Ramón Cotarelo: 'Pablo Iglesias mira de fugir d'estudi sobre Catalunya' - VilaWeb\nDivendres 17.10.2014 06:00\nRamón Cotarelo: 'Pablo Iglesias mira de fugir d'estudi sobre Catalunya'\nEntrevista al politòleg madrileny · Critica la posició dels intel·lectuals d'esquerres espanyols sobre el procés català\nRamón Cotarelo, catedràtic de ciència política de la UNED, és un dels pocs intel·lectuals espanyols que ha alçat la veu en favor del dret d'autodeterminació del poble català. Ho ha fet des de la marginalitat, amb persistència, amb força i amb una bona dosi de cinisme a l'hora de criticar l'exercici del poder a l'estat espanyol. Recrimina a la intel·lectualitat 'mesetària' que hagi estat incapaç de fer un pas pel reconeixement del dret de decidir. I destaca la posició ambigua de Podem envers Catalunya. Avui el podreu escoltar a la jornada 'El dret de decidir. Qualitat democràtica per a un nou estat', organitzada per la Fundació Josep Irla. Tot seguit podeu llegir aquesta entrevista que ha concedit a VilaWeb.\n—Com veieu la situació avui a Catalunya?\n—És la cosa més interessant que passa a Espanya actualment. No sabem com pot acabar. Hi ha molts interessos en joc. El senyor Mas ha fet un tomb molt fort aquesta setmana, i ha deixat descol·locat el govern espanyol, que aneu a saber com reaccionarà. Diumenge hi ha convocada aquesta manifestació a la plaça de Catalunya de Barcelona, que tindrà un gran efecte perquè és una resposta a la situació, justament. És clar que la iniciativa la porten els sobiranistes, i concretament Convergència, perquè el senyor Mas ha demostrat ser un polític d'una categoria considerable i l'estat espanyol no sap pas què fer.\n—Quin moviment penseu que pot fer ara el govern espanyol?\n—Crec que no té cap opció, perquè no té voluntat. Aquest senyor, Mariano Rajoy, ni tan sols entén la qüestió. El govern espanyol no té gaires sortides. I, tot i que el PSOE està encantat de fer front comú, per plantar cara a aquesta situació tan dramàtica, etcètera, etcètera, el govern ni tan sols pren en consideració de formar una mena d'unitat d'acció amb els socialistes. El govern espanyol ha fet el ridícul; la iniciativa política la porta el sobiranisme català, i ara el govern espanyol no hi té resposta.\n—Fins ara la resposta a la consulta era la impugnació, la prohibició, brandant la llei. Ara la situació és diferent, i sembla que al govern espanyol només li quedi deixar fer i resar perquè no vagi bé, o actuar, prohibint el 9-N amb mesures coercitives.\n—No sabem què farà, perquè em sembla que no ho saben ni ells. Invoquen la llei, però és una llei que canvien quan els dóna la gana. Com respondrà el govern espanyol? Tant és. Faran com sempre: mirar de reprimir com sigui i ja està. Pensar que el govern espanyol permetrà alguna forma de consulta en les condicions actuals és ingenu. Em penso que els sobiranistes també tenen coll avall que el valor de la consulta és merament simbòlic, perquè el fet important és la mobilització popular i la possible convocatòria d'unes eleccions avançades, que són les que realment substituiran la consulta. I el govern espanyol ho prohibirà.\n—I faran servir mesures coercitives?\n—Fins i tot enviant la guàrdia civil a retirar urnes?\n—I tant. És una opció que tenen. I, pel caràcter autoritari dels governants, és una probabilitat. Una probabilitat alta. Començaran amb una querella contra Mas. I ja ho han fet; comencen enviant organitzacions com Manos Limpias, brutes, o a mig rentar, que presenten querelles per sedició… Però tenen un bon embolic, no saben pas què fer. Poden emprar la violència, però això seria travessar una línia de no-retorn, i implicaria un problema molt seriós amb vista a Europa. Ja ho veurem, ja ho veurem.\n—A Catalunya es troba a faltar que els intel·lectuals d'esquerres espanyols diguin alguna cosa en favor del dret de decidir dels catalans. Hi ha la sensació que no hi ha ningú. Hi ha ningú o no?