la NASA com a astronauta el 1963. El 1966 va volar en la sonda espacial Gemini 12 a la missió final de Gemini.\nAldrin va acompanyar Neil Armstrong al primer aterratge lunar de la missió Apollo 11, convertint-se en la segona persona i ara en la primera dels astronautes vius que va trepitjar la lluna. Aldrin s’havia endut amb ell un equipament de comunió a casa i s’havia dut a la superfície lunar, però no va transmetre el fet. Aldrin es va retirar de la NASA el 1971 i de la Força Aèria el 1972. Més tard va patir depressió clínica i va escriure sobre l'experiència, però es va recuperar amb el tractament. Aldrin ha estat coautor de cinc llibres sobre les seves experiències i el programa espacial, a més de dues novel·les. Aldrin, que ara té 89 anys, continua treballant per promoure l’exploració de l’espai.\nL'astronauta Charles 'Pete' Conrad es troba al costat de l'aterratge lunar Surveyor 3 a la Lluna, durant la missió de desembarcament lunar Apollo 12 de la NASA, el novembre de 1969. Space Frontiers / Getty Images\nPete Conrad era un graduat de Princeton i pilot de proves de la Marina abans d'entrar al cos d'astronautes el 1962. Va volar en la missió Gemini V i va ser comandant de Gemini XI. Conrad era comandant de la missió Apollo 12, llançada durant una tempesta llampec que va provocar temporalment el poder del mòdul de comandament poc després de l'enlairament. Quan Conrad va entrar a la Lluna, va dir:\nVaja! Home, potser ha estat poc per a Neil, però això és llarg per a mi.\nConrad va volar més tard a la missió Skylab 2 com a comandant amb la primera tripulació que va pujar a l'estació espacial. Es va retirar de la NASA i de la Marina el 1973, després del qual va treballar a la American Television and Communications Company i després a McDonnell Douglas.\nPete Conrad va morir el 8 de juliol de 1999 en un accident de moto. Tenia 69 anys.\nFronteres espacials / Getty Images\nL'astronauta d'Apollo Alan Bean va ser el quart home a caminar per la lluna, durant la missió Apollo 12 el 1969. Va ser el pilot del mòdul lunar. Bean també va ser el comandant de la Missió Skylab II el 1973, que va passar 59 dies en vol. En total, Bean va registrar 1.671 hores i 45 minuts en espai. Bean és l’únic artista que ha visitat un altre món, de manera que les seves pintures sobre l’entorn lunar tenen l’autenticitat d’un testimoni ocular. Es va retirar de la Marina amb el rang de Capità, però va continuar entrenant astronautes a la NASA fins al 1981, quan es va retirar per dedicar temps al seu art.\nBean va morir el 26 de maig de 2018 a l'edat de 86 anys.\nAlan Shepard va ser un pioner espacial de bona fe que va consolidar el seu lloc a la història molt abans del programa Apollo. Pilot de proves de la Marina dels Estats Units, va ser seleccionat com un dels astronautes originals de Mercuri el 1959. Shepard va ser el primer nord-americà llançat a l’espai a bord de la sonda espacial Freedom 7 el 5 de maig de 1961. El seu vol suborbital va assolir una altitud de 116 milles.\nA causa del problema de l'oïda interna, impedit el vol durant el programa Bessons, Shepard va solucionar el problema quirúrgicament i va ser assignat com a comandant de la missió Apollo 14 a la Lluna. Va ser responsable de l'aterratge més precís del mòdul lunar de la història i va passar 9 hores i 17 minuts explorant la superfície de la lluna fora del mòdul. Durant aquell temps, va tocar famosament un parell de pilotes de golf amb un ferro de sis lligats a la seva eina de recollida de mostres. Amb un braç (a causa del vestit espacial), va aconseguir conduir més lluny del que els golfistes professionals de la Terra mai podrien esperar, gràcies a la gravetat més baixa de la lluna.\nAbans i després de la seva missió Apollo, Shepard va ser cap de l'Oficina d'Astronautes. Es va retirar de la NASA i de la Marina el 1974, després d’haver assolit el grau de contraalmirall. Shepard es va dedicar a negocis privats i va formar part del consell de diverses corporacions i fundacions. Va fundar Seven Fourteen Enterprises, una corporació paraigua que porta el nom de les seves dues missions espacials. Shepard va escriure un llibre amb Deke Slayton,Moon Shot: The Inside Story of America’s Race to the Moon. Shepard va comparar el seu llibre ambLes coses adequadesde Tom Wolfe, dient: 'Volíem anomenar el nostre' Les coses reals ', ja que el seu era només ficció'.\nAlan Shepard va morir el 21 de juliol de 1998 a l'edat de 74 anys.\nEd Mitchell es va incorporar a la Marina el 1952 i es va convertir en pilot de proves. Després es va doctorar en Aeronàutica i Astronautica pel MIT. La NASA el va seleccionar per al cos d'astronautes el 1966. Al gener de 1971, Mitchell va volar sobre l'Apollo 14 com a pilot del mòdul lunar, convertint-se en el sisè home que caminava per la superfície lunar. Es va retirar el 1972 i va fundar l’Institut de Ciències Noètiques, que explora esdeveniments psíquics i paranormals. Mitchell va guanyar certa notorietat després de la NASA per les seves opinions sobre els ovnis, ja que ha afirmat que el govern està tapant proves a Roswell. La seva informació, va admetre, provenia de segona mà de diverses fonts.\nMitchell va morir el 4 de febrer de 2016, la vigília del 45è aniversari del seu aterratge lunar.\nNASA / enllaç a través de Getty Images Plus\nDavid Scott es va unir a la Força Aèria després de graduar-se a West Point. Seleccionat com a astronauta el 1963, va volar amb Neil Armstrong a la missió Gemini 8 i va ser pilot del mòdul de comandament a l'Apollo 9. Scott va anar a la lluna a l'Apollo 15, que va aterrar a la superfície lunar el 30 de juliol de 1971. Va ser la primera missió a aterrar a prop de les muntanyes. Scott i Jim Irwin van passar 18 hores explorant el paisatge lunar del Lunar Roving Vehicle en la primera missió que va fer servir aquest vehicle per viatjar a la Lluna.