[Mallorca] Agitació pel 8 de març - Indymedia Barcelona\n[Mallorca] Agitació pel 8 de març\nAdreça: www.maulets.org\t 08 mar 2006\nAgitació pel 8 de Març\nCOMUNICAT NACIONAL DE MAULETS, EL JOVENT INDEPENDENTISTA REVOLUCIONARI\nPer què, no és una cara agressió cap a la dona el cànon actual de bellesa? Un model que menysprea el cos natural de la dona i que incita al rebuig del propi cos i a l’obsessió per la imatge fins arribar a l‘extrem de posar en perill la pròpia salut( bulímia, anorèxia, operacions d’estètica, silicona...). No és aquesta una clara violència cap a les dones?\nEn una situació d’embaràs no desitjat, com que a casa nostra l’avortament és il•legal i només es pot fer des de la seguretat social emparant-se en un dels tres requisits ( per violació, per qüestions de salut fisica mental), les dones hem de passar tot un seguit de formalismes per poder caçar dins d’una d’aquestes categories. Formalismes que ens porten ha haver de justificar-nos una i altra vegada pel simple fet de no voler ser mares. Tot un procés d’humiliacions i menyspreus tant abans com durant l’estància als hospitals públics .... Quan parlem de violència de gènere parlem d’açò i més, molt més.\nL’educació sexista que rebem des que naixem legitima un sistema que continua relegant a les dones a la categoria de ciutadanes de segona classe, exigint a les dones un paper i unes tasques molt específiques (ser mare i muller, funcions que inclou fer-se càrrec de les tasques de la llar de manera gairebé exclusiva) i que a més a més, no són ni retribuïdes econòmicament ni reconegudes socialment.\nPretendre combatre les injustícies mitjançant la repressió, és una fal•làcia que les democràcies neoliberals ens intenten fer creure, ja que és obvi que el sistema mai podrà acabar amb les desigualtats socials que ell mateix genera. Eixes desigualtats són estructurals, el sistema capitalista i patriarcat viu d’elles.\nFa un any Maulets, ja va criticar llei actual integral contra la violència de gènere ( llei del PSOE), perquè les seues vies d’actuacions eren jurídiques (enduriment del codi penal i creació de jutjats específics) i no per combatre l’educació sexista. Malgrat que la redacció de la llei pretén ser multidisciplinar, és a dir, donar solucions des de tots els àmbits socials, i de fet la pròpia llei recull la necessitat d’acabar amb l’educació sexista per poder combatre la violència de gènere. La realitat però, és que és paper mullat ja que darrere d’eixes intencions no hi ha ni projectes seriosos ni pressupostos econòmics per fer un vertader reciclatge educacional ( al sistema d’ensenyament, als mitjans de comunicació, la publicitat i la moda...).\nAixí un any després el temps ens dona la raó, res no ha canviat malgrat totes les expectatives que va generar la llei en alguns sectors feministes i les úniques vies d’actuacions han estat tres; creació de jutjats específics, ajudes econòmiques d’uns 300 euros al mes i l’enduriment del codi penal.\nLa desigualtat social que patim les dones als Països Catalans provoca més de 500.000 dones agredides físicament de manera "habitual" i desenes de dones assassinades, i per tant l’enduriment del codi penal no sembla ser una manera seriosa i amb veritable intenció d’acabar ja no amb dita desigualtat sinó que ni tant sols, amb la violència física que se’n deriva.\nPerò, des de quan un sistema polític –econòmic -social que provoca desigualtats intenta després acabar amb elles? Els partits institucionals representen els interessos del sistema capitalista i patriarcat i per tant mai acabaran amb les injustícies que eixe sistema provoca, perquè llavors qüestionarien els propi sistema que representen. Per moltes paraules boniques i maquillatge que utilitzen el PSOE mai podrà fer res per combatre l’arrel, educació sexista, perquè des de posicions capitalistes no es poden defensar postures antipatriarcals. Ja sabem totes quan de rentable li ix mantenir el patriarcat. Per què seria realment capaç el PSOE o qualsevol altre partit de l’esquerra reformista, impedir la publicitat sexista quan produeix beneficis als empresaris? O, podria realment acabar amb el concepte de família actual i repartiment de taques en funció del sexe? Qui faria llavors les funcions socials que fem les dones( cura de la gent major, cura dels infants...) de manera gratuïta?... Podria el PSOE, amb els interessos que representa, acabar o donar una eixida digna a les treballadores del sexe? I la pornografia? Difícil de creure tenint en compte la quantitat de capital que mouen. Un any després de la llei integral contra la violència de gènere podem afirmar sense cap por, que aquesta llei és més del mateix, és a dir, respon a la mateixa manera de fer política, les seues vies d’actuació són les mateixes que les de anteriors lleis. No hi ha un canvi i per tant aquesta llei no es cap solució contra la violència de gènere. Només anat a l’arrel del problema, a l’estructura mateixa del sistema patriarcal, la podrem combatre. No podem delegar aquesta feina tan important a les mans de cap polític, senzillament per què estan en l’altra part del conflicte, perquè són els responsables directes.\nRe: [Mallorca] Agitació pel 8 de març\nper roger de flor\t 09 mar 2006\nmolt be aquets maulets de mallorca com s¡ ho curren! aveure si feu anar mes l' esprai! jajaj salut i revolta!


Grauvell Mizar Sport Negre comprar i ofertes a Waveinn\nDescripció Grauvell Mizar Sport\nIso Rod telescòpic.\nTots els productes de nàutica i pesca de la categoria de Canyes són d’una gran qualitat de fabricació i s’han ideat cuidats fins al més mínim detall. A waveinn trobaràs tot el catàleg de Equip de pesca de Grauvell. El preu de Grauvell Mizar Sport és 53.99 $. Fent la compra obtens la garantia del preu més baix i pots fer el pagament en un entorn totalment segur. A més a més, t’oferim un servei d’entrega ràpida i eficient perquè ho rebis a casa ben aviat!\nCaracterístiques Grauvell Mizar Sport\nTecnologias Grauvell Mizar Sport


No és culpa seva, és vostra | Martech Zone\nDilluns, agost 21, 2006 Dimarts, agost 22, 2006 Douglas Karr\nUna vegada més em trobo enmig d’un excés de llibres, amb quatre al plat ara mateix.\nVaig agafar Petit és el nou gran, de Seth Godin, aquest cap de setmana. Ja ho gaudeixo tot i que el senyor Godin em va agafar per sorpresa. Si hagués llegit una mica més sobre el llibre, m’hauria adonat que el material és una recopilació de la seva obra ... Suposo que és com escoltar un “Greatest Hits”, fantàstic escoltar totes les cançons ... No només escoltes tots els CD que tenies al prestatge.\nAl cap i a la fi, he oblidat gran part del que he llegit o escoltat del senyor Godin. És una cosa que patim tots. Quina quantitat de cada llibre recorda? Per sort, compro tapes dures perquè sovint agafo llibres vells i hi navego per buscar inspiració i idees. Aquest és un d’aquests llibres. Si simplement agafo aquest llibre i llegeixo el fragment que estic a punt de parlar, haurà valgut la pena deu vegades el que he pagat.\nEl senyor Godin és un escriptor amb un talent increïble; sovint posa les situacions més complexes en termes simples sobre els quals es pot actuar. No hi ha molts altres escriptors que inspiren la seva manera. I estic segur que no hi ha molts altres escriptors que tinguin el següent que fa Mr. Godin. La seva lectura no us indica que el que esteu fent és incorrecte o correcte, simplement fa les preguntes i indica les coses que us fan enfrontar-vos directament a les vostres situacions.\nA la pàgina 15, Seth afirma:\nSi el vostre públic objectiu no escolta, no és culpa seva, és vostra.\nPot ser que això no sembli enorme wow, però realment ho és. La declaració es pot transformar en diverses premisses:\nSi els vostres clients no poden utilitzar el programari, no és culpa seva, és vostra.\nSi els vostres clients potencials no compren el producte, no és culpa seva, és vostra.\nSi no visiten el vostre lloc web, no és culpa seva, és vostra.\nSi els vostres empleats no escolten, no és culpa seva, és vostra.\nSi el vostre cap no escolta, no és culpa seva, és vostra.\nSi la vostra aplicació no funciona, no és culpa seva, és vostra.\nSi el vostre cònjuge no escolta, no és culpa seva, és vostra.\nSi els vostres fills no escolten, no és culpa seva, és vostra.\nSi no esteu contents, no és culpa seva, és vostra.\nSuposo que el punt és, què són vostè ho faràs? Seth continua:\nSi una història no funciona, canvieu el que feu i no el fort que crideu (o ploreu).\nCanvia el que fas. Vostè té el poder de canviar. El canvi no vol dir que ho hagueu de fer tot sol. Demaneu ajuda si la necessiteu.\nNo és l’esforç el que sorprèn a la gent