\n—Bé, jo hi sóc! Però sí, aquesta intel·lectualitat progressista, liberal, d'esquerres, 'mesetària', amb tanta tirada a signar manifests, quan arriba l'hora de la veritat, quan els preguntes si reconeixen el dret d'autodeterminació de bascs i catalans, diuen: 'No hi arribaran!' És en realitat l'enfocament dels d'Esquerra Unida. Arribat aquest moment, els intel·lectuals espanyols d'esquerres coincideixen en això. Ho ha demostrat aquest senyor que han posat de secretari general del PSOE, que la primera cosa que ha dit és que forma una unitat en allò essencial amb el senyor Rajoy. Això aquí, a Espanya, no passarà. Al contrari, hi ha manifestacions i manifests d'intel·lectuals i de col·lectius diversos provant de demostrar que els catalans són boigs. Diuen que el dret d'autodeterminació és un dret col·lectiu, que els drets col·lectius no existeixen. No n'espero pas cap actitud solidària, dels intel·lectuals espanyols.\n—No hi ha ningú, cap intel·lectual espanyol, vós a banda, que doni suport al dret de decidir dels catalans?\n—No se m'acudeix ningú més sinó el meu amic Jaime Pastor.\n—Home, no és gaire gent.\n—En Jaime és l'únic que conec. Ah, i també Carlos Taibo. I aquests dos no em semblen pas intel·lectuals benvists pel sistema; més aviat som marginals i silenciats. No formem part de l'establishment. D'intel·lectuals pròpiament reconeguts i que tinguin accés lliure als mitjans, no en veig.\n—I des de l'àmbit polític? Què us sembla la posició de Podem i de Pablo Iglesias?\n—Sobre Podem, hi ha dues actituds, que tenen nom i cognoms. El senyor Pablo Echenique és partidari que els catalans puguin fer la consulta, i el senyor Jiménez Villarejo mossega quan li ho demanen. I tots dos som Podem.\n—I Pablo Iglesias?\n—Em fa la impressió que mira de fugir d'estudi. Perquè sortir al carrer a dir que els catalans tenen el dret de pronunciar-se sobre el seu futur i alhora demanar el vot als espanyols…\n—Sí, en principi. Perquè això es diu però m'agradaria que algú ho provés: com reaccionarien els espanyols si els ho demanessin directament. M'agradaria que els ho preguntessin als espanyols, només per curiositat. Potser tindríem una sorpresa. En tot cas, es diu: 'Com ja sabeu, si respecteu els drets dels catalans, a Castella no us votarà ni Déu.' O sigui que Pablo Iglesias reconeix que els catalans tenen dret a la consulta, però no va més enllà. I les dues o tres vegades que li n'he llegit alguna cosa, diu que més enllà d'això s'hauran de pronunciar els òrgans col·lectius. Em recorda una mica aquella cosa dels comunistes, dels bolxevics, que deien que s'havia de fomentar el dret d'autodeterminació i donar-hi suport, fins a un cert punt; quan la humanitat s'allibera ja no fa falta, perquè tots ja som germans. És una actitud una mica ambigua.\n—Però a Podem sí que hi ha gent que defensa el dret d'autodeterminació.\n—El valor de reconèixer el dret d'autodeterminació és reconèixer-lo a qui el pugui exercir contra tu! Dir que el reconeixes perquè l'exerceixes tu no té pas valor. A Podem hi ha gent que sí, però n'hi ha que és més renuent i tradicionalment espanyola. I en Pablo s'inclina més al cantó del reconeixement, però no del tot, no de manera clara.\n— A Catalunya hi ha gent inquieta pel paper que pugui fer Podem en el procés.\n—Sí, però encara no sabem quina força real tindrà Podem. I podem pensar que tindrà presència al Parlament de Catalunya. I això tindrà importància perquè el parlament català ja és fragmentat, i afegirà un element més de complexitat a aquesta situació. Ja veurem com administren el poc, o molt, poder que li donin les eleccions. És evident que la seva presència serà important i tindrà influència. I això enmig de potencials aliances i sense saber ben bé quan seran les eleccions.\n—Hi ha espanyols que arriben a dir que entenen l'independentisme quan veuen l'Espanya de les targetes 'black', per posar un exemple. Són casos anecdòtics o és un sentiment més generalitzat que no ens pensem?\n—Crec que és més generalitzat perquè la gent no és pas beneita i veu aquesta barreja de corrupció, incompetència, imbecil·litat, catolicisme a ultrança del segle passat… Això és inaguantable. I això s'identifica amb Espanya. I per això diuen que no volen ser espanyols.\n—Amb aquest descontentament general, quin parlament espanyol hi podria haver el 2015?