\nScott es va fer famós per l ''incident del segell de correus', en què va portar a la Lluna fundes de segells de correus no autoritzades amb la intenció de vendre-les després. La NASA havia fet els ulls grossos a aquestes activitats abans, però la publicitat sobre l’assumpte va fer que disciplinessin Scott i mai més va volar. Scott es va retirar de la NASA el 1977 i va ser consultor de diverses pel·lícules i programes de televisió sobre el programa espacial. També va escriure un llibre amb l'ex cosmonauta Alexei Leonov,Dues cares de la Lluna: la nostra història de la cursa espacial de la Guerra Freda.\nDavid Scott té 87 anys.\nNASA / Domini públic, Wikimedia Commons\nEl pilot de proves de la Força Aèria James Irwin es va convertir en astronauta el 1966. Va ser el pilot del mòdul lunar de l'Apollo 15 el 1971. Les seves 18,5 hores d'exploració superficial lunar van incloure la recollida de moltes mostres de roques. Les condicions mèdiques dels astronautes es controlaven des de la Terra i van observar que Irwin desenvolupava símptomes de problemes cardíacs. Com que respirava un 100% d’oxigen i amb una gravetat inferior a la Terra, el control de la missió va decidir que es trobava en el millor entorn possible per tal irregularitat, sota les circumstàncies. El ritme cardíac d'Irwin era normal quan l'Apollo 15 va tornar a la Terra, però va tenir un atac cardíac pocs mesos després. Irwin es va retirar de la NASA i de la Força Aèria (amb el rang de coronel) el 1972 i va fundar la High Flight Foundation per difondre l'evangeli cristià durant els darrers vint anys de la seva vida. Va prendre diversos grups en expedicions al Mont. Ararat per buscar l'Arca de Noè.\nJames Irwin va morir el 8 d'agost de 1991 d'un atac de cor. Tenia 61 anys.\nJohn Young és fins ara l’astronauta que més ha servit en la història de la NASA. Va ser seleccionat com a astronauta el 1962 i el seu primer vol espacial va ser el 1965 a bord de Gemini 3 amb Gus Grissom. Va aconseguir certa notorietat en aquell moment amb el contraban d’un sandvitx de vedella en corn, que va enfadar la NASA. Però Young va completar un total de sis missions espacials als programes Gemini, Apollo i el transbordador espacial. Va orbitar la lluna a la missió Apollo 10, després va ser comandant de la missió Apollo 16 i es va convertir en la novena persona que caminava per la lluna. Young també va ser comandant del primer vol de la llançadora espacial el 1981 i va tornar per al vol llançadora 9 el 1983, que va desplegar el primer mòdul Spacelab. Young també estava programat per a un altre vol de la llançadora espacial el 1986, que es va retardar després de laChallengerdesastre, de manera que el veterà astronauta no va fer mai el seu setè vol. Young finalment es va retirar de la NASA després de 42 anys de servei el 2004.\nJohn Young va morir el 5 de gener de 2018 a l'edat de 87 anys després de complicacions amb pneumònia.\nPer Projecte Apollo Archive, domini públic, Wikimedia Commons\nL'astronauta Charles Duke va ser capcom durant la missió Apollo 11. La seva és la veu que recorda que va dir: 'Roger, Twank ... Tranquilitat, et copiem a terra. Tens un munt de nois a punt de tornar-se blaus. Tornem a respirar. Moltes gràcies!' quan el mòdul lunar va aterrar a la lluna. Duke també va fer història capturant xarampió alemany mentre s’entrenava en la tripulació de seguretat per a la missió Apollo 13, exposant a la tripulació a la malaltia i fent que Jack Swigart fos substituït per Ken Mattingly en aquell aterrador vol espacial. Duke va anar a la lluna (amb Mattingly com a pilot del mòdul de comandament) a la missió Apollo 16 a l'abril de 1972. Es va retirar de la NASA el 1975 després d'haver assolit el rang de general de brigada a la Força Aèria dels Estats Units i va fundar Duke Investments. Duke també es va convertir en cristià i ministre laic dels presos.\nCharles Duke té 83 anys.\nJack Schmitt va ser geòleg primer, i es va formar com a pilot només després de convertir-se en astronauta de la NASA. De fet, només va ser el segon civil a volar a l’espai, després de Neil Armstrong, que era un veterà en el moment dels seus vols. Schmitt va rebre l’assignació de volar a la lluna en la missió Apollo 18, però quan es van cancel·lar les missions Apollo 18 i 19 el setembre de 1970, la comunitat científica va pressionar perquè Schmitt es reassignés a l’Apollo 17 (en substitució de Joe Engle) com a pilot del mòdul lunar. Va ser el primer científic de l'espai exterior. A la missió Apollo 17, ell i Gene Cernan van passar tres dies a la superfície lunar (un registre) i van conduir el seu vehicle itinerant lunar recol·lectant mostres, realitzant experiments i deixant enrere instruments de mesura. Schmitt i Cernan van aplegar 250 quilos de material lunar per recuperar-los.\nDesprés de renunciar a la NASA el 1975, Schmitt, un republicà, va ser elegit senador per Nou Mèxic i va exercir de 1977 a 1983. Es va convertir en professor adjunt a la Universitat de Wisconsin – Madison i viu a Silver City, Nou Mèxic. En els darrers anys, el bagatge científic i l'orientació política del doctor Schmitt l'han mantingut en el punt de mira ja que ha dit que el concepte de canvi climàtic és 'una arengada vermella' i que l'ecologisme està relacionat amb el comunisme.\nJack Schmitt té 84 anys.