L'estrany món de les app de cites: neveres, gossos i bigotis - Diari de Barcelona | Diari de Barcelona\nL'estrany món de les app de cites: neveres, gossos i bigotis - Diari de Barcelona\nMés enllà de Tinder\nL'estrany món de les apps de cites: neveres, gossos i bigotis\nLes alternatives rares a Tinder s'especialitzen en interessos específics\nSempre es parla d'aplicacions de cites com Tinder, Bumble, Hinge o Badoo, però el món de les apps és molt més ampli del que sembla. Com que hi ha tantes apps de cites, per què no es parla de les més alternatives, les que serveixen per a persones amb necessitats més "peculiars" en l'amor?\nDiuen que quan les parelles tenen valors en comú és més probable que segueixin junts a llarg termini. Un d'aquests valors tan importants pot ser el de la nutrició i la salut. En aquest cas, oi que el que hi ha dins d'una nevera ens pot dir molt sobre com és una persona?\nPensada per combatre el postureig de les fotos de les xarxes socials i apps de cites, Refrigerdating és l'aplicació de Samsung per penjar fotos de l'interior de la teva nevera. Aquesta app particular funciona igual que Tinder: introdueixes les teves dades, com ara el nom, l'edat i la ciutat, i t’apareixen imatges d'altres neveres. Si t'interessa, pots lliscar a la dreta a l'opció "anem a cuinar"; en canvi, si no t'interessa, a l'esquerra i apareix un "no és del meu gust".\nLa idea de lligar a través de la nevera pot semblar estranya, però amb Refrigerdating es pot veure realment com viu algú: si són ordenats o no, si mengen molta verdura o no, si són vegans, si beuen la teva marca preferida de llet, etc. Laurie Davis, autora del llibre Love at First Click i coach de cites en línia, diu que "el menjar, realment, és una part del nostre estil de vida i hi ha tants matisos en la dieta que no hi ha ningú que ens entengui millor que algú que segueixi la mateixa que nosaltres". Per exemple, si un celíac troba algú que té productes sense gluten, potser és més probable que s’interessi per aquesta persona.\nTambé cal dir que Refrigerdating és una manera d'estratègia per promocionar-se per part de Samsung i mostrar, així, la seva nova nevera intel·ligent, el Samsung Family Hub, que inclou una gran pantalla tàctil. Segons el CNET, durant la creació de l'aplicació es va treballar amb un expert en relacions. Encara que Samsung té la intenció de vendre una nevera a través d'una aplicació per a cites, sembla que realment vulgui ajudar els usuaris a trobar amor. La directora de relacions públiques de Samsung Electronics a Suècia, Elin Axelsson, desitja que "la gent es pugui conèixer en circumstàncies més honestes o transparents amb l'ajuda del contingut de la nevera, perquè això pot dir molt sobre la personalitat".\nSamsung no ha anunciat quants usuaris té l'aplicació, però està disponible a través del seu lloc web i es pot utilitzar des de qualsevol telèfon. Tanmateix, segons sembla, és a Suècia on es troba una gran quantitat dels usuaris, però qui sap, potser l'amor de la teva vida t'està esperant a l'altre costat de la seva nevera a Estocolm.\nAlguna vegada has pensat que potser hauria d'haver-hi una aplicació perquè la gent a qui li agrada les barbes trobi altra gent amb barba? Si és així, ets de la mateixa opinió que John Kershaw, el creador de Bristlr.\nBristlr és una aplicació perquè homes amb barba coneguin altres persones a les quals els agraden les barbes. La idea va començar com una broma per Kershaw, un desenvolupador freelance al Regne Unit, però ràpidament va despertar interès als mitjans de comunicació. Des d'aleshores, 100.000 usuaris s’ha unit a aquesta app.\nL'aplicació, també coneguda com "el Tinder per a les barbes", és fonamentalment per tenir una cita, però hi ha usuaris que gaudeixen de poder conèixer altres persones amb barba i intercanviar consells sobre com mantenir-les. Bristlr té algunes característiques úniques: en lloc de triar si vols buscar homes o dones, els usuaris seleccionen "amb barba" o "sense barba". A més, si no vols parlar amb algú, hi ha una funció per qualificar barbes d'una a cinc estrelles.\nThe Guardian va entrevistar una parella que es va conèixer a través de l'aplicació, Angela Petrovic i Connor Jupp. "No vaig pensar que seria capaç de conèixer algú en línia, però m'encanten els homes amb barba, així que vaig pensar, i per què no? M'havia instal·lat l'app tres setmanes abans que el Connor m'enviés un missatge... Ara portem junts sis mesos", ha explicat Petrovic. Per Connor, Bristlr sembla ser un lloc on se sentia identificat. "El vaig veure anunciat en un diari i vaig pensar que era més interessant que Tinder, que semblava atraure gent que no seria adequada per a mi. Encara que tenir barba està de moda, no crec que sigui el que moltes dones troben atractiu".\nDesprés de l'èxit de l'aplicació, John Kershaw planteja fer més aplicacions com Bristlr. La seva pròxima idea va dirigida als fans dels tatuatges.\nA vegades costa conèixer gent amb els mateixos interessos, especialment si són poc coneguts o acceptats per la societat. És el cas dels furries, una comunitat de persones o subcultura que es vesteix amb disfresses d'animals de peluix. S'expressen amb els seus propis personatges, anomenats fursonas.\nAmb Ferzu, les persones que segueixen aquest corrent poden trobar altres furries per tenir amistat o relacions més serioses. Cada usuari té el seu perfil, on normalment es veu el seu personatge furry amb una foto de la persona disfressada i una explicació sobre la seva personalitat.\nL'app té filtres per trobar membres per ubicació, sexe, interessos, color de cabell, tipus de cos, etc. Ferzu també té una part similar a Facebook, on es poden trobar esdeveniments de furries, veure publicacions de persones de diferents llocs del món i un xat.\nEl web oficial de Ferzu es descriu com un un lloc destinat a aquells a qui els interessen les coses amb pèl. Afegeix que "independentment de si ets un cadell nou que només busca mullar-se els ditets del peu o un veterà amb un vestit de pell, esperem que un s'hi trobi a gust.” De moment, Ferzu té més de 60.000 usuaris.\nLes aplicacions per a cites s'estan normalitzant i la societat s'hi està acostumant cada vegada més. Aquestes apps, generalment, intenten utilitzar els interessos comuns per aparellar les persones. En aquest cas, en comptes d'unir les persones per allò que els agrada, es fa servir el hate per ajudar a enamorar a persones.\nAquesta era la idea que Brendan Alper tenia quan va crear Hater, l'app que demostra que “de vegades, l'odi uneix més que l'amor”. L'aplicació es va llançar a finals del 2016 i, en un principi, era una broma. "Vaig començar amb finances, vaig renunciar-hi per convertir-me en un escriptor de comèdies i Hater era una idea de sketch de comèdia originalment", va dir Alper al programa de la CNBC On The Money. Quan va explicar la idea a més gent, els va agradar, així que va decidir fer-la realitat.\nHater funciona com moltes aplicacions de cites: llisques cap a la dreta si t'agrada algú i cap a l'esquerra si no t'entusiasma. Però, a diferència de Tinder, Hater mostra diferents temes i has de decidir si t'agraden, si no t'agraden o si els odies. En una entrevista amb Business Insider, Alper diu: "Vaig trobar unes estudis que demostren que detestar les mateixes coses pot unir la gent, i que un està més disposat a ser honest i obert sobre el que odia que sobre el que li agrada".\nEntre els 30.000 temes que poden aparèixer a l'app, com ara odiar Donald Trump, la calor, o el menjar vegà, l'algoritme de Hater troba la teva suposada "ànima bessona" a partir de les respostes i la ubicació de les persones. L'app té un ventall ampli de temes que pots odiar, però el contingut està controlat pels creadors que tenen "una política estricta de bloquejar immediatament qualsevol que abusi del servei". Cap mena de discriminació està permesa.\nPerò la trajectòria de Hater és una mica diferent a la d'altres apps. Com diu l'article d’Hipertextual, la història de l'app és "curiosa i breu". Ara mateix, els enllaços per descarregar l'aplicació a Google Play Store o a l’App Store no funcionen. Al febrer, ja no hi eren a l'App Store.\nEn els comptes de Hater a les xarxes socials, com ara Twitter o Instagram, tampoc no hi ha activitat. Després de créixer tant fa tres anys, Hater no va poder trobar inversors per sobreviure en una indústria amb molta competició, segons l'article d’Hipertextual. És probable que l'app torni amb actualitzacions, però, de moment, la idea de convertir l'odi en amor s'haurà d'intentar fer amb altres plataformes.\nTrobar algú que realment entengui les realitats del teu estil de vida i la teva feina pot ser difícil. En moltes apps es pot trigar molt de temps a trobar algú amb els teus mateixos gustos. D'entrada, el sector de l'agricultura se sent exclòs de les aplicacions per a cites.\nPrecisament, l'aplicació Farmers Dating s'ha creat especialment perquè els agricultors i agricultores solters puguin trobar i parlar amb altres interessats en el seu estil de vida. Fins i tot inclou consells de cites per als grangers. La portaveu de l'aplicació, Madeline Zeidman, diu que "hi ha un buit important en les principals aplicacions de cites que es dirigeixen específicament als agricultors i agricultores i les persones de les comunitats rurals".\nAquest buit era l'oportunitat que l'aplicació estava buscant. "Hem vist aplicacions de cites per a persones amb gustos molt específics, però res digne de menció per a agricultors i agricultores solters. I això és el que ens hem proposat crear: un lloc per a agricultors solters i per a aquells que busquin sortir amb un agricultor," explica Zeidman.\nL'aplicació, a l'estil de Tinder, intenta crear un "espai segur" perquè els agricultors trobin persones que també respectin l'estil de vida d'un agricultor o una agricultora. L'aplicació té més de 800 ressenyes al Google Play Store.\nPer als amos canins, les seves mascotes són una part important de la seva vida i, generalment, busquen parelles que apreciïn i donin suport al seu estil de vida. Potser tens un gos que només es porta bé amb certs gossos o potser només t'agraden els gossos esquimals, i busques algú amb aquest gos específic. Aplicacions com Dig permeten als usuaris relacionar-se amb altres amants dels gossos i fins i tot buscar persones amb les races de gossos que prefereixis.\n"Els usuaris ens diuen que estan farts de perdre temps buscant a la persona adequada", comenta Leigh Isaacson, cofundadora de Dig, a DatingNews.com. L'app vol que els usuaris trobin ràpidament una parella. A més, permet als usuaris trobar llocs aptes per a gossos per poder establir cites amb les seves parelles. També ofereix consells i serveis per als amos de gossos.\nIsaacson explica que l'aplicació és per a gent a la qual li agraden els gossos, però tant és si realment en tenen o no, ja que pots buscar algú amb un gos o sense, i potser el teu no es porta bé amb els altres, per la qual cosa només t'interessa trobar algú que estimi el teu gos tant com tu.\nDig va començar a organitzar actes a ciutats com Nova York i San Francisco, on la gent soltera amb gossos pot conèixer altres solters i amants dels gossos. També hi ha esdeveniments d'adopció a cada lloc, així que si una persona no coneix ningú, almenys pot tornar a casa amb un nou amic.\nEl veganisme ha crescut ràpidament en els darrers anys i s'ha convertit en un factor important a l'hora de buscar l'amor, especialment en línia. D'una banda, hi ha vegans que prefereixen tenir parelles que també siguin veganes o més obertes a aquesta idea; de l'altra, hi ha carnívors que no volen estar amb vegans. Així que, per què no estalviar temps i problemes i fer una aplicació només per vegans o vegetarians? Aquí és on entra en joc l'aplicació Grazer.\nGrazer funciona igual que Tinder o Bumble, però només és per a gent que busca una parella vegana o vegetariana. Té amb el mateix sistema de lliscar a la dreta si estàs interessat en algú o a l'esquerra si no hi estàs interessat. L'aplicació fundada per Lewis Foster, que va sortir el març del 2017, va ser rellançada al gener després de rebre fons de Kip Anderson, el director dels documentals com ara Cowspiracy i What The Health.\nL'aplicació ha anat creixent en popularitat, sobretot al Regne Unit, on es va crear. Foster va dir a Metro.co.uk que l'objectiu principal era que l'aplicació pogués ajudar a "difondre més el veganisme mainstream". Creu que el veganisme pot ser més popular si els vegans creen una comunitat més unida.\nAmb més de 5.000 membres, l'aplicació està preparant el terreny pel que podria convertir-se en un moviment per a altres aplicacions d'aquest tipus. Però no serà fàcil: més i més aplicacions de cites veganes estan començant a crear-se. ¿Això fara que grans aplicacions com ara Tinder afegeixin un tipus de dieta als seus algoritmes i que els carnívors creïn les seves pròpies aplicacions de cites? Només el temps ho dirà.


4 Elements in Arts Cat\nQuatre Elements a les arts\nEl Projecte dels QUATRE ELEMENTS EN ART augmentarà la consciència i l’apreciació del potencial del pensament creatiu, de l’art i de la creativitat per combatre l’exclusió de les persones amb necessitats especials que participen en l’aprenentatge continu i dotarà als educadors d’adults de les eines y tècniques que necessiten per aplicar noves pràctiques i enfocaments pedagògics amb els seus alumnes.\nL’associació es compromet a desenvolupar un projecte que capaciti als educadors que treballen amb estudiants adults per dotar als seus alumnes de les aptituds i competències necessàries en el mercat laboral actual de la UE, en particular les lingüístiques i digitals. Això s’aconseguirà fent que l’art sigui més accessible a tots els ciutadans de la UE i permetent als educadors interpretar-lo i utilitzar-lo com a font per millorar les seves habilitats lingüístiques, digitals i interculturals i el pensament creatiu dels seus alumnes.\nFamiliaritzar als estudiants adults amb el patrimoni cultural nacional i Europeu i fer que busquin arrels culturals europees comuns.\nQue els alumnes adults comprenguin que Europa és cultura.\nEnsenyar als alumnes el valor de l’aprenentatge intercultural i de la cultura para la convivència en Europa.\nContribuir al desenvolupament de l’alfabetització visual en l’educació d’adults i a l’educació d’alumnes amb necessitats i capacitats especials.\nFamiliaritzar els alumnes amb la naturalesa i el llenguatge visual dels quatre elements.\nFamiliaritzar els alumnes amb mites, llegendes i històries associades amb els quatre elements i com es reflecteixen en les arts visuals.\nAjudar els alumnes a adquirir els hàbits d’artistes que són creatius i curiosos.\nEnsenyar els alumnes creativitat i a desenvolupar l’habilitat de fer preguntes i establir connexions.\nAplicar les competències de les ITC i ensenyar valors crítics.\nDesenvolupament de (a) una eina interactiva amb una col·lecció de peces d’art relacionades amb els quatre elements (terra, aigual aire i foc) en diferents països de la EU i (b) els seus antecedents conceptuals amb una perspectiva d’inclusió social.\nElaboració d’un Llibre Digital amb peces d’art de la UE relacionades amb els quatre elements amb (a) directrius per ensenyar i (b) programes d’estudi per fer servir en contextos d’ensenyança de llengües estrangeres.\nCreació d’un equip d’eines per educadors d’adults incloent una base de dades de recursos i recomanacions metodològiques. Desenvolupament de vídeos en Llenguatge de Signes.\nEducadors d’adults com ara treballadors socials, professors, tutors, professors d’Universitat (especialment que treballin amb alumnes adults amb necessitats especials).\nAlumnes adults especialment aquells amb necessitats especials: alumnes grans, alumnes sords, alumnes amb dificultat d’aprenentatge, com dislèxia.