\n—Hi haurà un parlament mes fragmentat. El descens del bipartidisme és plausible, però tot dependrà de l'habilitat dels jugadors. Imagineu-vos que el secretari general del PSOE convenç la gent que l'esperança és ell. Perquè enfront de l'immobilisme del PP, aquests reaccionaris, retrògrads, i enfront de l'aventurisme d'allò dels desconeguts, dels chavistes i els ultraradicals de Podem hi és ell, un Adolfo Suárez que ressuscita el centre. Imaginem-nos que guanyés les eleccions i que arribés a tenir majoria absoluta, que podria reproduir els primers congressos de començament dels anys vuitanta, que seria un partit centrista, ara el PSOE, preponderant.\n—Hi ha una profunda crisi política a Espanya. Penseu que d'ací a uns quants anys l'estat espanyol serà totalment diferent?\n—Jo espero que la qüestió catalana serveixi de revulsiu per canviar una situació enquistada. I per reconsiderar també el paper de la monarquia. Fixeu-vos que el nou rei calla tant com Aznar. El rei no diu res, ves per on.\n—I Felipe VI es va presentar com la gran solució per a la qüestió catalana.\n—Sí, i això que va deixar anar un parell de discursos al començament que ens van fer tremolar. Va dir: 'En aquesta Espanya plural hi ha diverses maneres de sentir-se espanyol.' Mira, que generós que és aquest home, que l'altra gent es pugui sentir espanyola d'una manera diferent de la seva. Però hi ha el dret de no sentir-se espanyol, i això ni ho va esmentar.


EL TRESOR DEL BOSC, EL DIAMANT DE LA CUINA\nTerritori, experiència, qualitat\nCarol Tòfones és una família, en Josep Maria, la Maria i la Núria. Tot va començar fa... anys, quan pocs sabien que Osona era país de tòfones.\nEn Josep Maria, tofonaire de soca-rel, va ser un dels pioners en el vell ofici de la recol·lecció. Membre fundador de l’Associació de Tofonaires d’Osona, va ser un ferm defensor de la regulació de l’activitat, de la lluita contra els furtius i les bones pràctiques recol·lectores. La Maria hi ha aportat sensibilitat, bon gust i esperit comercial. Ella ha donat forma a la parada del mercat de Vic i al nou catàleg de productes que hi presenten. La Núria és la sàvia nova, el relleu generacional, el futur.\nAmants del bosc i oberts al món, han avançat tocant de peus a terra i amb pas ferm. Treballen per mantenir viva la tradició tofonaire d’Osona. Són i seran recol·lectors, i estaran sempre amatents als canvis del món tofonaire.\nBusquen a prop, mirant ben lluny. Segueixen els cicles de la natura. Venen les tòfones que cullen, del recol·lector al consumidor, amb la màxima garantia d’autenticitat.\nEls avalen els clients i els amics de la tòfona que els són fidels. Els avalen els cuiners més prestigiosos d’Osona a qui serveixen les tòfones.\nVenen productes frescos i de temporada, rigorosament triats i escollits. Venen tòfona en tots els seus estats i els productes més exquisits tot l’any. Treballen en cooperació amb productors d’Osona (formatgers, cansaladers) per desenvolupar productes amb tòfona aptes per als paladars més exigents.\nDescobreix les nostres tòfones\nIdees, suggeriments, propostes...\nSegueix l'actualitat tofonaire\nT. 649559717 · 618704540\nMercat semtanal de Vic\n(Dimarts i dissabte)


Un Casserrenc, pitjor nota de la selectivitat al Berguedà amb un 2,25 – Berguedà Online\n30/06/2017 30/06/2017 Redaccio\t0 Comments\nAmb aquest aspecte s’ha presentat Gibernau a l’examen de selectivitat\nL’alumne de l’IES Guillem de Berguedà Arnau Gibernau Gibernau, de Casserres, és la nota més baixa de la selectivitat al Berguedà. Així ho ha confirmat la Secretaria d’Universitats i Recerca de la Generalitat de Catalunya a Berguedà Online. Segons han explicat: _No teníem una nota tan baixa d’ençà que en Paquirrin va fer la sele…\nGibernau ha tret un 2,25 en la fase general de les Proves d’Accés a la Universitat (PAU) i els examinadors asseguren que han estat generosos: _La fulla de l’examen estava tacada de vòmit. Encara pot donar gràcies que l’hàgim corregit.