\nCom a pilot de la Marina, Gene Cernan va registrar més de 5.000 hores de vol. Va ser acceptat al programa d'astronautes el 1963. El primer vol espacial de Cernan va ser a Gemini IX el 1966, en el qual va realitzar activitats extravehiculars (un passeig espacial), seguit de la missió Apollo 10 el maig de 1969, que va orbitar la lluna. Cernan va ser assignat comandant de la missió Apollo 17 abans que ningú sabés que seria l'última missió Apollo. Fins i tot després de tallar el programa Apollo, ningú sabia amb certesa que els viatges a la Lluna serien abandonats durant dècades. Quan Schmitt i Cernan van pujar al seu mòdul lunar per última vegada el 13 de desembre de 1972, Cernan va dir:\n'Estic a la superfície; i, mentre faig l'últim pas de l'home des de la superfície, tornaré a casa durant un temps - però creiem que no trigarà gaire en el futur - m'agradaria simplement [dir] el que crec que registrarà la història. El desafiament americà d'avui ha forjat el destí de l'home de demà. I, quan deixem la Lluna a Taurus-Littrow, marxem quan vam arribar i, si Déu vol, mentre tornarem: amb pau i esperança per a tota la humanitat. Va accelerar la tripulació de l'Apollo 17. '\nCernan es va retirar de la Marina i de la NASA el 1976. Va fundar una empresa de tecnologia aeroespacial i va escriure un llibre sobre les seves experiències com a astronauta. També va contribuir amb el seu talent a ABC-TV com a comentarista durant els vols llançadora i va fer aparicions en diversos especials espacials. Al setembre de 2011, Cernan va declarar davant del Congrés sobre el futur del programa espacial.\nEl programa espacial no ha estat mai un dret, és una inversió en el futur: una inversió en tecnologia, llocs de treball, respecte internacional i lideratge geopolític, i potser el més important en la inspiració i educació dels nostres joves. Les millors i més brillants ments de la NASA i de multitud de contractistes privats, grans i petits, no es van unir a l’equip per dissenyar molins de vent ni redissenyar els pedals de gas, sinó per viure els seus somnis de tornar-nos a portar allà on cap home no ha anat abans.\nGene Cernan va morir el 16 de gener de 2017.\n11 Fets fascinants sobre el tauró volat


Vint joves riberencs aprofiten la Setmana Santa per formar-se com premonitors de lleure al Consell Comarcal - Consell Comarcal de la Ribera d'Ebre\nVint joves riberencs aprofiten la Setmana Santa per formar-se com premonitors de lleure al Consell Comarcal\nAquest dimecres ha finalitzat el curs de Premonitor de lleure que ha tingut lloc aquests dies de vacances escolars al Consell Comarcal de la Ribera d’Ebre, aquest curs, de 20 hores i organitzat per l’àrea de Joventut del Consell, ha comptat amb 20 joves, tots ells d’entre 15 i 17 anys, de diferents municipis de la comarca.\nParticipatiu i de treball actiu\nEls joves riberencs realitzant un joc de rol a la Sala de Plens del Consell Comarcal.\nEls alumnes han destacat del curs que ha estat plenament participatiu i s’han fet anàlisi de casos reals, rol playing i diverses activitats sobre la importància de la figura de l’educador de lleure. L’Anna Rodríguez, de Móra la Nova, ha estat una de les joves riberenques que ha fet aquest curs. ”Em semblava molt interessant i m’ha anat bé perquè després vull fer el de monitor de lleure, com molts dels meus companys”, declara Rodríguez, que també destaca el dinamisme del curs i el bon rotllo que hi ha hagut amb tot el grup i la monitora. A més diu, “aquest estiu m’agradaria treballar d’educadora de lleure i buscaré llocs per poder-ho fer”. Molts d’ells pensen treballar en el sector de l’oci educatiu a l’estiu, tot i que en un futur tenen pensat altres perspectives, com és el cas de l’Anna que vol estudiar Biologia.\nEl curs els ha donat una visió àmplia i general del món del lleure, aprenent a conviure amb companys i practicant diverses tècniques educatives i va destinat als adolescents que s’interessen pel món del lleure educatiu i, que per edat, no poden accedir al curs de monitor de lleure, ja que s’han d’haver complert els 18 anys per realitzar-lo. En finalitzar-lo, els joves obtindran un certificat del curs, que té el suport de la Direcció General de Joventut.


Mitjà i la política\nUs saludem des de la ràdio, sempre la ràdio i visca la ràdio. Ja no estic sol com un mussol. Dia 97 de confinament.\nEl futbol forma part de les nostres vides, que hem convertit la política en un partit amb les seves transmissions (avui per exemple, a la mateixa hora, hi ha dos derbis: un al Congrés i l’altre al Parlament, els dos a les nou del matí, en directe per RAC1), que també hem convertit els metges i els científics en part d’un partit de futbol i d’un partit polític.\nTothom t’estira cap al seu cantó i, com que estem plens de submons, aquests demanen que et posicionis.\nEl món independentista ha afillat Oriol Mitjà perquè un sector no independentista l’ha criticat, en alguns casos desmesuradament, per acceptar el càrrec d’assessor no remunerat al Govern de la Generalitat o per l’error de demanar la dimissió del doctor Fernando Simón. Però a la vegada, Oriol Mitjà va ser el primer que va alertar de tot el que ens venia al damunt i a qui ningú li va fer cas. Particularment greu és que va voler informar el govern d’Espanya i no va passar de Zapatero i d’algun col·lega que assessora l’executiu espanyol.\nI en aquestes temes, com a societat, valorem més les idees polítiques d’un metge que les científiques. Oriol Mitjà va treballar per erradicar el pian a Papua Nova Guinea. No és cap il·luminat que va caure a les nostres vides setmanes abans del covid-19, és un senyor que va guanyar el guardó de Català de l’Any que entregava El Periódico de Catalunya.\nQue ha comès errors, és evident; que ha pecat d’un protagonisme excessiu i que s’hi posava bé, també; que ahir no va fer autocrítica, també... però això no treu que aquest senyor no és cap pim-pam-pum de la política i de la societat més polititzada. El doctor Mitjà és una eminència mèdica que et pot caure millor o pitjor, que la pot encertar més o menys, però, simplement, que es deixa les hores i el talent en un laboratori intentant salvar vides a través de les seves investigacions.\nI si la hidroxicloroquina famosa no serveix per salvar vides, tampoc mata ningú. Això és per al que serveix un estudi: per descartar i per trobar. Això sí que no és cap partit de futbol. És medicina. És salut. La nostra, per cert. Millor que deixem treballar els nostres metges en pau. A tots, pensin com pensin, assessorin a qui assessorin i, sobretot, votin el que votin.