03/01/2022 Ajuntament, Coronavirus, General\nLa Generalitat ha decidit aquesta tarda prorrogar les actuals mesures per contenir la Covid durant 14 dies més. Es tracta de les mesures que van entrar en vigor el 24 de desembre i ara s'han prorrogat fins el 14 de gener. Al mateix temps, el Govern ha actualitzat la llista de municipis on s’aplicarà la restricció de la mobilitat nocturna, entre ells Mont-roig del Camp. Ara, a tot el municipi de Mont-roig del Camp, a partir de divendres 7 [...]\n27/05/2021 Ajuntament, Coronavirus - mesures socials\nLes diverses àrees del consistori estan treballant per adaptar la programació a les mesures de seguretat i aforaments Les sessions plenàries tornaran a celebrar-se a la Sala de Plens a partir del mes de juny La finalització de l’estat d’alarma; l’avançament en el ritme de vacunacions, anunciat per la Generalitat i el fet que abans de l’estiu bona part de la població, especialment els col·lectius de risc estaran vacunats; així com la situació epidemiològica actual, que de moment es [...]\n25/05/2021 Ajuntament, Coronavirus - mesures socials\nL’oficina mòbil de la Direcció General de la Policia es desplaçarà a la biblioteca de Miami Platja, els dies 9 i 11 de juny Cal demanar cita prèvia a través del web municipal o per telèfon La Policia Nacional reprèn el servei de renovació i tramitació del DNI al municipi, després d’uns mesos parat a causa de la Covid19. En concret, l’oficina mòbil de la Direcció General de la Policia es desplaçarà a la biblioteca de Miami Platja, el [...]\nAquest diumenge, 13 de març, s’ha complert una any de la declaració de l’estat d’alarma davant la propagació de la pandèmia de la Covid19. Una pandèmia que ha capgirat la vida de tota la població i ha deixat una greu crisi sanitària, econòmica i social. Per aquest motiu, l’alcalde Fran Morancho ha emès un missatge institucional per adreçar unes paraules a tots els veïns i veïnes.\n11/03/2021 Ajuntament, Coronavirus - mesures socials, Serveis Socials\nS’ha enviat una carta per demanar ajuda al sector empresarial amb l’objectiu de sumar esforços que permetin atendre aquells veïns i veïnes que passen per moments de dificultat L’Ajuntament de Mont-roig del Camp, conjuntament amb l’Assemblea Local de la Creu Roja de Mont-roig i Miami Platja, han fet una crida a les empreses més potents vinculades amb el municipi, a sumar esforços per ajudar als veïns veïnes que més ho necessiten. La petició s’ha fet a través d’una carta on [...]\nCoincidint amb l'ampliació de l'horari de consum d'aquests establiments, el consistori anima, de nou, als veïns i veïnes a fer pinya per superar la crisi de la Covid19 Amb més de 100 establiments al municipi, es tracta d'un dels sectors econòmics més afectats per la pandèmia que s'ha anat adaptant els últims mesos per mantenir oberts els seus negocis L’Ajuntament de Mont-roig del Camp, a través de la regidoria de Turisme, ha posat en marxa una campanya per donar [...]\n08/03/2021 Ajuntament, Coronavirus - mesures socials, Polítiques d'Igualtat i de les Dones


La segona corona de l'AMB, encara perjudicada pel transport públic\nBadalona - Dimarts, 03/12/2019 - 13:18\nEls ciutadans dels 18 municipis de la segona corona de Barcelona han rebut un nou tribut a la seva bústia, de l'AMB. Per justificar-lo, es diu des de l'AMB que la qualitat del transport públic és equiparable a la de la metròpoli. Diu que abans no, però que ara sí.\nPerò si no hi ha hagut cap millora! Si la majoria de municipis no tenen ni metro ni tramvia. Si molts d'aquests ciutadans ni tan sols tenen accés al transport públic. Si hi ha municipis en què el servei de connexió amb la metròpoli és, per força, privat. Aquest 'nou tribut de l'AMB' no té cap mena de fonament. Alguns d'aquests municipis ja s'han organitzat per fer front a aquesta envestida.


CONFERÈNCIA: Ajuts econòmics per a instal·lacions fotovoltaiques en Comunitats de Propietaris\nAjuts econòmics per a instal·lacions fotovoltaiques a les Comunitats de Propietaris\nEl proper 3 de març Adymus presentarà al CAFBL el nou marc normatiu per a les instal·lacions solars fotovoltaiques a les comunitats, els beneficis que comporten per a elles i les bonificacions en l'IBI que obtindran els propietaris.\nHorari de 10.00 a 12.00 h\nEl canvi climàtic és una realitat i és responsabilitat de tots contribuir a combatre-ho. A més, la factura elèctrica puja any rere any sense trobar un sostre. Des de l'Ajuntament de Barcelona s'han disposat uns ajuts per incentivar a les comunitats en la instal·lació de plaques solars fotovoltaiques que cobreixin part de la seva demanda energètica, reduint sensiblement l'import de les factures i la seva petjada ecològica.\nL'objectiu d'aquesta sessió és doble, d'una banda donar a conèixer les bases d'aquests ajuts i com accedir-hi, i de l'altra, entendre quins requisits ha de complir una instal·lació solar fotovoltaica ben dissenyada i dimensionada.\nAjuntament de Barcelona 2020. Una mirada cap a la sostenibilitat.\nTràmits necessaris per a l'obtenció de l'ajut.\nIrma Soldevilla, Directora de Projectes en l’Agència d’Energia de Barcelona, Ajuntament de Barcelona\nSi finalment no pots assistir, si us plau dona't de baixa enviant un mail al Col·legi (formacio@cafbl.cat) i la teva plaça podrà ser assignada a un altre company.


Carolyn Steel: “Pensa-ho: pots canviar el món amb la teua manera de menjar”\nT’has preguntat alguna vegada d’on ve el menjar que portes al teu plat? Quant va haver de viatjar eixe meló per a arribar fins tu per Nadal o si els preus baixos que veiem com a oportunitats estan abaratits a costa de la vida dels treballadors…\n2021: Any internacional de les fruites i verdures\nGrans, xicotetes, madures, nutritives, cruixents i suculentes. Les fruites i verdures venen en totes les grandàries, formes i sabors.\nMedCities: un espai de diàleg i cooperació al Mediterrani\nLes ciutats tenen molt a compartir. Experiències, encerts, solucions…Fins i tot els més llastimosos fracassos. Quan parlem d’aconseguir els Objectius de Desenvolupament Sostenible de les Nacions Unides, tant ambiciosos com necessaris, el diàleg nutritiu i l’intercanvi de propostes innovadores és fonamental.\nCròniques del sector alimentari: la proesa de Keti (perquè la bondat es contagia)\nEn moments difícils com els que està travessant la humanitat, també afloren innombrables actes solidaris i bondadosos. I encara que a vegades ho oblidem, darrere de cada aliment que consumim diàriament, hi ha algú que va plantar, va collir i que va dedicar el seu temps perquè este aliment arribe fins tu.\nDel cultiu cel·lular al nostre plat: carn criada en laboratori\nÉs un fet: cada vegada consumim més carn. Perquè la nostra dieta va canviar, també el nostre estil de vida i perquè cada vegada som més persones en el món.


Entrevista a Josep Sánchez Cervelló\nLa contesa més èpica de la Guerra Civil\nEl Poble Vell de Corbera d’Ebre, un dels espais històrics de la batalla de l'Ebre\nRuta pels escenaris de la batalla de l'Ebre\nEn el número 97 (novembre 2010), SÀPIENS dedica el dossier especial a la batalla de l’Ebre. El conflicte va començar la mitjanit del 25 de juliol del 1938, quan l’exèrcit republicà va atacar per sorpresa les línies defensives franquistes situades a la riba dreta del tram català de l’Ebre, entre Amposta i Mequinensa. La reacció no es va fer esperar, i en poques hores hi arribaven unitats, bombarders i caces d’arreu de l’Estat. Començava, d’aquesta manera, la batalla més decisiva de la Guerra Civil Espanyola.\nDesprés de 115 dies de combats, mentre l’exèrcit franquista anava avançant amb un moviment similar a un acordió sobre el terreny, les tropes republicanes iniciaven una retirada progressiva. Enrere quedaven unes 60.000 baixes per bàndol i començava l’ofensiva final de Franco sobre Catalunya. Avui, més de 70 anys després, diversos Centres d’Interpretació dispersos per les comarques de la Terra Alta i la Ribera d’Ebre aporten, ‘in situ’, una visió global de la contesa.\nDocumentació inèdita sobre la retirada de l'Exèrcit Popular de la República\nMés informació: Revista Sàpiens núm. 97


SABÍN - 23/08/2019 | Fotograf: Dani Sebastiá, Protección Civil, Camí La Mar i Sabín\nLes festes van començar el dimarts 13 amb una sonora batucada que va anar acumulant públic des del seu inici (en la zona nord del passeig marítim) fins a l'explosió final de so en la plaça Rosa dels Vents.\nDesprés de la foto de record amb els components de la batucada, Amparo Doménech (com a representant de Camí La Mar) i l'alcaldessa en funcions, Ángela Santamaría, van ser les encarregades de donar per inaugurades les festes de l'estiu a la platja, amb un breu discurs en el qual van convidar a tots a gaudir dels actes programats… mentre alguns xiquets ja esperaven impacients per a la seua festa infantil.\nLa vesprada del dimarts 13 es va tancar amb una discomòbil infantil en la plaça Rosa dels Vents. Un acte que ha funcionat molt bé en els últims anys perquè «durant la vesprada, els xiquets són els que més participen en la festa, per este motiu programem actes especialment dirigits a ells», explica Amparo Doménech, de la falla Camí La Mar.\nEl dimecres 14, a la vesprada, el Grup de Danses de Puçol va oferir una actuació en el passeig marítim i en la plaça. Al costat de la batucada i el correfoc, les danses són una aposta diferent dins de les dates estiuenques, on abellix la platja i el descans, però sense oblidar la defensa de la cultura i les tradicions.\nLa nit del dimecres va començar amb una proposta innovadora: un autobús nocturn, amb recorregut entre les urbanitzacions, el nucli urbà i la platja, pensat per a portar veïns al sopar de la platja i a les vaques de les urbanitzacions a primera hora de la nit; i també per a recollir-los en l'últim viatge, que va ser a la una de la matinada… amb l'atractiu addicional de ser viatges gratuïts a partir de mitjanit, ja que els dijous el servei municipal d'autobús és gratis. Per a molts joves va ser una bona idea això de baixar a la platja en bus.\nPer als components de la falla Camí La Mar, va ser una nit de molt de treball… però també un gran èxit de participació en les festes de la platja. Com també succeïx en les festes de setembre, un sopar entre amics sempre és una bona excusa per a reunir-se i més si el temps acompanya, com va succeir el 14 d'agost.\nI per als més joves també va ser una bona idea això de muntar una discomòbil en acabar el sopar en la plaça Rosa dels Vents. Així, mentre els pares acabaven de prendre el café i xarraven, Márion s'ocupava de mantindre animats als xiquets… després, la improvisada pista també seria cosa dels majors.\nEl dijous 15, al caient de la mitjanit, els Dimonis de Massalfassar iniciaven el correfoc en el passeig marítim. Enguany els actes s'han distribuït per a arribar a tota la platja, així que la batucada va començar en la zona nord i el correfoc en la zona sud, per a confluir al final tota la programació en la zona central, la plaça Rosa dels Vents. Molt de públic, sobretot molt jove, disposat a gaudir a fons no solament del sol i de l'aigua, sinó també del foc.\nDestacar la labor dels voluntaris de Protecció Civil Puçol que, com és habitual en ells, van estar presents en aquells esdeveniments que poden comportar algun risc i necessiten el seu suport per a mantindre l'ordre.\nEl punt final a les festes de la platja el va posar un mercat medieval que, del 16 al 18 d'agost, va oferir animació, jocs i un grapat de llocs on comprar detalls o gaudir del menjar o el sopar. El mercat va ser inaugurat pels representants de les dues institucions que organitzen les festes: la falla Camí La Mar i l'Ajuntament de Puçol.