\nSegons ha pogut saber aquest mitjà, Gibernau, estava completament ebri en el moment de realitzar l’examen. Amb una ressaca horrible, ell mateix ho ha explicat al nostre redactor en cap: _Jo no contava aprovar el batxillerat i al final me l’he tret amb un cinc pelat, sense haver fotut un pal a l’aigua. Estava tant nerviós per la selectivitat, que m’he fotut un cigaló d’anís de bon matí. Com que no se’m passaven els nervis, m’he fotut un ron amb cola. Després un xarrup d’orujo per a fer-ho passar, i m’he acabat engalipant. Total, que he fet l’examen amb una hòstia com un piano. Un 2,25 és més del que m’esperava. Pensi que he volgut revisar una de les respostes i jo mateix no m’entenia la lletra…\nDes de l’ajuntament de Casserres, han agraït a Gibernau el seu esforç: _Potser ha quedat l’últim en nota, però ha quedat el primer en quantitat d’alcohol en sang, que no és poca cosa. Almenys es parlarà de Casserres. I si l’any vinent aconseguim que ho faci a l’inrevés, ja serà l’hòstia!\nUn Gironellenc compon una oda al “celo”\n← La fibra òptica podria arribar algun dia al polígon de la Valldan\nLocalitzen la guita xica de festa a Vic →


EL CAS PUJOL.\nL’expresident Pujol fa una declaració on reconeix tenir diners a Andorra com resultat d’una “deixa” del seu pare.\nUn dinar al Restaurant de la Camarga entre la dirigent del PP Alicia Camacho i l’ex novia de J. Pujol fill, gravat amb l’aquiescència de la Camacho i del dirigent socialista Zaragoza, obre la caixa dels trons evasió “amb bosses de plàstic” amb “quantitats ingents” de diners.\nUns registres telefònics entre d’altres serveix al ministeri fiscal per acusar a l’Oriol Pujol de “prevaricació”. Cas ITV.\nUna fortuna que no de 1.400 ME, sinó de 8 ME, es utilitzat mediàticament, ara també judicialment, per acusar al J.P.F.\nUnes declaracions basades exclusivament amb la certesa del “diuen o em sembla”, d’un cunyat ressentit, d’un cap de premsa que no aporta cap document o demostració del que diuen.\nUnes informacions tòxiques dels diaris espanyols, La Razón, El Mundo, La Vanguardia, El País, de base ministerial apòcrifa, i les pròpies filtracions des de la Hisenda espanyola.\nUna campanya desfermada contra el Govern del Pujol i CDC per terra mar i aire per acabar amb el President Mas i amb ell el procés. Això ni són suposicions ni diuen, forma part de l’acció de la resta de partits, i les hemeroteques ho expliquen.\nUnes imputacions des de la fiscalia espanyola a uns quant membres de la família Pujol, que no al President, basades amb informacions tòxiques i manipulades. Seria el mateix si la fiscalia hagués imputat finalment a l’alcalde de Barcelona Xavier Trias per un informe aparegut a La Razón on explicaven que provenia de la “UDEF”.\nUna Comissió política del Parlament de Catalunya per esbrinar tot allò que te a veure amb la “corrupció”, on tots els grups, excepte CiU, han interrogat als Pujol, donant per fet que si són imputats són culpables.\nUns grups parlamentaris, que han interregotat als Pujol des de les “suposicions i del diuen”. Ni una proba, ni un document, ni un testimoni que certifiqui cap dels delictes suposats.\nResolució post judicial:\nL’ex president Jordi Pujol, és culpable d’un delicte contra la hisenda publica espanyola.\nLa família Pujol, es culpable de ser el que és i de tenir el referent nacional més potent dels darrers 45 anys.\nAquest judici sumaríssim, mediàtic de moment, ho és en la mesura que té la pretensió de fer trontollar el procés atacant a la figura del President Mas, que és qui de moment el fa possible.\nNosaltres que no creiem amb l’estat de dret espanyol, esperem amb gran delit les seves sentencies, sobre tot les judicials, la mediàtica ja fa estona que la sabem, “culpables”.\nUNES MUNICIPALS QUE DESTORBEN MÉS QUE NO AJUDEN.\nL’abast de no acceptar la proposta del President; convocar les eleccions reconvertides amb una “Llista de País” abans de les eleccions municipals, hores d’ara és difícil de quantificar. Trobar aspectes positius en l’allargament del procés i afrontar abans unes eleccions municipals, són qüestions que els professionals de la política acostumen ha fer amb prou habilitat com per fins i tot convèncer una part prou important de la parròquia.