Puigcorbé denuncia un «linxament públic» i diu que ERC s’ha «precipitat» - Diari Jornada\nEl regidor no adscrit de l'Ajuntament de Barcelona lamenta que ERC s'hagi «precipitat» pels nervis «comprensibles» abans de les eleccions municipals\nPuigcorbé denuncia un «linxament públic» i diu que ERC s’ha «precipitat»\n| 29 de juny, 2018 - 16:17\nEl regidor no adscrit de l'Ajuntament de Barcelona Juanjo Puigcorbé ha negat que siguin certes les afirmacions d'un informe de la Diputació de Barcelona que l'acusen de maltractament laboral. En declaracions a l'ACN, Puigcorbé ha assegurat que els comentaris de l'informe confidencial «no diuen la veritat» i ha denunciat un «linxament públic». És per això que l'actor ha decidit seguir com a regidor no adscrit tant al consistori com a la Diputació fins al final del mandat.\nPuigcorbé ha lamentat que ERC s'hagi «precipitat», en trencar relacions amb ell i expulsar-lo del grup municipal, i ho ha atribuït als «nervis comprensibles» amb la proximitat de les eleccions municipals. Amb tot, ha instat el partit a reconsiderar la situació. El regidor s'ha mostrat «perplex» i ha explicat que se li va dir que si dimitia, l'informe «no sortiria a la llum». «Primer no vaig voler esquitxar a ERC, però tinc el dret i l'obligació de defensar-me de coses que no són certes», ha afirmat per justificar el seu pas a regidor no adscrit.


5 estils de decoració per espais exteriors: terrasses, jardins i patis\nConsells i premisses per tenir en compte a l'hora de plantejar-te la reactivació d’aquests espais exteriors.\nAra que arriba el bon temps és el moment de posar a punt les nostres terrasses, patis i jardins; espais de la nostra llar que potser han estat una mica oblidats aquests darrers mesos. Per això avui us volem aportar alguns consells i premisses per tenir en compte a l’hora de plantejar-vos la reactivació d’aquests espais exteriors.\nAl llarg dels nostres anys d’experiència en la decoració i l’interiorisme d’aquests espais, hem vist que per poder gaudir-ne al màxim cal que prestem atenció a alguns elements clau. Segons el nostre criteri, els factors més importants són tres: un bon disseny, una bona combinació de materials que ens ajudi a ambientar cada zona i una adequada selecció de mobiliari que resisteixi bé els espais exteriors.\nMobiliari del nostre proveïdor de mobles Midi.\nMobiliari del nostre proveïdor de mobles Casamania.\nDiferents fabricants especialitzats en l’equipament d’exteriors ens ofereixen una àmplia oferta amb diferents tipus de productes: sofàs, butaques, taules, jardineres i sistemes de il·luminació, confeccionats en diferents materials que ofereixen una alta resistència per a la seva estada a l’exterior.\nTot i així, a banda dels mobles, es tracten diferents temes, com la jardineria (incorporació de plantes, arbres, flors, gespa natural o artificial), la fusteria (mobles feta a mida, casetes o armaris trasters, tarimes i panells de parets fets amb fusta natural per l’exterior com la teka, l’ipe, l’iroko, o fustes artificials), la il·luminació (des de llums decoratius com encastats), els elements naturals (pissarres, granets, marbres, etc.) i altres objectescomplementaris (barbacoes, piscines, fonts, dutxes, pèrgoles, tendals, etc.).\nDisseny, materials i mobiliari són tres elements que venen condicionats per factors com l’estil que es vulgui aconseguir, la mida de l’espai disponible i l’orientació d’aquest. Sabem que tenir en compte totes aquestes variables i escollir quin estil volem és una tasca complexa, per això avui us volem parlar dels diferents estils dedecoració exterior que poden inspirar per renovar els nostres espais exteriors:\n– Decoració minimalista. Sabeu que és una tendència força a l’alça i per tant a la decoració dels espais exteriors de les nostres cases també pot tenir-hi cabuda. Tal com el seu nom indica, calen molt pocs elements: uns mobles que marquin línies rectes i senzilles (habitualment fets de fusta), acompanyats de colors clars per les parets i els elements més globals. Aquests elements contrasten amb alguns tons foscos ubicats als detalls més decoratius o bé al terra, fet de fusta també.\nMobiliari del nostre proveïdor de mobles Expormim Outdoor.\n– Estil mediterrani. Una tendència perfecta per decorar la terrassa d’habitatges ubicats en llocs de costa. Les seves parets blanques amb el contrast de tocs blaus dels teixits, dels mobles i altres elements decoratius, dóna un ambient fresc i relaxant. Espais perfectament integrats en la natura que els envolta que ens possibiliten optar per una generosa col·lecció de plantes.\nMobiliari del nostre proveïdor de mobles Calma.\n– Estil rústic. Molt comú a les masies, cases rurals o habitatges ubicats a llocs de muntanya. En aquest cas, la decoració s’integra amb l’entorn, per tant, hem d’aportar a l’espai mobles de fusta robusta complementant-los amb elements que aportin colors càlids i tons clars. Pel que fa a aquest estil, de la mateixa forma que a l’estil mediterrani, les plantes, els testos grans i altres complements rústics adquireixen un gran protagonisme.\nFotografia de La Guarida de Bam\nMobiliari del nostre proveïdor de mobles Kartell.\n– Tendència moderna-vintage. Un estil molt comú en aquests darrers anys sobretot entre persones joves. Com el seu nom indica, l’objectiu és decorar els nostres espais exteriors amb mobiliari dels anys 40 (sigui recuperat o adquirit a professionals especialitzats), aportant un estil envellit. Materials com el ferro forjat o la fusta desgastada són els més habituals.\nFotografia de Espacio Hogar\n– Interiorisme Zen. Per aquest estil cal que optem per una decoració còmoda i funcional que ens permeti relaxar-nos. És l’estil que habitualment anomenem “chill out”: mobles baixos (sofàs i tauletes auxiliars). Les teles, els coixins, els pufs, les carpes o pèrgoles prenen una importància cabdal per crear aquest ambient relaxant.\nFotografia de Zen Ambient\nLa nostra experiència ens ha permès veure que una terrassa, jardí o pati s’adapta perfectament a qui hi habita quan es tracten tots els aspectes en global, i no només s’hi posa un moble específic. En el moment que es pot fer un projecte integral intervenen diferents professionals (paletes, llauners, electricistes, fusters, pintors, manyacs, marbristes, vidriers, jardiners, interioristes, etc.), que cadascú amb la seva tècnica aporta personalitat i riquesa al projecte.\nEn aquests casos, la figura d’un interiorista professional que dissenyi el projecte juntament amb els propietaris de l’habitatge, subministri el mobiliari adequat i coordini l’obra amb els professionals més indicats; és l’opció més adient per un resultat òptim.\nPensant en els vostres espais exteriors (terrasses, balcons, jardins o patis) quin estil encaixa més amb la vostra personalitat i necessitats?