Ruicheng Apartment Jinan Xina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nNo.6 Huayang Street, Districte de Lixia, Jinan, Xina, 250000 - Veure al mapa\nMés informació sobre Ruicheng Apartment\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Jinan, Ruicheng Apartment és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Ruicheng Apartment, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, visites turístiques, ascensor.\nL'ambient de Ruicheng Apartment es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, escriptori, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Ruicheng Apartment és una selecció idònia per a la vostra estada a Jinan.\nJinan Hotels apartament


2 de juny de 2019 General\nManifestem el nostre desacord en relació al preocupant i progressiu procés d’adoctrinament i desnacionalització que es detecta a TV3 -extensiu a Catalunya Ràdio- , especialment pel que fa a informatius i tertúlies, però també obervable en reportatges, sèries i altres formats de programació. És evident un escorament cap a determinats posicionaments ideològics de matriu partidista en detriment de l’objectivitat, tot conformant una mena de “pensament únic”, mentre que ensems són silenciades i marginades veus i postures discrepants. Es fa èmfasi en postulats i dogmes propis de corrents polítics de l’esquerra i se’ls presenta, implícitament, com a inqüestionables; n’és un exemple el tractament de la qüestió immigratòria -sense aprofondir-ne i difonent clixés i només el mateix tipus d’opinions- o el de les opcions sexuals -amb un enfocament semblant-. Davant aquestes actituds no podem deixar de pensar en “1984”, la famosa novel.la de George Orwell -duta al cinema-, sobretot per la manca d’opinions critiques i discrepants, i , també, pel paternalisme que destil.len certes línies “informatives”, les quals donen per existents una immaduresa i infantilitat innates en els espectadors -que “han de ser guiats”- , tot menystenint la seva capacitat crítica, una postura que no difereix gaire de les exhibides per certs règims totalitaris actuals i de la historia recent.\nI si passem al model de llengua i hàbits sociolingüistics la cosa fa igualment feredat: presentadors amb fonética i morfosintaxi desastroses, no subtitulació d’intervencions en castellà (sempre excessives) -amb el conseqüent menysteniment de la gent de la Catalunya Nord-, manca de cura i de model adequat en l’expressió, no mamteniment del català davant castellanoparlants, etc. … Per no dir res del marc mental geogràfic; només cal dir, com afirmava l’escriptor nord-català Joan Daniel Bezsonoff, que “per a TV3 és més noticia l’ explosió d’una bombona de butà a Burgos que no pas un assasinat a Perpinyà”. Ras i curt: hispanocentrisme.\nPer tot plegat, creiem que darrerament aquesta deriva s’ha agreujat fins a límits insostenibles, cosa que fa que molts conciutadans ja hagin deixat de considerar TV3 com “la seva”. Considerem, doncs, que cal una fonda rectificació, en arres d’una major objectivitat, major compromís amb la catalanitat i, sobretot, deixar d’ inculcar continguts ideològics i de tractar el teleespectador com a un menor d’ edat. En cas contrari ens veurem obligats a propugnar-ne la no sintonització .


Kate Hudson: actriu de veu de Kungu Panda 3\nA tots ens encanta Kate Hudson pel que ha estat des del 1996, una actriu que interpreta els seus papers de forma admirable. Hudson es va casar amb Chris Robinson durant set anys abans de divorciar-se el 2007. Després va sortir de Mathew Bellamy del 2010 al 2014. Actualment, Hudson es troba amb Danny Fujikawa i va anunciar el seu embaràs el 6 d'abril. Hudson no només és actriu, sinó també autora i empresària.\nKate Hudson es va fer famosa el 2000 després de guanyar un Globus d’Or després d’haver protagonitzat una pel·lícula coneguda com “Gairebé famosa”. Altres pel·lícules que ha protagonitzat Hudson són: 'How to Lose a Guy in 10 days', 'Bride Wars', 'Something Borrowed' i 'Fool's Gold'. L’actriu també és activa a Instagram i publica les seves fotos amb força freqüència. Hudson ha estat compartint fotos de la seva criatura de bebè a Instagram després de compartir les notícies del seu embaràs i del gènere del seu nadó.\nFets a conèixer sobre Kate Hudson i les seves fotos d’Instagram\nHudson prové d'una família d'estels\nLa família de Kate Hudson inclou la seva mare que és una estrella brillant, Goldie Hawn, així com el seu germà, Oliver Hudson. Hudson considera la seva mare parella de temps i descriu a Kurt Russell la figura del seu pare. L’actriu té un germà mitjà conegut com a Wyatt Russell. Si vinguessis a les fotos d’Instagram, no t’ajudaria a admirar la bonica família.\nLa seva primera animació va ser Kung Fu Panda 3\nHudson no podia amagar la seva emoció després que participés a la pel·lícula. Ella estava provant alguna cosa nova, i va publicar fotos del plató a Instagram per demostrar el feliç que estava. En una entrevista, Kate Hudson va dir que qualsevol persona que sigui un actor o intèrpret estaria encantada de donar veu a un personatge d'una pel·lícula d'animació i que és el que els va encantar. Tot el punt, segons Hudson, va ser provar alguna cosa nova i li encanten els sons de nunchuck.\nHudson té una BFF\nTothom té aquell amic especial que agafaria una bala, inclosa Kate Hudson. La seva amiga més gran és també una actriu i Liv Tyler. Segons una font propera a tots dos, Tyler i Hudson van anar a la Crossroads School for Arts & Sciences quan eren joves i van créixer. Les dues actrius també van protagonitzar la pel·lícula 'Dr. T i The Women tornen el 2000. En aquest cas, hi podria haver algunes fotos d’Instagram.\nTé un fill\nHem mencionat que espera que el nadó Hudson sigui el segon? Bé, Hudson té un fill conegut com Bingham Hawn Bellamy. Segons ella, als nois se'ls hauria d'ensenyar a respectar les dones, i això és el que és 'gairebé famós', 'Com perdre un noi en 10 dies', 'núvies guerres', 'alguna cosa prestada' i l'actriu 'Fool's Gold', Hudson. està fent.\nKate Hudson podria ser la dona més feliç actualment, i amb Fujikawa sembla que el seu esperit torna a augmentar. La parella és preciosa i podeu consultar les fotos a Instagram.\nmaquillatge ballarí gogo\ncom deixo d'agradar a un noi?\nMenjar 7 receptes Scone més saludables per satisfer el vostre dent dolç\nSense Categoria Què passa realment durant el cicle menstrual?\nEstat De Salut L’última guia d’inici d’exfoliació: què significa i com fer-ho bé\nCom reconstruir els límits saludables per obtenir relacions més fortes\nEnsabonar! Els millors protectors solars per a cada tipus de pell


Malgrat Turisme > Blog > Noticies > Tradicions catalanes a Malgrat de Mar\nVisitar una terra i conèixer la seva idiosincràsia cultural és al què aspira tot viatger del segle XXI, i en aquest sentit, la terra catalana està repleta de festes i tradicions entranyables que Malgrat de Mar acull amb satisfacció dins de la seva població.\nHi ha manifestacions culturals pròpies de Catalunya com la Sardana, la seva dansa tradicional; la Diada, la celebració del dia nacional de Catalunya; o els Castellers, que fan presència en actes i festes majors, però també hi ha altres tradicions que s’emmarquen dins de festes viscudes arreu, com el Caga Tió dins la festa tradicional del Nadal.\nLa diada de Catalunya, el dia 11 de setembre, recorda la valenta defensa de Barcelona després de 14 mesos de setge, que va acabar amb un trist final pels barcelonins. Cada any, a tot Catalunya es fan recordatoris d’aquest dia amb ofrenes florals i actes institucionals. A Malgrat, l’11 de setembre comença amb una cantada de la Coral Atzavara i els cors de l’Aula Contrapunt, i una lectura de poemes a càrrec del Grup de Poesia de la Biblioteca la Cooperativa, tot davant de l’Ajuntament de Malgrat de Mar. Ambdós actes, finalitzen amb la hissada de la senyera, la bandera nacional de Catalunya. A continuació, es fa la tradicional ofrena de flors per part d’entitats i associacions al Parc de Can Campassol, que acaba amb la lectura d’un manifest. I finalment, el dia acaba també al Parc de Can Campassol amb la ballada de sardanes organitzada per l’Agrupació Sardanista Malgratenca La Barretina.\nLa Sardana, la dansa tradicional emblemàtica de Catalunya, té un origen ancestral en la tradició de ballar agafant-se de les mans. Al segle XVI és la primera referència escrita que trobem, i fins al segle XIX no la trobem renovada segons els paràmetres actuals (composició, comptes i l’acompanyament del grup instrumental, La Cobla). A principis de segle XX ja tenia una gran popularitat i avui dia s’organitzen Ballades, Concursos de Colles Sardanistes, i els apreciats Aplecs de la Sardana (Reunió de Colles Sardanistes) a tots els pobles de Catalunya. A Malgrat de Mar, i gràcies a l’Agrupació Sardanista Malgratenca La Barretina, se segueix mantenint viva la tradició de ballar Sardanes, i al llarg de l’any se n’organitzen en diferents moments. Aquest any 2019, a Malgrat de Mar, podreu ballar sardanes el 8 de setembre, participar en la Revetlla d’Aplec el 5 d’octubre, i gaudir del 45è Aplec de la Sardana, el diumenge 6 d’octubre. I si sou atrevits, el 8 de desembre podeu participar en el 47è Concurs de Colles improvisades! Tots aquests actes sardanistes, s’organitzen en el Parc de Can Campassol de Malgrat de Mar.\nUna de les manifestacions catalanes tradicionals més conegudes arreu i fora del territori català són Els Castellers, la gran revelació dels darrers anys a Catalunya. Una manifestació cultural genuïna derivada d’un ball que acabava amb l’enlairament d’una torre humana. A partir dels anys 90 s’ha anat expandint la tradició per tota la terra catalana i a l’any 2010 van ser reconeguts com a Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat per la Unesco. Les torres humanes, cada vegada més completes, són conegudes, valorades i apreciades també fora del territori català. A Malgrat de Mar, la relació amb els Castellers s’ha consolidat des del 2013 quan es va constituir la Colla de Castellers de l’Alt Maresme, els Maduixots, que amb gran orgull aixequen torres humanes, cada vegada amb més complexitat.\nI ens queda parlar de l’estimat Caga Tió, una tradició catalana molt arrelada que té l’origen en la voluntat de mostrar als més petits l’amor a la natura, la necessitat de cuidar l’entorn perquè aquest pugui retornar-nos en forma de fruits aquestes cures. En societats rurals, s’escollia un tronc del bosc, i durant alguns dies se’l mantenia calent dels fred hivernals, i se l’alimentava i cuidava. Després, la vigília de Nadal, se’l picava tot cantant una cançó, i en acabat, el Tió donava bones menges. Avui dia, la tradició ha evolucionat, i el Tió “caga” regals als nens, tot i que es manté que els dies previs cal cuidar-lo donant-lo de menjar perquè pugui cagar després. A Malgrat de Mar, con en d’altres poblacions catalanes, l’Ajuntament ofereix als nens la possibilitat de fer cagar el Tió a la Plaça de l’Església.\nVine a Malgrat de Mar i coneix les tradicions catalanes més arrelades al nostre territori!\nTags: castellers, cultura catalana, Festes a Malgrat, tradicions catalanes, tradicions catalanes Malgrat