\nL’acord aconseguit entre el President Mas, que és qui signarà el Decret de convocatòria “d’eleccions autonòmiques”, i ERC amb l’aval de la societat civil organitzada, sembla que té prou cos polític com per tranquil·litzar-nos. Els fets però comencen ha dir-nos el contrari.\nSi ERC, com sembla, manté el Pacte de Legislatura signat al 2012 amb CiU, recolza els pressupostos de la Generalitat pel 2015, continua proposant l’entrada de ERC al Govern i vota de forma reiterada amb CiU al Parlament. ERC desmunta ella tota soleta els arguments per oposar-se a la Llista de País proposada pel President.\nERC, no només no volia la unitat per la independència, sinó que necessitava d’un fet polític amb prou contingut, per que quedes clar que ells no són sinònim de corrupció i les eleccions municipals ajuden. Tot indica que volen ser els guanyadors, el que no han explicat a dia d’avui és de que.\nLes municipals, no seran una basa d’oli. CiU te un poder municipal molt per damunt de ERC. L’objectiu dels de ERC és guanyar terreny, fer-ho tot i que no serveixi al procés, per ells és el de menys. Només cal llegir les declaracions de l’alcaldable Bosch per Barcelona. Algú pot creure que ERC no utilitzarà totes les armes per guanyar alcaldies arreu. S’utilitzarà tot per guanyar, “corrupció, mala gestió, endeutament, qüestions socials". La campanya electoral per les municipals, seran un camp de batalla i no a favor del procés o de la independència. ERC senzillament vol ser el pal de paller d’un nou pol del poder polític a Catalunya. ERC encara creu que la independència vindrà de la ma dels municipis i ara al 2015 tothom sap que amb els municipis no en tenim prou.\nSi el 27 de Setembre no guanya el SI a la independència, ERC i unes eleccions municipals hi hauran tingut molt a veure.\nL'OCÀS D'EN DURAN.\nUna Coalició primer i una federació després, definia amb exactitud el que volia dir el peix al cove. Vendre o comprar peix i a bon preu, sempre te beneficis de curta durada i duren el que un peix fora de la nevera. Duran i Lleida però, s’ho ha manegat prou be, sense peixos i malgrat tot que el que diu i fa darrerament.\nLa seva lleialtat personal a Espanya, li ha comportat uns beneficis gens menyspreables. El PP amb majoria absoluta, li manté el passaport d’ambaixador plenipotenciari representant al Congrés espanyol, al seu govern i al PP. CDC ha de callar i en tant que part col·ligada en són corresponsables de totes les decisions que el grup parlamentari de CiU a Madrid ha pres al llarg dels darrers anys.\nFins abans del 2012, cap contradicció rellevant a la federació. El dret a decidir però, instaura noves maneres de fer, el cop de porta del PP i del president espanyol Rajoy, determina que CDC vol fer el seu sorpaso ideològic i nacional. Unió, de moment a les beceroles. L’ingredient de la corrupció accelera tots els processos. CDC te necessitat urgent de liquidar un passat i unes cares. Unió no.\nÉs cert que el President Mas, no és partidari de les batusses obertes. Creu que tot s’ha de resoldre des de la lleialtat i el debat i sobretot mai restar. Té raó. El problema sorgeix quan des de dins ni se és lleial, ni és demostra a quin costat s’està.\nTothom sap que el PP governa amb majoria absoluta, i tothom sap que ha estat el govern d’en Rajoy a través de la fiscalia espanyola, qui ha imputat al President Mas i dos Conselleres, Ortega i Rigau.\nAquest fet per si sol és prou greu com per evitar, això si civilitzadament, qualsevol recolzament al PP i al seu govern. Mai s’ha entès des de Catalunya el seguit de vots afirmatius a propostes legislatives que mai han afavorit Catalunya ni als catalans. Llei d’horaris comercials, la d’estabilitat pressupostaria i anar fent.\nQui de debò té un problema no és en Duran i Lleida, són els Espadaler, Ortega, Sànchez-Llibre, Gambus, que cada dia que passa i ens apropem al 27 de Setembre, hauran ineludiblement de decidir independència si o no. Si és si, cosa que celebraríem la federació encara té recorregut i voldrà dir que Duran i Lleida ha deixat de ser un actor polític de futur. Si és no, és provable que facin costat als unionistes hi ho federalistes espanyols, la qual cosa els duria al seu ocàs. Tant mateix com el que està tenint en Duran i Lleida.