Política de privacitat - Geotermica\nROCVIL SERVINTER, SL es compromet a protegir la privacitat dels usuaris que accedeixin a aquesta web i/o qualsevol dels seus serveis. La utilització de la web i/o de qualsevol dels serveis oferts per ROCVIL SERVINTER, SL implica l’acceptació per l’usuari de les disposicions contingudes en la present Política de Privacitat i que les seves dades personals siguin tractades segons s’estipula en ella. Si us plau, tingui en compte que tot i que hi pugui haver enllaços de la nostra web a d’altres webs, aquesta Política de Privacitat no s’aplica a les webs d’altres companyies o organitzacions a les que la web estigui redirigida. ROCVIL SERVINTER, SL no controla el contingut de les webs de tercers ni accepta qualsevol responsabilitat pel contingut o les polítiques de privacitat d’aquestes webs.\nROCVIL SERVINTER, SL\nCtra. de Taravaus s/n 17743 Vilanant\nOferir i gestionar els nostres serveis d’energies renovables.\nIdentitat: ROCVIL SERVINTER, SL\nAdreça: Ctra. de Taravaus s/n 17743 Vilanant\nTractem la informació que se’ns facilita per gestionar els nostres serveis d’energies renovables.


L'escriptor austríac guanya el Premi Nobel de Literatura, reconeixement a una obra en la qual l'ús del llenguatge hi té un paper destacat\nL’escriptor austríac Peter Handke ha guanyat el Premi Nobel de Literatura. Diguem-ho clarament per a qui no el conegui: Handke és un pensador, un escriptor i un prosista excepcional. Les seves novel·les, que difícilment es poden considerar com a tal si les comparem amb allò que s’acostuma a vendre com a novel·la, són textos poc comuns, que semblaria que no expliquen res si no fos per què, en realitat, el miracle és que expressen i s’expressen de maneres excepcionals. Només cal revisar La mujer zurda –o l’adaptació que en van fer per al cinema – per a notar que la precisió i la qualitat de l’escriptura de Handke, lluny de la retòrica exuberant d’un Joyce, de la perversa minuciositat d’un Bernhard, o de la èpica d’un Broch o un Döblin, només es poden gaudir un cop perceps la importància de les decisions que pren i, sobretot, de les múltiples omissions, els silencis, que omplen els seus textos. Handke dóna importància al llenguatge que utilitza, i no només això, sinó que juga amb les paraules per veure fins a on el poden portar. Com a exemple només cal veure l’anàlisi que fa de la paraula pobresa a Desgracia impeorable, unes pàgines que només són a l’abast d’algú deutor d’una tradició cultural i filosòfica que vigila de molt de prop els mots amb què escriu.\nIgnasi MenaLiteratura austríacaPeter HandkePremi Nobel de Literatura


Presentació de l’estudi 'Lideratge empresarial en temps de covid-19' | UPF Barcelona School of Management\nPresentació de l’estudi 'Lideratge empresarial en temps de covid-19'\nLa directora de l’Observatori de Lideratge a la UPF Barcelona School of Management, Silvia Cóppulo, presenta l'estudi Lideratge empresarial en temps de covid-19 en un acte de la mà de PIMEC.\nLa patronal de les petites i mitjanes empreses de Catalunya organitza un cicle de trobades dedicat a la reinvenció del treball en l’era covid-19 per posar damunt la taula els nous reptes que es plantegen en l'àmbit del lideratge i la gestió de persones en les noves formes de treball derivades de la digitalització, com ara el teletreball.\nLa pandèmia de la covid-19, entre altres coses, ha impulsat el teletreball d’una manera molt generalitzada, fet que ha comportat canvis en les relacions humanes a les organitzacions i pel que fa al nou repte de liderar les persones, tot mantenint els nivells de compromís, motivació i vincle amb l’equip de treball i l’empresa.\nEstem preparats per a gestionar i liderar els nostres equips telemàticament? La comunicació agafa una dimensió clau en el teletreball i, per tant, les persones amb responsabilitat de lideratge han de comptar amb les eines i competències necessàries per a poder-se adaptar a aquesta nova forma de treballar que ha vingut per quedar-se.\nPer a més informació sobre l'acte i inscripcions, accediu a aquest enllaç.