undietarilondinenc: d’octubre 2005\nFa deu dies vaig poder visitar un lloc que a qualsevol altre ciutat seria un centre d’atenció de primer ordre. De fet, aquí també ho és, però passa relativament desapercebut enmig de la riquesa de l’oferta cultural d’aquesta ciutat. M’estic referent a la Somerset House un palau construït a finals del XVIII a la vora septentrional del riu Tamessis. El primer que crida l’atenció és la seva forma, quan hi entrem sembla més aviat que estem a Paris, perquè de fer és una còpia dels hotels de ville francès. Desprès d’un període d’un cert abandonament ha estat recuperat per a la ciutat. Els hiverns hi posen una pista de gel per a patinar al pati central, però òbviament això encara no hi és, perquè pel moment de fred no hem tingut gens. Més enllà de la pista i dels restaurants l’edifici és important per mantenir dues col·leccions. D’una banda la Gilbert Collection, de peces d’orfebreria en plata i or, micromosaics i el que més em va cridar l’atenció una fascinant col·lecció de caixes per a esnifar (rapè) . Aquest era un objecte fonamental per a un cavaller del XVIII, la seva producció era artesanal i representaven un senyal de distinció personal. Al museu es poden trobar més de quatre-centes, una bona part d’elles treballades amb materials nobles i sempre amb la fita de fer un objecte diferent i singular. Entre les més notables trobem quatre que hi van pertànyer a Frederic I de Prussia. D’altra banda la col·lecció Courtauld. La família Courtauld fou una família de magnats d’origen hugonot que amb el temps va anar construint una important col·lecció que va decidir donar a la universitat de Londres com a fons pel treball dels estudiants d’art de l’esmentada universitat. Això junt amb altres col·leccions del mateix origen, allò que a la terminologia del nostre país diríem la societat civil, ha format una col·lecció de més de 7000 obres d’art i no pas d’artistes de segona categoria sinó de gent com Botticelli, Cranach el vell, Tintoretto, Veronese, Rubens, Claude lorain, Van Dyck, Tiepolo Goya, Manet , Degas, Monet, Cezanne, Gauguin, Van gogh, Renoir, Toulouse-latrec o Modigliani. El contrast amb altres països on les fortunes familiars s’han consumit probablement en putes i alcohol parla per si sol. Courtauld personalment va fer una aposta des de la seva aparició per l’impressionisme francès i la col·lecció d’aquest període probablement només és superada per la del museu parisenc d’Orsay. Un quadre em va cridar poderosament l’atenció, l’anomenat A bar at the Folies-Bergère. El quadre presenta una figura central, una cambrera rosa, que mira cap a la posició de l’espectador a la seva esquena un mirall reflecteix l’animació de l’escenari del Folies-Bergere, de fet el mirall constitueix tot el fons del quadre. Desplaçat a la dreta podem veure l’esquena de la noia i el client amb el que està parlant. Si voleu més informació podeu mirar a la següent adreça: http://www.artandarchitecture.org.uk/On per cert es diu que aquest quadre va ser assenyalat com un dels tres millors que hi ha al Regne Unit.Etiquetes de comentaris: art, Londres\nposted by Jordi at 21:36:00\nTorno a casa i al dietari. Aquesta setmana he seguit pensant la qüestió de Liberty i la tornada he trobat el comentari d’en Ramon, que segueix també donant-li voltes al tema. A mi em sembla que la circularitat de The Searchers no és incompatible amb una certa espiralitat. Al capdavall, l’amenaça dels salvatges ha estat suprimida i un nou començament és possible, tot i que segurament les tensions tampoc estan del tot resoltes. Només és Ehan qui roman, immòbil, condemnat a girar eternament. Aviat podré penjar a aquest dietari la redacció del treball. De moment, avui torno a la normalitat en un data especial, perquè l’escurçament del dia en aquesta illa és encara més angoixant que a Catalunya. Pensar que a les quatre del vespre és nit tancada potser ajuda a sentir el “winter-blue”. No és estrany així que hi hagi un fort moviment de contestació, basat en l’argument que una economia de serveis aprofita millor una hora de llum al vespre, que no pas de bon matí. Algunes estadístiques, d’accident de trànsit, semblen confirmar que la suspensió del canvi podria fins i tot servir per estalviar vides humanes. Potser el que més m’ha cridat l’atenció és que la polèmica aquí a Gran Bretanya acaba prenent forma de disputa territorial. Per molta gent el canvi d’hora és una imposició dels cinc milions d’escocesos sobre el 55 milions de britànics restant. Evidentment, als escocesos el canvi ja els hi va bé, perquè la seva no és una economia de serveis. De fet, recordo que l’any passat per aquestes dates hi era a Edimburgh, i em semblava un espectacle sorprenent el fet que a les nou del matí, més aviat fou de nit i això succeeix a Edimburg que de fet és al sud d’Escòcia. La situació deu ser encara més radical a llocs com Inverness o les illes Orcades.Etiquetes de comentaris: Ford, UK\nposted by Jordi at 19:31:00\nJohn Ford (III)\nPublico ara l'esboç del que serà el meu treball, tot reflexionant que el tema en si mateix no és especialment difícil perquè és clar que si hi ha autors, Ford n'és un. Sobre les diferències entre les dues pel·lícules crec que més enllà de la seva existència el fet fonamental és que formen part d'una evolució coherent que comença amb The Stagecoach i acaba amb Cheyenne Autumn, pel·lícules de significat potser diferent però ambdues del tot fordianes.Theme: The notion of Authorship in the work of John FordFilms: The Searchers (1956) The man who shoot Liberty Valance (1962)We can study the subject from several points of view:The Visual style:· Filming without close-ups the characters are always showed in the contexts. Þ Similar direction of actors and in many cases the same actors (John Wayne, Vera Miles, John Qualen)· Quiet camera, (restricted movement only within the frame. He prefers that the actors move but inside the frame) but when it moves, there is a powerful creation of meaning· The use of the doorways as privileged place to show the characters or the place the camera· Attention to some objects: the coat of Ethan or the cactus-flower.(There is close relationship whit expressionism but both films are very different: the one is shot in colour, the other in Black and White. Liberty is shot in studio, the Searchers in Monument Valley)Narrative structure: Many of the opposites that define the work of John Ford are common to the two films: Garden Desert Settler Nomads Civilization savages Book Guns Married Unmarried Home OutsideBesides these general differences I have found some common points between both films:1. Tom Doniphon and Ethan Edwards are always personages in between the two opposites.2. In the core of the film is always a triangle which is congruent with the opposites: Scare- Ethan-Martin and Liberty-Tom-Ramson. There are very similar relationships between the three characters in both films.3. There are in both films characters who can be described as marginal or marginalised but whose action is fruitful for the community Moses and Pompei.4. There is a silent witness of a frustrated love story who helps the public to make attention about it. The reverend in the first film and the Marshall in the second5. There is always a big performance which represents a moment of affirmation and self-knowledge of the community. In the first is the dance at the wedding party, at the second the polls-day6. Comical persons inserted in the narrative: Charly McCorry or Appleward7. Both films have flash-backs, which is not very common in the film-makers of Ford’s generationPhilosophical and historical Background Both films belong to John Ford because they are part of a common enterprise to understand the story of the states and both treated the same philosophical question: the social contract and the foundation of civilization. Indeed, and as a consequence of this concern in both films has a deep meaning the tension between the individual portrayed by John Wayne and the community. Maybe both films could be seen in a complementary way. Ethan doesn’t stay. He will go far away but his memory will remain and people will keep talking and maybe forgetting something of the bleak realities about Ethan, which has been shown in the film. The Searchers happens in the foundation a place where there are no good and evil. Liberty shows how the dark foundation can become legend; how we can invent the triumph of good in a situation without distinction between good and evil.Etiquetes de comentaris: cine, Filosofia, Ford, Wayne\nposted by Jordi at 17:50:00\nJohn Ford (II)\nSegueixo amb el tema de Liberty Valance en el darrer blog que publicaré per uns quants dies, ja que demà comença el primer half-term del curs i fins el dissabte estaré donant un tomb pels comtats de Devon i Cornwall al sud-oest de Gran Bretanya, tot i que seguiré rumiant el tema i miraré, encara que no podré escriure gaire, de connectar-me a Internet. El sentit del treball és reflexionar sobre la noció d’autoria. És a dir, es parteix de la hipòtesi que hi ha autors i que John Ford n’és un. Com es pot mostrar això?. A classe, Leyla ( la professora) ho va justificar fent un raonament estructuralista dient que tota la cinematografia de Ford consisteix d’històries articulades enfront d’opcions contrastades com les següents: Jardí Desert Sedentarisme Nomadisme Europeus Indis Civilització Salvatgisme Llibres Armes Casat Solter Llar Exteriors Em sembla que aquestes dualitats són un instrument prou vàlid i ambdues funcionen bé per les dues pel·lícules que he triat. A això afegiria però dues raons més, al meu entendre, de prou pes: En primer lloc, Ford és un autor definit per un estil visual, per una manera de rodar austera, que prefereix els plans de conjunt als primers plans per transmetre emocions i amb una economia de la càmera que es mou l’imprescindible però que quan ho fa assoleix un nivell d’expressivitat important. En segon lloc, totes les dualitats esmentades s’integren en un sentit general de l’obra de Ford que m’agrada representar com un mosaic on es reflecteix tota l’experiència històrica dels EEUU. Haver triar Liberty representa una petita dificultat perquè és una pel·lícula formalment estranya en el context de l’obra de Ford, ja que l’acció està rodada gairebé sempre en interiors i això fa que la característica formal més evident, prou palesa a The Searchers, es perdi. John Ford és també un paisatge, però això és difícil de copsar a Liberty. Molt ràpidament ja he començat a rebre comentaris i d’algú, en Ramon, decididament admirador d’aquests films. Tens raó en fer-me notar que les relacions dels personatges de Wayne amb els de Hunter o Stewart són molt complexes (un altre qüestió que m’amoïna és si el meu anglès servirà per expressar diferències tan subtils). De fet, segurament en cap dels dos casos no es pot parlar d’un procés educatiu, tot i que si que en ambdós films el personatge de Wayne pensa que està duent a terme aquesta tasca. On difereixo és a la valoració del final de The Searchers. Siguin quines siguin les raons per les que Ethan decideix no matar Debbie, no estic segur que siguin les humanitàries esgrimides per Martin, sinó d’altres més primitives i bàsiques. Recordo bé el teu treball sobre The Searchers i no he llegit cap altre escrit on es tracti tan bé l’estructura narrativa d’aquesta pel·lícula. Ara bé, l’estructura de Liberty no és gaire lineal, començant pel fet que és un film que constitueix fonamentalment en un flash-back i que té un falsh-back dintre del flash-back. Hom podria parlar d’una certa circularitat en el darrer film (això se m’acut ara). Al capdavall Stewart segueix essent, als ulls dels altres, l’home que ha matat liberty Valance però el seu distanciament amb la seva dóna fa que en el fons segueixi essent el foraster que havia arribat molts anys abans. No tinc tan clar si el sentit d’ambdós films és tan oposat i de si fins a un cert punt no es poden veure com complementaris. Liberty Valance expressa la fórmula bàsica del cine de Ford: Print the legend. Alguns elements en aquest sentit es troben a The Searchers, tot i que potser no de manera tan clara a la presentació que es fa de l’acció de la cavalleria ianqui. Em sembla també que la indistinció entre bé i mal que és tan clara a The Searchers tampoc és del tot aliena al film de 1962 i això és mostra precisament en els aspectes comuns que mantenen els personatges de Valance i Doniphon. Jo crec que la segona pel·lícula és molt pessimista i escèptica envers el valor de la civilització (potser al capdavall les flors de cactus no estan tan malament), però The Searchers no és una pel·lícula tampoc gaire optimista. Com explicava al llibre potser s’ha fundat la civilització i la comunitat, però les tensions futures no són difícils de preveure. En tot cas, la presència d’una temàtica comuna: la fundació de la civilització, l’establiment del pacte social, és un referent vàlid per a tots dos films.Etiquetes de comentaris: cine, Ford, Stewart, Wayne\nEl descobriment del dia d’ahir va ser que la meva professora de cinema és una decidida fordiana i es va posar molt contenta quan va veure algú que mostrava una actitud d’entusiasme envers Ford. Això va ser després de la primera projecció del curs de The searchers i sembla clar que no està gaire acostumada a trobar gent que comparteixi el seu entusiasme. La conseqüència d’això és que va quedar més o menys establert que el meu primer treball del curs serà sobre John Ford. Es tracta de mostrar els trets de John Ford com a autor. La base haurà de ser un parell de pel·lícules. Triaré The searchers i the man who shoot Lyberty Valance. Es tracta de trobar analogies d’estructura narrativa i estil que serveixin per constatar l’autoria de John Ford. Com que se que entre els meus lectors hi ha molts seguidors entusiastes de Ford, aprofito aquest espai per demanar-vos suggeriments. Jo he començat a rumiar aquesta tarda i he trobat les següents analogies:1/ Als dos films J. Wayne interpreta un personatge entremig de l’alternativa entre civilització i salvatgisme que caracteritza el cine de Ford. En tots dos casos a més hi ha una idèntica estructura de relacions triangular. Al film més antic Scare- Ethan-Martin. Al film de 1962, Lyberty-Ransom-Doniphon. En tots dos casos el personatge de Wayne comparteix trets essencials amb el salvatgisme que representen Scare i Liberty. Martin i Ransom són personatges en un cert sentit educats per Wayne, però la seva aposta per la civilització implica un trencament necessari dels lligams amb ell.2/A les dues pel·lícules són fonamentals figures marginals o marginalitzades que acaben tenint un efecte benèfic a la vida social. Així a The Searchers la figura de Moses, que sempre apareix providencialment per assenyalar on són els comantxes. A Liberty, aquest paper l’exerceix en un cert sentit Peabody, però també el marginat esclau negre de Wayne.3/Liberty és un films sense exteriors però que reflecteix bé una de les dualitats característiques del cine de Ford: l’enfrontament entre nòmades i sedentaris. A the Searchers el nomadisme és un tret que comparteixen Ethan i els comantxes en contraposició a les famílies que resten al seu territori. Liberty Valanca és un home que té com a residència on és el seu barret. Aquí Wayne torna a mostrar-se com un personatge entremig. Vol construir una casa que mai acabarà, per esdevenir finalment un rodamón. Aquestes consideracions també són valides pel que fa a les qüestions del matrimoni i la família.4/Una oposició fonamental al cine de Ford és la existent entre la pistola i el llibre. Cap film pot ser en aquest sentit tan clar com Liberty Valance. Però l’oposició també existeix a The Searchers, on es sobreposa a la distinció de gèneres. Els homes utilitzen les armes i són les dones les que saben de lletra.Etiquetes de comentaris: cine, Ford, Wayne\nposted by Jordi at 17:55:00\nPer Feyerabend la filosofia de la ciència del segle XX ha estat un camp de batalla diferent en la forma però no el contingut essencial de aquell en el que dialècticament competiren Parmènides, els sofistes, Plató i Aristòtil. En aquesta reedició el lloc de Parmènides i Plató correspondria a Popper, defensor en definitiva de “la ciència” com a universal abstracte, no és difícil aproximar les figures de Kuhn i la sofística i tampoc és casual que Feyerabend acabi el seu darrer manuscrit realitzant un elogi del pensament d’Aristòtil pel seu esforç de defensor del concret i del sentit comú. L’estil de Feyerabend és prou convincent i certament és difícil no estar d’acord amb la seva denuncia de la tirania dels universals i dels esgarrifosos efectes politics i socials d’aquest predomini, una de les conseqüències del qual és la desmesurada hegemonia teòrica d’unes ciències econòmiques molt més fràgils i ideologitzades del que sovint s’admet. Tanmateix aquesta denúncia tampoc serveix per esborrar els problemes plantejats per la seva defensa del sentit comú i de la pluralitat. Una lectura no doctrinària de Plató és en aquest sentit fonamental. El resultat de tot plegat és que em sembla que cal completar l’afirmació husserliana que de fa molt temps subscric: no sols totes les teories filosòfiques són falses, sinó que no hi ha cap d’innocent. I de totes maneres un altre cop és essencial establir la diferència entre el text dels diàlegs i el platonisme. Els primers són essencials per mostrar i copsar tant la falsedat com la culpabilitat de totes les teories, àdhuc la de les idees, el segon és una conseqüència de l’aristotelismeEtiquetes de comentaris: Aristòtil, Feyerabend, Filosofia, Kuhn, Plató, Popper\nAhir al meu Institut va haver una conferència sobre la “fiesta nacional”. Com que per qüestions d’horari em tocava anar no vaig plantejar resistència. D’entrada, una decepció, perquè no es va dir res de temes tauromàquics, sinó que es tractava d’explicar perquè el 12 d’octubre és la festa nacional. El ponent era el conseller de cultura de l’ambaixada. La xerrada va ser tan penosa com era d’esperar amb tots els tòpics putrefactes de la gran gesta històrica i un nivell d’autocontradicció notable. Pretesament el 12 d’octubre és la festa nacional però es deien coses com que es celebra molt a Miami (avantguarda del món de la creació intel·lectual gràcies al veïnatge de la família Iglesias). Benauradament no conec ningú de Miami, però tinc els meus dubtes seriosos sobre si la gent de Mèxic o Caracas ( on hi ha lectors d’aquest dietari) celebren amb entusiasme aquest dia. El que jo no entenc gaire és que si aquesta és la festa nacional, quin és llavors el missatge implícit: Mèxic o Veneçuela no són pas nacions, sinó part d’una altra nació?. No se pas si estaran gaire d’acord. Tot sembla indicar que no. El moment més penós fou però quan un bon alumne, preguntà si l’origen de la festa tenia alguna relació amb el desmembrament de l’imperi al 1898. El ponent va fer veure que no ho tenia clar i va sortir per la tangent. Això em va obligar després a sacrificar alguns dels minuts que li pertocaven al diví Plató, per explicar als meus alumnes que de fet això s’ho van empescar Ramiro de Maeztu i alguns altres individus de menys alçada intel·lectual quan intentaven posar les bases d’un feixisme a la italiana dins de l’estat espanyol. D’aquí l’expressió vergonyosa de dia de la raça que alguns lectors sense dubte recordaran. La noció de hispanitat és per tant l’equivalent exacte d’allò que per Mussolini i els seus seguidors era la romanitat. La diferència és que Itàlia va penjar Mussolini d’un escorxador i nosaltres no hem trencat gens amb el franquisme, que defineix els conceptes bàsic de l’estructura mental d’una bona part dels dirigents del paísEtiquetes de comentaris: Espanya, Plató\nposted by Jordi at 22:08:00\nEntre els problemes als que feia referència ahir el més emprenyador és el causat per la impresora-scaner que vaig adquirir l’u d’octubre i que no acaba de funcionar, segons sembla per culpa de Microsoft. La pèrdua d’energies que podria utilitzar per una finalitat millor és notable. I el tema no és banal perquè com si el destí em castigués per tot el temps que he malbaratat aquest estiu, la meva angoixa en aquest sentit des de que he tornat a Londres és aclaparadora. La conseqüència a més és decebedora perquè fa dies que no he pogut seguir l’actualitat britànica, ni centrar-me en el descobriment de moltes de les coses que em resten per trobar en aquesta ciutat. És una pena, perquè cada dia la sento com més meva. Rumiant sobre aquest fet, suposo que té alguna cosa a veure amb el fet que l’època amb la que més m’identifico segueix essent el període de la filosofia moderna i al capdavall Londres és la única ciutat europea del seu moment on el poder dels Il·lustrats fou absolut. Això va imprimir un caràcter que encara perdura i es fa palès en l’arquitectura dels seus monuments, l’omnipresència de Wren, la vocació didàctica dels seus museus, dels primers del món, i la vitalitat i la continuïtat de les seves institucions científiques. Paris també està molt bé, però en definitiva Paris és una invenció del XIX quan la il·lustració havia degenerat en positivisme i ja no hi havia manera de treure’s del tot de sobre la tonteria romànticaEtiquetes de comentaris: Il·lustració, Londres\nposted by Jordi at 22:14:00\nProblemes variats i de tota mena estan alentint la marxa d’aquest dietari, cosa que em sap molt greu perquè pràcticament és la única cosa que m’interessa realment de totes les que estic fent a hores d’ara. Un dietari no és de fet una bona raó per viure, però si definitiva per anar fent, i qui dia passa, any empeny. Avui reprendré l’observació del meu germà al darrer post que em va lliurar, per assegurar que tot i que no gaire encara queden unes traces de Londinium. La ciutat romana s’estenia més o menys pel que ara és la city. El riu era la frontera meridional i els límits es correspondrien amb la torre de Londres i la catedral de Sant Pau, de fet un temple ja en època romana. És una mica difícil adonar-se’n perquè precisament aquesta part de la ciutat arquitectònicament és la més nova i la traça del vells carres romans es va perdre després del gran incendi de finals del XVII. Els alemanys acabaren de contribuir perquè aquesta zona fou la més afectada de la ciutat per la força destructiva de la Luftwaffe. Allò que efectivament resta és poca cosa. Vora del riu hi ha un temple de Mitra, descobert no fa gaire més de vint anys, i que encara no he visitat, tot i que no sembla haver gaire més que els fonaments. A la frontera septentrional en el vèrtex Oest hi ha un carrer que segueix exactament la traça de l’antiga muralla romana i dins del museu d’història hi ha una muralla del XIII amb fonaments posats pels romans. Les restes arqueològiques estan exposades a l’esmentat museu que, com quasi tots els dels país, és de gran qualitat didàctica i et donà una bona idea de l’evolució de Londinium i del sentit i la significació de les restes que allí s’exposen. Curiosament ni a França, ni a Italia, ni a Espanya l’imperi romà sembla despertar l’admiració i el respecte que tenen a Anglaterra. Qualsevol pedregot del que es pugui intuir un origen romà es converteix en objecte de rememoració històrica, suposo que en part motivats pel fet que en un cert moment els anglesos van poder creure d’ells mateixos que només els romans podian ser un precedent històric que estigués a la seva alçada.Etiquetes de comentaris: Londres, UK\nposted by Jordi at 22:24:00\nUn trajecte en principi turístic, però del tot recomanable per fer-se una bona idea de la capital anglesa, consisteix en acompanyar el curs del riu Tamessis en el seu camí fins el mar des del lloc d’embarcament, prop de Charing Cross, fins a Greenwich. Més enllà de la contemplació d’alguns dels edificis més emblemàtics de la capital britànica, com la catedral, la Tate Modern o la torre de Londres, el passeig permet constatar la vitalitat de la capitalitat britànica a la recuperada zona dels molls, que constitueix un espectacle arquitectònic de primera magnitud. Greenwich és un barri famós pel meridià i és on es troba el museu d’astronomia, a més del museu naval i del famós Cutty Shark. És un lloc ben agradable on difícilment tens la sensació d’estar dins d’una ciutat de les dimensions de Londres, sinó més aviat en un petit i agradable poble,l potser de la costa. El seu parc a la vora del riu i amb senderis escarpats té segurament les millors perspectives de la capital. Mentre baixava amb el vaixell pel riu, m’ha vingut a la memòria que una de les meves novel·les preferides comença amb una navegació per aquella part del riu: The hearth of darkness. És l’evocació de la por que degueren sentir els romans quan començaren a introduir-se a Gran Bretanya, la necessària introducció per què Marlowe comenci a donar una idea del que ell experimentà quan s’endinsà en un altre gran riu, el Congo, a la recerca de Kurtz. No he estat mai al riu Congo, i si em perdo segurament no és el lloc on m’haureu de buscar, però no és difícil copsar l’analogia plantejada per Conrad. Si puc aquest cap de setmana faré alguna petita incursió a Londinium, o millor dit al poc que encara resta.Etiquetes de comentaris: Conrad, Londres\nposted by Jordi at 22:50:00\nAhir es suposava que havia de ser un dia especial amb un gran nombre d’activitats extraescolars al centre, però finalment no es va fer res. En part, perquè la direcció del centre va imposar una mesura poc popular entre part del professorat: fer una pre-avaluació del cursos del segon cicle de la ESO. No avorriré als lectors amb els resultats de l’avaluació que d’altra banda tampoc tinc gaire clars. Si voldria assenyalar el contrast entre allò que hi ha de real i viu a l’ensenyament i la mitologia pseudo-científica que s’ha anat imposant com discurs legitimador. Si d’alguna cosa pot servir una avaluació és per constatar que el treball pedagògic és sempre estrictament i radicalment individual. Malgrat tot des de Sòcrates s’han fet aportacions valuoses però no decisives a la pedagogia. Sí parlem d’instrucció o adoctrinament això és altra cosa, però és clar que aquests són termes massa mal vistos, tot i que òbviament tampoc estan gaire allunyat de les pràctiques reals. D’altra banda hi ha el tema del dotze d’octubre i de la nul·la resposta dels funcionaris destinats. Catalans només en som quatre i de bascos no hi ha cap. És a dir, la nostra força no explica el fracàs d’una presumible jornada d’afirmació nacional. Aquest fet em du a formular una hipótesi que com molts altres es quedaran en aquest pur estat. Mes enllà del problema català, encara que Catalunya no existís, l’estat i la nació espanyola és intrínsecament defectuosa. En aquest sentit em sembla que les lectures que sovint es realitzen des de Madrid o Barcelona estan ambdues fonamentalment equivocades. No és la qüestió de Catalunya, la que fa en un cert sentit Espanya inviable, sinó és la inviabilitat original d’Espanya la que ha acabat originant la qüestió catalana. La comprensió d’aquest problema és més aguda en aquest sentit dins del PP que del PSOE. De fet, els populars tenen una idea clara de que cal buscar formes de crear un orgull de ser espanyols. El problema per nosaltres és que la seva clara percepció del problema fa que l’estratègia de la confrontació permanent sigui no accidental sinó essencialEtiquetes de comentaris: Catalunya, educació, Espanya\nposted by Jordi at 7:24:00\nFilosofia de la ciència i estupidesa\nCom que els temps no estan per a ser gaire creatiu i aquí tampoc no disposo de gaires mitjans ha acabat explicant el programa oficial als meus alumnes de primer de batxillerat. Així ara estic explicant més o menys que és el discurs científic, és a dir, dedicant dues setmanes al tema que segons els experts de Zapatero haurà d’omplir un any sencer del currículum. L’èxit com és fàcil d’imaginar no és aclaparador. Pels meus alumnes la ciència no existeix. Com a molt hi ha les matemàtiques, les naturals, la física, la química .... realitats diferents sense cap més lligam en molts casos que el seu caràcter de matèries escolars. Això no significa que es revelin contra el meu ensenyament. Pel contrari submisament copien les meves observacions sobre el falsacionisme o sobre els quatre (o potser cinc) passos del mètode hipotètic-deductiu. Tanmateix que no estan gaire impressionats és un fet fora de qualsevol dubte. En aquest context he començat a rellegir Feyerabend, el qual tindria molt clar, si fos el professors d’aquests alumnes, que aquests tenen raó i que la seva visió de la ciència en el fons és superior a la de Popper. De fet, Feyerabend expressa explícitament allò que els meus alumnes saben però no tenen temps, ni ganes, ni mitjans per a expressar: La ciència és una abstracció que en el fons no respon a cap activitat cognoscitiva concreta ( tot i que potser si a realitats socials d’una altra mena). La veritat és que les observacions de Feyerabend sovint poden ser un pel massa cridaneres, però mai estan del tot mancades de fonament. El seu èxit ha estat però, com no podria ser d’un altre manera, escàs. Tanmateix des de la meva perspectiva, Feyerabend té l’avantatge de no ser mai avorrit i en aquest sentit la seva obra es contraposa perfectament a la de Popper que mai no va assolir ser interessant, si més no, des d’un punt de vista filosòfic. Com a ideoleg ningú no discutiria pas el seu caràcter fonamentalEtiquetes de comentaris: Feyerabend, Filosofia, Popper\nposted by Jordi at 18:05:00\nDivendres vaig veure una representació d’una de les obres que poden ser considerades un clàssic dins del teatre del segle XX: Death of a salesman o com es va traduir al castellà “muerte de un viajante”. L’obra està protagonitzada per Brian Dennehy que ha obtingut un gran èxit personal pel seu treball. De fet, és un actor important i la resta del repartiment està a la seva alçada. No fa gaire anys vaig veure aquesta mateixa obra representada en castellà a Barcelona. Llavors el protagonista era Pepe Sacristan. Per poder seguir la representació vaig haver de llegir-me abans el text d’Arthur Miller i així he comprovat que la versió que vaig veure al teatre Liric de Londres és extremadament fidel al text. No puc dir el mateix, per què no ho recordo, de la que vaig veure al teatre Principal de la Rambla. Evidentment el fet que es tractés d’una traducció, segurament ja serveix per establir diferències. En tot cas las dues lectures de l’obra són ben diferents a les dues representacions. Sacristan feia un personatge molt més fràgil i que era fàcil veure com una víctima, com un home aixafat pel sistema. El Willy Loman de Dennehy és ben diferent. Un personatge més poderós, víctima ja no tant d’un sistema, en el qual al capdavall ell hi creu i en forma part, com dels seus defectes i de la seva Hybris, que no per imbuïda pel mitjà que l’envolta és menys pròpia. En definitiva com digué Cristina, quant li vaig explicar, una era una versió catòlica i l’altra, la de Londres, purament protestant. També aquesta vegada vaig pensar molt més al paper dels fills i em sembla clar que cadascun d’ells s’ha d’entendre com una prolongació dels trets de caràcter del seu pare. Així, el gran, Biff, és allò que Willy en el fons era i no volgué mai acceptar: l’home que només té possibilitats de realitzar-se en el contacte amb la natura i per tant un home sense lloc en la civilització urbana, on només els triomfadors tenen dret a ser-hi. El segon, Happy, té la mateixa tendència a viure en el falsejament sistemàtic de la seva realitat personal per disfressar una vida mediocre en una vida de triomf i així al capdavall acabar traient-li tot el valor a la pròpia vida. Com em va passar a Barcelona, la segona part de l’obra funciona molt millor que la primera, segurament massa expositiva i un pel lenta. Miller és un autor la validesa del qual ara molta gent qüestiona. Certament el despertar del somni americà és un tema al qual potser ja se li han donat masses voltes, però Miller escriví l’obra a l’any 48 després que els EEUU obtingueren la major victòria de la seva història i certament el mèrit de la intempestivitat no se li pot negar pas ( a més, el tema encara pot donar de si com ho mostra la darrera excel·lent pel·lícula de Cronenberg). En tot cas l’obra em va donar a pensar des de qüestions diguem-ne teòriques, l’obra participa d’un dels trets del cine americà dels quals parlo més al llibre: la ideologia antiurbana i la nostàlgia dels espais oberts, a qüestions més personals. Em sembla que les famílies amb una estructura com la dels Loman, només dos fills mascles, hi ha una situació de desequilibri estructural perillós, especialment si, com a l’obra, la figura del pare és massa dominant. Per això aquest cop vaig veure clar que la veritable víctima és la mare. La dona que resta sola sense entendre gaire bé el perquè de tot plegat després d’una vida de treball sense recompenses ni horitzons.Etiquetes de comentaris: Crònica personal, Teatre\nposted by Jordi at 11:25:00\nSi haguessin esperat una setmana a aprovar l'estatut, encara s'hagués pogut generar molta més literatura. (dolenta, és clar)Etiquetes de comentaris: Catalunya\nposted by Jordi at 14:55:00\nVida sense filosofia\nFa molt de temps que no llegia tan poca filosofia. De fet, des que vaig començar la carrera l’any 82, em sembla que aquesta ha estat la primera temporada que no tenia cap text filosòfic a les meves mans. Imagino que dintre de no gaire hi tornaré. De fet, coses per llegir en tinc i ganes també. Certament excuses a nivell de temps i d’organització de la vida no em manquen. El fet de tornar d’unes vacances tan llargues hi compta, així com el fet que malgrat que això m’agradi molt, no deixo d’estar en terra estranya. Tanmateix segur del tot, no puc estar-hi perquè sé prou de mi mateix com per saber que no es pot saber. Dimecres passat vaig imprimir i veure el primer manuscrit del llibre que he estat escrivint aquests darrers tres anys. No tinc gaire clar que vindrà després. Masses dubtes i poques forces. Tanmateix cansar-se és massa fàcilEtiquetes de comentaris: Crònica personal, Filosofia\nAvui contestant una carta que ja començava a ser antiga em demanaven que parlés del meu llibre sobre Descartes i me n’he sortit amb una vaga promesa de que ja ho faré un altre dia, però el fet és que no he estat capaç. La meva producció literària no és gran però tampoc insignificant. Tanmateix sembla que em manca alguna cosa que hauria de tenir per poder considerar-me alguna cosa així com un escriptor. El cert és que em costa molt llegir les coses que he escrit fa temps i quan ho faig em costa reconèixer-les com a meves. En molts casos semblen d’algun que és totalment altre. I tampoc és perquè hagi canviat d’opinió. Tot plegat tampoc no n’he tingut tantes per a poder canviar-hi gaire. És simplement que em sé un altre. Sovint tinc dubtes sobre el sentit general del fet d’escriure, però almenys personalment l’escriptura m’ha servit per una cosa: per adonar-me que Hume, Pessoa, Heràclit tenien raó i això de la identitat personal no és gaire cosa més que una mentida pietosa.Etiquetes de comentaris: Crònica personal, Descartes, Hume\nposted by Jordi at 22:20:00\nAhir, vaig anar al cinema i vaig tenir l’oportunitat de veure una pel·lícula excel·lent: l’últim treball de David Cronenberg: A History of violence. Aquest és un film que es venia com més moderat que les altres propostes de Cronenberg, un cineasta que no he seguit més de prop en molt casos perquè no sempre em resulta fàcil aguantar les seves pel·lícules en el sentit més físic del terme. Tanmateix les escenes de violència són ben dures i encara és més inquietant el film si considerem allò que podríem dir el seu anàlisi moral. El que és clar és que Cronenberg mostra en aquest film un fabulós ofici: domini del temps cinematogràfic i de la planificació. A això cal afegir un guió molt bo i plausible, una banda sonora de Shore, ben oportuna i un nivell interpretatiu de gran magnitud. Viggo Mortesen és convincent com l’honest “family man” que potser és una altra cosa però sobretot excel·leix el treball de Ed Harris, un actor secundari dels que ja no queden, i que és el centre de totes les escenes en que intervé, especialment de la primera, que als afeccionats de bona memòria cinematogràfica, quan la vegin associaren al magnífic inici del film de Siodmak The Killers (que poc després Siegel refaria en una nova versió amb dos amenaçadors Lee Marvin i Clu Gulager). No vull entrar gaire en els detalls de la trama, si assenyalar però que la pel·lícula respon un dels ideals cinematogràfics definits pel mestre Hitchcok, agafar l’espectador i no deixar-lo anar. Jo ahir em vaig trobar així, lliurat en molts moments a desitjos dels que normalment no tindria. El crític de Sigth& Sound digué en la seva ressenya que el film era essencialment un western. N’estic d’acord i potser d’aquí el meu entusiasme. Exactament hom podria definir la pel·lícula com una relectura amarga de dos films capitals al gènere: Winchester 73 i Unforgiven. Suposo que no trigaren gaire a estrenar-la a Barcelona, si no ha estat ja estrenada. Val prou la penaEtiquetes de comentaris: cine, Cronenberg, Hitchcock\nposted by Jordi at 12:18:00\nDijous passat vaig començar un curs a Birbeck University, un centre de formació continua que ofereix des de cursos aïllats fins a programes més amplis que et donen el títol de bachellor. El curs que he triat és una introducció a la cinematografia i es realitzà al British Film Institute. De fet, la meva finalitat principal no és tant la d’adquirir coneixements nous com la de tenir una oportunitat de practicar el meu anglès sempre precari per, malgrat tot, les poques oportunitats que tinc de practicar-ho. Aquest cap de setmana per exemple pràcticament no he sentit una paraula en anglès. He fet segurament el contrari del que hagués mirat de fer a Barcelona. He triat un curs del que tinc prou coneixements per centrar-me a la millora dels aspectes lingüístics. Pel que he vist la Birbeck University està molt bé. La seva oferta educativa és mot ample i abastà des de programes sencers de quatre anys de durada a cursos que duren una sola tarda. En aquest sentit la seva flexibilitat no té comparació amb la dels centres educatius de casa nostra, però és clar que una de les virtuts dels britànics és la poca importància que donen als títols. En general confien en el seu criteri i no els impressionen els papers. Suposo que si no tens criteri, llavors com a mínim has de demanar papers .... Això és així en moltes instàncies importants per exemple les proves d’admissió a Cambridge i Oxford que aquest mes comencen a realitzar-se. És molt més important l’entrevista personal que el currículum, perquè valoren més una personalitat “interessant” que no pas un currículum brillant. Quan penso als temps de la meva formació universitària em sembla una apreciació molt justa. El curs que realitzo la introducció a la cinematografia sembla ben plantejat. La professora Leila Wimmer està realitzant una tesi sobre la recepció crítica del cinema anglès a França a la postguerra. Sembla més aviat francòfila, com en el fons ho és molta gent cinèfila. En alguns aspectes el cine és una invenció americana (en altres russa i alemanya), però la cinefília és quelcom específicament francès. El curs dura vint i quatre setmanes i les pel·lícules projectades són les següents: The Searchers (John Ford, 1956), Double Indemnity (Billy Wilder, 1942) Gentlemen prefer blondes (Howard Hawks, 1953) Battleship Potemkin (Eisenstein 1927), Bycicle Thieves (De Sicca 1948), A bout de souffle (Godard, 1960), The Gleaners and I (Agnes varda, 2001), Snow white and the seven darfs (David hand, Walter Disney, 1938) i la única que no he vist el documental britànic Fires where started (Jennings, 1942). Com és propi del país hi haurà poca classe magistral i molt debat entre els alumnes. Això no se si farà el curs gaire interessant. Varem començar comentant els primers quinze minuts d’On the Town i els comentaris foren en general irrellevants, allò que més semblava cridar l’atenció a la gent eren els aspectes propagandístics del film !. En fi, ja veurem. Tot seguint la discussió però vaig tornar a sentir la sensació de que jo només entenc bé a les persones d’una certa edat. L’anglès de la gent de vint anys em resulta molt més difícil.Etiquetes de comentaris: cine, Londres\nposted by Jordi at 20:53:00\nDublin (II i últim)\nSegueixo amb Dublín i prometo deixar el tema de l’alcohol pel moment. Dublín és una ciutat amb un estil arquitectònic ben definit i les cases d’estil georgià són un dels seus senyals d’identitat. Tanmateix fins i tot pel centre és ben fàcil trobar carrers més aviat desballestats i amb molt poca gràcia, segurament conseqüència encara dels temps en que la ciutat era una dependència de l’imperi britànic i també dels anys d’endarreriment i sotsdesenvolupament que foren una bona part de la història de la república d’Irlanda. Dublín té dos centres d’interès monumental i turístic a més de les catedrals. El primer és segurament el lloc més notable de la ciutat: el Trinity College. Un complex universitari d’origen protestant, al qual des de fa trenta anys comencen a accedir els catòlics, (meditant quan elaboro aquests diaris me n’adono que Irlanda és molt catòlica però Dublin no ho és tant). El complex és d’amples dimensions. Hi ha una gran plaça central i quatre més que s’obren sobre els quatre punts cardinals. El lloc més interessant és la biblioteca antiga 64 metres de bat a bat, tots ells farcits d’incunables. El més important que mereix una exhibició per ell sol és el llibre de Kels, un manuscrit il·luminat del segle IX. Entre els membres prominents del col·legi es pot esmentar E. Burke o S. Becket, que quan deixà el college, deixa també Irlanda, per tornar molt esporàdicament (quan ho feia sembla que es posava malalt). L’altre és el castell de Dublín que de fet sembla tenir poc de castell. El seu origen és un antic castell normand (Dublin és una ciutat d’origen viking) , sobre la qual es feu un palau al segle XVII que serví de residència dels governadors anglesos. Avui en dia és una dependència del Govern irlandès. Fem una visita comentada on el nostre cicerone ens saluda en gaèlic, per passar després a l’anglès. De fet, l’únic gaèlic que es pot sentir a la ciutat són les salutacions dels guies turístics, les indicacions del carrer, això si, són sempre bilingües. Com a les ciutats angleses hi ha un bon nombre de recordatoris històrics. Sense anar a buscar-les recordo haver passat per davant de les cases natals de Wilde, Shaw i el duc de Wellington, al qual, quan li demanaren pel seu origen dublinenc, declarà que haver nascut a un estable no et feia pas un cavall. Dins de la ciutat els parcs són molt més reduís que els de Londres o Edimburgh tot i que molt més frondosos. El més gran però el phoenix park no el varem visitar perquè queda una mica lluny del centre. Clouré l’anotació parlant d’una persona després d’haver parlat de tant llocs. El taxista que dissabte al vespre ens va dur al temple bar (la zona on es concentren els pubs, equivalent a la “senda de los elefantes” que es trobava fa anys a les ciutats del nord d’Espanya) era un personatge d’una loquacitat aclaparadora. Els deu minuts del trajecte, mai no poden ser gaire llargs a Dublin, va estar parlant i exposant-nos les seves teories més diverses. Contràriament als taxistes espanyols no era un personatge gaire ultradretà sinó que tenia com a personatge més odiat, la per mi tampoc gens simpàtica M. Thatcher, tot i que potser és una mica exagerat dir que quan Blair va arribar al poder, la major part dels anglesos vivien a la misèria. La seva teoria més pintoresca però, que deixo a la consideració dels lectors d’aquest blog, consistia en posar com a causa de l’huracà katrina els vols dels avions, després d’afirmar que ell no creia pas al canvi climàtic, una cortina de fum posada pels governs per distraure’ns de l’autèntic problema creat pels avions. Ves a saber!Etiquetes de comentaris: Becket, Thatcher, Viatges, Wellington\nposted by Jordi at 22:23:00