Aragonès mobilitza el teixit industrial català per fer front al coronavirus | NacióDigital\nAragonès mobilitza el teixit industrial català per fer front al coronavirus\nL'executiu posa en marxa un grup de treball liderat per Economia amb l'objectiu d'aprofitar tot el múscul per produir subministraments des de dins del país\nper Oriol March, 24 de març de 2020 a les 12:30 |\nEl Govern ha posat en marxa aquest dimarts un grup de treball per impulsar la mobilització de la indústria catalana amb l'objectiu d'aprofitar tot el teixit del país en la línia de produir subministraments des de dins del país per fer front al coronavirus. El grup està pel vicepresident Pere Aragonès i també inclou la direcció general de Promoció Econòmica, destinada a mobilitzar la indústria de defensa sanitària, segons l'executiu.\nLa iniciativa també estarà integrada per representants de les conselleries de Salut, Empresa i Coneixement i Treball, Afers Socials i Famílies. La primera trobada tindrà lloc aquest dimarts a les 18.30, per videoconferència i liderada per Aragonès. El grup de treball arriba en un moment en què bona part dels subministraments estan supeditats a l'Estat arran de la situació d'estat d'alarma vigent des del 14 de març.\nBalcells ha explicat a NacióDigital que, en aquests moments, s'estan començant a fabricar les peces que fan falta per muntar els respiradors. En aquest aspecte, la impressió 3D ha estat clau per materialitzar el disseny. Algunes de les peces es poden adquirir al mercat, però en altres casos es requereixen les impressores per fabricar-los. "Els respiradors començaran a estar enllestits s'aquí a un parell o tres de dies i aniran directament a les UCI", explica Balcells. "Ara estem identificant les capacitats de producció i proveïment que tenim", afegeix el gerent de Leitat, Jordi Rodríguez.\nPolítica, teixit industrial, Economia, Govern, salut, coronavirus, covid-19\nPer Ricard1955 el 24 de març de 2020 a les 13:06\nAragonès o el govern català?


«No m’agrada cap règim, la mateixa paraula m’espanta» - Diari de Girona\nSalvador Garcia-Arbós Periodista i escriptor\n«No m’agrada cap règim, la mateixa paraula m’espanta»\n"El cap de setmana, qui embruta la cuina de dalt a baix són homes que volen fer un arròs"\nGirona | 02·11·21 | 06:30 | Actualitzat a les 07:32\nGarcía-Arbós, endrapant un típic xuixo de Girona MARC MARTÍ\nL’escriptor i periodista Salvador Garcia-Arbós acaba de publicar «Girona. Menjars de Fires», la primera part d’una obra en dos volums que analitza els canvis en la cuina tradicional festiva. Més encara: és tota una reflexió sobre el pas del temps a través de les Fires i el seu menjar.\nNo té por del colesterol, vostè?\nNo. Me’l vigilo, i en aquest tema tinc una mica de sort, el tinc bé.\nNomés els bon vivants escriuen sobre cuina?\nJo no sóc un bon vivant.\nHa, ha, pensi que pateixo de les cervicals i tinc lumbàlgia per males postures davant de l’ordinador.\nPer què als gironins ens ha de venir un foraster a explicar el que mengem per Fires?\nSóc de Besalú, són només 31 quilòmetres, fins a Girona. A més, vaig néixer al Trueta.\nPerò el Trueta era terme municipal de Sant Gregori, aleshores, ho sé perquè jo també hi vaig néixer.\nO sigui que vostè es diu gironí, i va néixer a Sant Gregori. Déu n’hi do.\nAnem per feina: què dinarà avui [ahir pel lector]?\nPeus de porc amb naps. Amb puré de castanyes i unes xips de moniato.\nUn àpat lleuger, diguéssim.\nI de postres, un parell de panellets de cada classe. Que seran vuit o deu en total. El que no sé és si beuré una ampolla de vi o una de cava.\nTan poca cosa és Catalunya que el nostre plat tradicional de festa són els canelons, que són italians?\nTots els pobles adopten festes i tradicions alienes. Miri Halloween, que era una festa Europea, es va traslladar als Estats Units, i quan aquí ja no es celebrava, ara torna.\nS’estan perdent els bons àpats familiars i a casa?