Què és desobediència? | Òscar Palau | barcelona | Política | El Punt Avui\nQuè és desobediència? Què és desobediència? Què és desobediència? Què és desobediència? + Què és desobediència? E-mail\nLa campanya ‘Tsunami democràtic’ arrenca després que diverses entitats de la societat civil ja hagin iniciat en els últims mesos el camí cap a accions de no-violència\nInspirada en el politòleg nord-americà Gene Sharp, defensa fer caure el poder amb maniobres planificades que li restin autoritat\nAccions en el camp socioeconòmic, les més factibles\nÒmnium ja va organitzar al juliol unes jornades específiques sobre la desobediència civil JOSEP LOSADA\nQuè és desobediència? Què és desobediència? Què és desobediència? Què és desobediència? Què és desobediència? E-mail\nHuguet defensa analitzar abans fortaleses i febleses, i que un “estat major” guiï els passos i centri els esforços\nLa desobediència civil i la no-violència no són un mínim comú denominador per a l’estratègia unitària que s’hagin tret del barret aquest cap de setmana entitats i partits independentistes. Es tracta d’un caldo que s’ha estat cuinant a foc lent des de fa molt temps entre les bases, fins que ahir va aconseguir arrencar el bull, com il·lustra l’espot de presentació de la campanya Tsunami democràtic. De fet, el col·lectiu En Peu de Pau, que impulsa accions de resistència civil pacífica, es va presentar ja en ple octubre calent del 2017 com a resposta a la violència policial de l’1-O i just dos dies després que els Jordis fossin empresonats. Va ser la primera, però no ha estat l’única entitat que ho ha promogut a Catalunya per afrontar l’etapa de repressió post 27-O. Des de la tardor passada, l’Institut Internacional per a l’Acció No Violenta –una ONG que des de fa 15 anys forma actors socials que treballen pels drets humans i la democràcia en diferents punts de la Mediterrània– ha organitzat desenes de tallers intensius al territori per educar formadors en la no-violència activa, tant des del vessant teòric com el pràctic. I més encara: l’ANC, que va presentar al juliol el documental Les nostres accions, el nostre poder. Del pacifisme a la lluita no violenta, promou des de fa uns mesos la campanya Eines de país, que potenciarà especialment per la Diada, per fomentar el consum estratègic de serveis i subministraments bàsics propis, fet que ja ha posat molt nerviosos, fins al punt que ho han denunciat en diversos estadis, la patronal Foment del Treball i grups com Cs. A partir del “Ho tornarem a fer” pronunciat durant el judici al Suprem pel seu president, Jordi Cuixart, Òmnium ha estat l’última gran entitat a afegir-se a l’onada, a principis de juliol, amb l’organització d’unes jornades de desobediència civil al Born en què van explicar les seves experiències una pila d’activistes de moviments pacífics, des del primer objector de consciència, Pepe Beúnza, fins a Nora Cortiñas, cofundadora de les Madres de la Plaza de Mayo, passant per representants de la mediambiental Fridays for Future o la Crida a la Solidaritat dels anys 80. En l’òrbita d’ERC, a més, la Fundació Irla i el Jovent Republicà també han dedicat o dedicaran espais aquest estiu a les accions de lluita pacífica.\nPerò com es tradueixen aquests termes abstractes a la pràctica i, en concret, en el cas català? Huguet, que des de l’ombra ha maldat perquè els fessin seus partits i entitats, hi aprofundia i en donava moltes claus en una xerrada fa quinze dies a la Universitat Catalana d’Estiu, que iniciava amb tota una declaració d’intencions en un camp en què veu que hi ha molt camí per córrer: “L’activisme socioeconòmic pot ajudar a avançar cap a la república catalana.” La seva tesi és que caldrà “fer madurar” tant Europa com l’Estat després de la decebedora resposta mostrada fins ara, i això “no es fa només amb actes simbòlics, ni només esperant que l’independentisme creixi”. I tampoc n’hi ha prou guanyant eleccions ni bloquejant governs, com s’ha vist. Huguet sosté en aquest sentit que confiar-ho tot a les institucions és un “suïcidi”, ja que tenen els moviments molt limitats en un moment de ruptura com l’actual, i les seves accions acaben tenint un efecte “ridícul” sobre el deep state. És per això que s’obre pas el concepte de “lluita no-violenta” protagonitzada per la societat civil. “Al final es pacta amb l’enemic amb negociació, però abans es neutralitza; fer mal polític i econòmic a l’adversari és l’única manera de forçar-lo a dialogar”, assenyalava. L’exconseller, així, citava tres fases. Primer, la “creació d’alternatives al model dominant”, és a dir, de nous actors fiables que permetin reduir la dependència dels poders fàctics de l’Estat no estrictament institucional. Per exemple, en el camp creditici o en l’energètic. En segon lloc, la batalla de la no-cooperació, en què el ciutadà decideix no seguir fent una cosa que no té obligació de fer. Això voldria dir, per exemple, canviar-se de banc o d’elèctrica. Tercer, la desobediència civil pròpiament dita, que s’ha de basar en decisions puntuals i estrictament personals que pren cadascú coneixent les possibles conseqüències judicials i sent conscient d’on està disposat a arribar.\nÉs clar que, per dur tot això a la pràctica, l’exconseller sosté que cal analitzar bé les febleses i fortaleses pròpies i de l’Estat. D’entrada, per diagnosticar quin pot ser el detonant que incorpori més gent –“la independència de l’Índia va començar amb la Marxa de la Sal, que no hi tenia res a veure”, recordava–, però també per concretar l’estratègia i definir amb nitidesa els objectius. “No qualsevol acte no violent encaixa en una estratègia sòlida”, defensa, i recorda que és més efectiu concentrar els esforços en “dianes petites” que dispersar-los en crides genèriques. Per això aplaudeix “en part” la campanya de l’ANC, però diu que cal un “estat major”, una direcció col·legiada i jerarquitzada que “pensi i decideixi” què fer en cada moment, ho executi i sigui guia per a la ciutadania, però també per als ajuntaments. Huguet ho té clar: “Com més bé fem l’estratègia no violenta, més curt serà el camí.”\nSegons la doctrina, la desobediència civil es pot definir com un acte públic pacífic, conscient i polític, en què es viola una llei considerada injusta a fi de provocar una reflexió i una mobilització col·lectiva que permetin derogar-la. Fins i tot la va avalar el Tribunal Suprem en la sentència 480/2009, en dictaminar que “pot ser concebuda com un mètode legítim de discrepància davant l’Estat, i la seva admissió com a forma d’ideologia o pensament no pot ser qüestionada en un estat democràtic”.\nEl Punt Avui. Girona 03-09-2019, Pàgina 8\nEl Punt Avui. Nacional 03-09-2019, Pàgina 8