Manuela, escort Barcelona amb telèfon 659961275 (659-961-275)\nHola. Estàs buscant companyia per acudir a un esdeveniment i sentir-te l'home més envejat del mateix? Et ve de gust viure una nit inoblidable plena de passió i luxúria amb una bonica i sensual escort de luxe espanyola? Ara tens l'oportunitat de viure qualsevol d'aquestes experiències de la mà de Manuela, aquesta preciositat que es declara una fanàtica absoluta del sexe i els seus plaers. Prima i amb unes corbes d'infart, Manuela ofereix als seus amants un nombrós catàleg d'exclusius serveis eròtics. Vols ser tu un d'aquests amants? Per ser-ho només has de fer una cosa: telefonar a Maison Close i preguntar per aquesta captivadora dona. Entre els braços de Manuela trobaràs el plaer que sempre vas buscar.\nGirlsBarcelona presenta a Manuela, una escort d'agència a Barcelona amb telèfon 659961275 (659-961-275) i que realitza els següents serveis: GFE, Lèsbic, Dúplex, Sexe oral natural, Pluja daurada, Massatges... Manuela és una escort amb cabell negre, pits petits, mesures 85-60-90, pell blanca, alçada normal i una edat de 25 anys. La seva nacionalitat és Espanyola, disposa de vídeo eròtic i ens facilita el següent correu electrònic de contacte: reservas@maisonclose.com. Atén a: apartament d'agència, apartament per hores, hotel...