\nHi han contribuït molts factors: setmana anglesa, incorporació de la dona al treball, ascens de la classe mitjana, cotxe o cotxes a cada família... i la gent farta d’estar a casa, així que surt. Vam començar amb el pollastre a l’ast. A partir dels seixanta es va deixant de menjar a casa, es va de restaurant. I després surt el menjar per emportar. I ara ve la cinquena gamma.\nGamma. Menjar a domicili que només haurà de preparar amb el microones.\nNo el veig gaire de microones, a vostè.\nI tant que sí. Per descongelar el pa (riu).\nCal tornar les dones a la cuina?\nAixò és molt masclista, eh?\nDependrà de la seva resposta.\nA la cuina hi ha d’haver qui li agrada cuinar i qui en sap.\nLa meva àvia s’estava dos dies seguits preparant el dinar de fires o de Nadal.\nLa generació de dones que vostè sembla enyorar amb el seu masclisme recalcitrant (riu), s’ha anat morint. Però ara podem cuinar vostè o jo. De fet, el cap de setmana, qui embruta la cuina de dalt a baix són homes que volen fer un arròs.\nPassejar amb una safata de panellets és un signe d’ostentació de classe?\nJa ho pot ben dir. S’ha passat de comprar safates de panellets a comptar quants som a casa i comprar dos panellets per cap.\nQuin nostre plat tradicional no suporta?\nEl que no suporto ho tinc tan oblidat que no en puc parlar, no ho recordo.\nS’han acabat els anuncis de xocolata, brioixeria, etc, per als nens.\nI miri que era fantàstic l’anunci del Bony de la nostra època. I el del Donut! Ho trobo mot fort. Perquè a més a més són icones. Estan matant la publicitat.\nDeia Julio Camba que ens hem de malfiar dels que per motius de salut o dieta deixen de menjar un bon plat, perquè segur que és gent que rebutja els altres plaers de la vida.\nEstic cent per cent d’acord amb en Camba. I amb en Cunqueiro, en Pla i tota aquesta gent que tan bé combinaven gastronomia i escriptura.\nMenjar bé ajuda a escriure bé?\nI no oblidi una mica de bon beure.\nQue no l’escolti en Garzón.\nHo dic amb la boca petita.\nEl millor d’un règim és poder-se’l saltar?\nNo m’agrada cap règim, la mateixa paraula m’espanta. El millor de tot és ser antirègims.


VERA 2 (Finalitzat). Servei Català de Trànsit\nInici projecte: 02/2003\nFi projecte: 07/2004\nEl 2000, més de 40.000 persones van morir i 1,7 milions de persones van resultar ferides a les carreteres de l'UE-15. L'aplicació i el control de les lleis de trànsit es considera com un dels enfocaments clau per ajudar a reduir el nombre de víctimes.\nAmb el creixement en el trànsit transfronterer a Europa, els organismes de regulació del trànsit s'enfronten a un creixent nombre d’infraccions de trànsit comeses per conductors de vehicles matriculats en altres països. Per exemple, en els primers quatre mesos de funcionament del programa nacional francès de control automàtic de velocitat, aproximadament el 25% de les infraccions registrades van ser per vehicles matriculats fora de França.\nHi havia una gran variació en la forma en què aquestes infraccions eren tractades pels països europeus. Un petit nombre de països tenien acords bilaterals, però en la majoria dels casos no es definia la manera d’abordar infraccions registrades per sistemes automatitzats de control (càmeres de velocitat, etc.) que són comeses per conductors no residents, per la qual cosa en la majoria dels casos eren ignorats.\nAquesta situació contravenia clarament l'article 12 del Tractat de la Comunitat Europea, que estableix que els ciutadans europeus no han de ser discriminats per raó de nacionalitat. Han de ser tractats de manera justa i equitativa, independentment del seu estat d'origen o ciutadania, i les lleis de trànsit i la seva aplicació, per tant, s'han d'aplicar per igual a tots.\nVERA 2 va treballar sobre les recomanacions a curt i llarg termini del projecte VERA i va posar en relleu la necessitat d'abordar l'aplicació de les lleis de trànsit entre els estats membres de les fronteres. VERA 2 va identificar, definir i establir les eines clau per implantar les relacions interinstitucionals necessàries per donar suport a l’aplicació transfronterera. A petició de la Comissió, VERA 2 també va redactar el text d’una possible futura directiva sobre l’aplicació transfronterera.