Un jove amb barba parlant pel mòbil GETTY\nM'he tret la barba. Són aquelles coses que es fan a l’estiu per la gracieta. En general, els homes que van afaitats a la feina es deixen la barba durant l’agost de la mateixa manera que es descorden tres botons de la camisa, per semblar més artistes, més virils, més Russell Crowe a Gladiator (tot i que molts acaben més a prop del Tom Hanks de Nàufrag o del Jeff Bridges d’ El gran Lebowski ).\nPerò la meva absurda decisió m’ha portat en direcció oposada. Jo, de per si, amb les ulleretes i els cabells blancs, ja tinc un posat bohemi, irònic i poc donat a assumir responsabilitats. Però ja ho veuen, en un gest insurgent molt propi dels temps del Procés, m’he afaitat. I mentre els altres senyors llueixen un interessant look descuidat, jo semblo el comptable d’un concessionari Skoda als afores de Munic. El cas és que, ara que la trobo a faltar, he investigat sobre aquesta moda d’anar pelut i he topat amb Rob Brooks, que és un “biòleg evolucionista” australià especialista en els beneficis evolutius de l’atractiu físic i autor d’un llibre molt suggeridor: Sex, genes & rock’n’roll. Brooks va presentar l’any 2017 un article al Royal Society Journal Biology Letters sobre les barbes en què vinculava la seva extensió a les crisis econòmiques. “La història ens ensenya que els homes cooperen millor si van afaitats”, sentencia Brooks (que no porta barba). Ell creu que les societats barbudes són més individualistes i pessimistes. Diverses fonts consultades coincideixen en situar l’origen de l’actual moda entorn de la caiguda de Lehman Brothers i, amb aquesta companyia, de la cultura dels brokers, sempre engominats i afaitats.\nCasualitat o no, dels deu homes més rics del 2020 segons Forbes, només dos porten barba. Carlos Slim, el magnat mexicà que porta una finíssima barba tapapapades, i Larry Ellison, propietari d’Oracle, que llueix una ridícula barba com de dimoni dels pastorets. Ja ho veuen, un 80% dels bilionaris s’afaiten. Els capitalistes, de Rockefeller a Florentino Pérez, de Henry Ford a Amancio Ortega, tenen les barres com el culet d’un nadó.\nSi acceptem aquesta tesi, quin aspecte tindrem l’any que ve, quan arrenqui la mare de totes les crisis, si ja portem barba? Ara s’entén que els pares del socialisme, saltant de crisi en crisi, fessin la fila que feien. Bakunin, Engels i sobretot la barba de Marx ens il·luminen sobre com serà la tendència tardor-hivern del 2020.\nEl que potser alguns de vostès no saben és que Marx va fer un Baños al final de la seva vida. La primavera del 1882 va viatjar fins a Alger buscant un millor clima. Marx patia hidroadenitis supurativa, una malaltia cutània molt dolorosa que l’havia portat des dels 43 anys a deixar-se barba. Però el metge li havia ordenat que es rapés del tot per aplicar-se un remei d’arsenat.\nAbans d’anar al barber, va passar per un fotògraf a fer-se la que seria la seva última i més mítica fotografia amb aquella barba patriarcal. En acabat, es va rapar del tot i sense barba va passar els últims mesos de vida.\nAixí que, ja ho veuen, rasurat i amb la llarga perspectiva d’una estretor contestatària, passo l’estiu més Marx que mai.


L'accident d'autobús de Freginals, dels més greus dels últims anys\nActualitzada 20/03/2016 a les 11:17\nEl xoc entre un autocar i un turisme en l'AP-7 a l'altura de Freginals (Montsià) a primeres hores d'aquest matí, que ha costat la vida a almenys catorze persones, és un dels accidents de trànsit més greus ocorreguts a Espanya des de l'any 2000 en el que s'ha vist implicat un autobús de passatgers.\nL'accident amb més gran nombre de víctimes mortals va ser el 6 de juliol del 2000, quan un autobús en el qual viatjaven estudiants catalans va topar amb un camió de transport de bestiar a la localitat soriana de Golmayo, deixant vint-i-vuit morts i tretze ferits greus.\nUn total de vint jubilats van morir quan l'autocar en el qual viatjaven es va sortir de la carretera en el terme de Huelva de Villarrasa. Amb anterioritat al d'avui l'accident més greu va ocórrer el 9 de novembre del 2014 a la població de Cieza, a la província de Múrcia, i va costar la vida a catorze de les cinquanta-cinc passatgers i dos conductors que viatjaven en un autobús que va caure en un terraplè.\nEls accidents d'autocar o autobús més greus des de l'any 2000 són els següents:\n-06-07-2000.- Vint-i-vuit morts i tretze ferits greus, la majoria adolescents, en xocar un autobús d'estudiants catalans i un camió que transportava guanyat, al quilòmetre 159 de la N-122, al terme municipal de Golmayo (Sòria).\n-11-02-2001.- Set morts i dotze ferits al sortir de l'autovia N-VI, a l'altura del terme municipal d'Orbigo (Ávila), un autobús que viatjava cap a Madrid.\n-14-11-2001.- Vint jubilats morts i 22 ferits al sortir de la carretera, a Villarrasa (Huelva), l'autobús en el qual viatjaven. Les víctimes, que procedien de Barcelona i Tarragona, tornaven d'una excursió cap a un hotel de Matalascañas.\n-21-05-2006.- Set persones, entre elles un nadó de 18 mesos, moren i 26 resulten ferides -sis en estat crític- al sortir de la via, en la A-1, a l'altura de Pedrezuela (Madrid), el seu autocar. Els passatgers, magribins però veïns de Bèlgica, tornaven de passar uns dies amb les seves famílies a Tànger.\n-19-04-2008.- Nou turistes finlandesos morts i 38 ferits en bolcar un autobús a la ciutat malaguenya de Benalmádena per l'avançament antireglamentari d'un tot terreny, el conductor del qual tenia una taxa d'alcoholèmia del doble del permès.\n-17-08-2008.- Vuit morts, entre ells un nen, i 45 ferits, al derrapar l'autocar en el qual viatjaven ciutadans magribins, quan es traslladaven des del Marroc a França, en l'AP-7, a l'altura d'Orpesa del Mar (Castelló). L'accident es va produir al rebentar una de les rodes del vehicle. Entre els morts figuren dos espanyols, un d'ells, el conductor de l'autobús.\n-08-07-13.- Moren nou persones i 22 resulten ferides, sis d'elles greus, en bolcar un autobús de línia de l'empresa CEVESA, en la N-403, a Tornadizos (Avila). El conductor, que va resultar il·lès i va quedar en llibertat provisional, va ser acusat de nou possibles delictes d'homicidi imprudent, després de confessar que s'havia quedat adormit.\n-11-09-14.- Catorze morts i 41 ferits en caure per un terraplè un autobús a la localitat murciana de Cieza. Tots ells formaven part d'un grup de persones que en dos autobusos es van traslladar al matí a Madrid en un viatge organitzat per la parròquia de la localitat de Bullis, també a Múrcia, per assistir a l'acte religiós.\nEls tres joves ingressats a Vinaròs evolucionen favorablement