UBTERM – Portal de terminologia de la UB\nÉs correcte adenosina difosfat en català? Com s’escriu endorreic en anglès? Com és empriu en castellà? Què vol dir per cola et commata? És el mateix anisogàmia que heterogàmia? Aquests són exemples de preguntes que el portal UBTERM, dedicat a la terminologia, us vol ajudar a respondre.\nEs tracta de reculls multilingües de terminologia elaborats a partir de les necessitats detectades a les aules de la UB. Comprova si n’hi ha cap de la teva àrea d’estudi.\nAjuda’ns a detectar àmbits per als quals convindria elaborar un vocabulari o diccionari específic.\nCerca una expressió a tots els reculls terminològics de la UB en qualsevol llengua.\nSi no hi trobes el que cerques, et suggerim altres recursos.\nSi tampoc ho trobes, pots adreçar una consulta personalitzada al Sens Dubte (PAS i PDI de la UB) o a l’Optimot.\nEl Diccionari de fiscalitat, consultable des del Cercaterm\nEls termes del Diccionari de fiscalitat ara es poden consultar també des del Cercaterm. Aquest diccionari, elaborat pel Grup d’Innovació Docent en Economia dels Impostos de la Universitat de Barcelona i publicat al portal de terminologia UBTERM, aborda un àmbit amb pocs recursos terminològics en català, raó per la qual el TERMCAT ha considerat oportú […]\nEl terme anglès community manager s’ha normalitzat en català amb la denominació gestor de comunitats | gestora de comunitats, i així ha quedat recollit a la Neoloteca, que és la base de dades de neologismes tècnics i científics normalitzats en català pel Consell Supervisor del TERMCAT. Aquest terme, tal com es defineix a la Neoloteca, […]\nDE LA TERMINOLOGIA\nPer construir un bon text especialitzat, oral o escrit, no n’hi ha prou d’utilitzar els termes correctament. També cal estructurar el discurs de manera coherent i formular les frases de manera clara. Aquí tens alguns recursos que et poden ajudar.\nVídeos sobre com construir una bona argumentació\nEines i trucs\nOrtotipografia en línia: ‘The Chicago Manual of Style’