La veu del rebombori digital | Coladepez\nFecha de publicación original: 3 noviembre, 1998\nCadascú, l’ofici que li escau; el fil cus, i la tisora fa el trau\nSembla que el creixement constant de la població hispanauta no va a prou de pressa si fem cas de les estadístiques recents sobre la presència del castellà a la Xarxa (cosa semblant, suposo, al que deu passar amb d’altres llengües de l’estat espanyol –català, gallec i basc–, encara que no en tenim dades). Malgrat això, les anàlisis d’aquestes dades continuen essent clarament unilineals i hipotètiques, i diuen ben poc sobre el que pot estar passant, apart de la declaració avorrida que l’anglès cada s’imposa més i més. Dissenteixo d’això darrer, com vaig indicar en el primer editorial d’en.red.ando. Si està succeint alguna cosa és que les altres llengües, del castellà a l’italià, el francès o l’alemany, a més de totes les que són considerades “petites”, cada cop són més importants a Internet, en detriment de l’anglès.\nPerò, aclareixo, aquesta impressió també és una suposició. Per comparar dades sobre les llengües utilitzades a Internet caldria tenir una perspectiva més qualitativa. Per exemple, pot ser que Internet estigui creixent més en els països anglosaxons, particularment als Estats Units, per la dinàmica abassegadora de la Xarxa en aquell país, però això no significa que els demés siguem un volva de pols en el mar digital. Les estadístiques, a més, parlen de planes web, però no diuen res sobre el que està passant a les llistes de distribució i d’altres sistemes de comunicació no-web que hi ha a la Xarxa. També pot estar passant que els hispanoparlants pengin les seves planes en ambdós idiomes, amb la qual cosa fan créixer tant l’anglès com el castellà i així incrementen marginalment, però de manera considerable, la taxa d’expansió de l’idioma de Ben Jonson (coetani de Shakespeare: m’agrada més el seu anglès si s’ha de tirar d’exemples gastats). Potser tot això està passant alhora. I, finalment, no es pot descartar que efectivament la taxa de creixement de recursos en castellà no es correspongui amb el lloc que hauríem d’ocupar com a segon grup de població lingüística del ciberespai… fins que la Xina digui “ja sóc aquí”.\nDe tota manera qualsevol d’aquestes tendències, excepte l’última, tan sols valora aspectes quantitatius menors. Si volem fer referència només a la llengua –i no a l’ús que se’n fa– caldria esmentar el que diu Esther Dyson en una entrevista a en.red.ando: qui només parla anglès té un problema a la Xarxa, ja que només pot entendre els que s’expressen en la seva llengua. Els rics de veritat són els bilingües (o plurilingües), perquè es poden moure per fronts diferents d’Internet, a més del seu propi. Això ho han reconegut les empreses dels Estats Units que han començat una carrera frenètica per traduir els seus serveis a d’altres llengües, particularment al castellà. I aquí sí que hi ha un perill sobre el qual les estadístiques no diuen gran cosa: una part substancial del creixement del castellà a Internet és simplement de traduccions de sistemes elaborats originàriament en anglès, per al mercat anglosaxó. Si això és el que està passant –i tot sembla indicar que sí que està passant–, aleshores en lloc de queixar-nos per la poca presència que el castellà té a la Xarxa caldrà que ens preocupem pel que es fa en castellà a la Xarxa. Perquè la qüestió de fons no és simplement l’ús de la llengua com a indicador de la nostra apropiació d’Internet, sinó l’ús que se’n fa per expressar mitjançant aquesta manifestacions culturals concretes que s’apropien d’Internet\nA Espanya fins no fa gaire ningú no havia vist mai una pel.lícula de Disney en anglès. Fins i tot les cançons eren traduïdes. I això no volia pas dir que érem els amos de la indústria dels dibuixos animats, sinó que Disney era l’amo de la cultura canalitzada a través dels seus dibuixos animats, encara que ho fes en castellà. A Internet pot passar tres quarts del mateix. Els pobles que parlem més d’una llengua som més rics de bon principi. I aquí és on es decidirà el paper que cadascú jugarà dins la Societat de la Informació. Les nostres llengües tenen dificultats objectives per canalitzar les seves cultures respectives a través d’Internet no perquè l’anglès vagi camí de convertir-se en la llengua franca del ciberespai, com alguns analistes postindustrials proposen, sinó perquè els internautes cada cop tenen dificultats més grans per sobreviure a la Xarxa. Des de les tarifes telefòniques arbitràries fins a la carrera d’obstacles que és crear i mantenir empreses dedicades a la informació i el coneixement, passant per la sorprenent desídia oficial davant aquest sector estratègic, el que és un miracle és que Internet continuï creixent per les barriades de les nostres llengües.\nQueda pendent la tasca de mesurar la producció cultural pròpia a la Xarxa com un indicador més fiable de la presència de la llengua. I això no es pot fer només mitjançant la simple suma del total de planes en castellà, català o qualsevol altre idioma. Això requereix un examen més detallat dels sistemes d’informació que es creen en aquestes llengües, el seu camp d’acció, la densitat d’informació que aporten a la xarxa i el “rebombori digital” que proposen –i aconsegueixen fer– en la seva relació amb les audiències a les quals es dirigeixen. Aquest és un camp on la publicació electrònica cada cop serà més determinant, ja que representa l’ecosistema natural –els fluxos continus de la comunicació com el fet singular i explosiu de la Societat de la Informació– on la llengua i els seus productes culturals s’expressen. Però, tenint en compte la visió que se’ns proposa fins ara amb els estudis habituals, encara som lluny d’obtenir les eines conceptuals per poder entendre de manera cabdal aquest procés.