Escola Verda MD Assumpció Badalona: Xerrades i tallers a Secundària\nEscola Verda MD Assumpció Badalona\nCorreu electrònic: assumpcioverda@gmail.com\nXerrades i tallers a Secundària\nA finals de any i el mes de Gener es van dur a terme diversos tallers i xerrades de 1r a 4t ESO amb la finalitat de sensibilitzar als nostres alumnes sobre diversos aspectes medi ambientals. Els tallers que es van realitzar van ser els següents:\n- Que pots fer tu? Prevenció i recollida selectiva (1r ESO): En aquesta activitat se simula un berenar on els participants podran repensar què es necessita realment, com es poden satisfer les nostres necessitats i què es podria evitar. Es recorda que cal separar correctament per prevenir la generació de residus.\n- Funcionem amb renovables? (2n ESO): Taller dinàmic on s’aprendrà el concepte d’energia renovable, la seva relació amb el canvi climàtic i on els participants faran funcionar diferents maquetes que simulen diferents fonts d’energia renovable.\n- Consum responsable: Com compres? (3r ESO): Mitjançant diferents dinàmiques, els participants aprendran quin és el cicle de vida d’un producte valorant els aspectes de producció, consum i gestió del residu. Així, reflexionaran amb el concepte de consum responsable.\n- Coneix millor l’aigua! (4t ESO): Taller on es dóna a conèixer el cicle de l’aigua (cicle urbà i cicle natural) i els diferents tipus d’aigua que podem trobar.\nPublicat per Benji a 18:43\nActivitats (10) Campanya (1) Distintiu (3) Infantil (6) Infantil. (1) Tutoria (1) Xerrada (2)\nINFANTIL: Activitats mediambientals Curs 2014-15