GT Psicologia Comunitària (transversal Clínica, Intervenció Social i Educació)\nGT Psicologia Comunitària (transversal Clínica, Intervenció Social i Educació)Secció Psicologia de la Intervenció Social\nIdentificar i proposar compartir accions i protocols exitosos entre professionals diversos que treballen en xarxa on els psicòlegs són una part integrant i necessària.\nCrear xarxa amb altres disciplines professionals que ajuden al benestar de les persones entès aquest en un sentit ampli.\nAlinear accions d'ajuda, suport i millora en la vida quotidiana de les persones.\nGenerar espais de diàleg i trobada per intercanviar experiències de millora en el benestar des de la perspectiva comunitària.\nCALAMANDA VILA BORRALLERAS Coordinador/a


Les 25 primaveres de La Sínia - TDB Actualitat\nLes 25 primaveres de La Sínia\nAmb el riu Gaià com a gran referent, i sempre present, ara fa vint-i-cinc anys un grup de persones van plantejar-se la creació d’una entitat per treballar a favor de la conservació, en primera instància, de l’espai natural protegit de la desembocadura. Així naixia, al poble d’Altafulla, Baix Gaià, l’Associació Mediambiental la Sínia. Poc a poc i amb pas ferm, aquest grup de persones van anar definint un projecte i una voluntat, en definitiva, una proposta transversal on la implicació de les persones fos fonamental, i en especial, la de les vilatanes i vilatans dels pobles riberencs del Gaià.\nHi penses i a part de veure que ens hem fet grans, tampoc tant, la primera reflexió és una suma d’emocions i bons records de diversos projectes reeixits i sobretot la coneixença de moltes i moltes persones que en algun moment o altre d’aquesta aventura, hi han posat el seu granet de sorra. Ai la sorra, sense cap mena de dubte, un dels llocs on hi hem passat més hores! Que si posa un pal i corda per delimitar les dunes, que si ara recull brossa, si el corriol ha fet niu, ja ho veieu!!\nI com fan les anguiles, un bon dia, cap allà a meitats dels anys 2000, vam plantejar-nos començar a mirar una mica més amunt i acceptar el repte d’endegar nous projectes i engrescar persones d’arreu de la conca. I no només fent accions al propi riu, sinó també tenint en compte els diversos i interesants torrents que hi ha i on hi viuen entre d’altres, tortugues de rierol i des de fa dos anys, el cranc de riu europeu. Hem impulsat propostes de tots tipus, sempre centrades en tres pilars que defineixen La Sínia: la conservació de la natura, el foment del voluntariat i l’educació ambiental. I a partir d’aquí, amb la custòdia del territori com a clar referent i eina de gestió.\nSon diversos centenars d’hectàrees que tenim amb acord de custòdia del territori, amb propietàries que han confiat plenament amb l’entitat i han cedit casa seva per a que hi podem dur a terme diferents accions i plans de gestió. I en especial, destacar l’acord de custòdia fluvial del riu Gaià que vam signar l’any 2017 amb l’Agència Catalana de l’Aigua. Projectes com l’EMPESCA’T, seguiment de la població de peixos, Territori Salamandra, el projecte Dones Pageses i el de la XOAG, la xarxa d’observadors/es ambientals de la conca del riu Gaià, no serien possibles sense teixir aquestes complicitats amb el territori.\nI el futur? Doncs ho tenim clar. Tenim la mirada posada en perseguir ideals que fins ara ens semblaven una mica complexos i que després de vint-i-cinc anys, els veiem més factibles. La creació del Parc Natural del Gaià, la desconstrucció i adequació de l’embassament i la pedrera de Vespella, i la recuperació dels aiguamolls i bosc de ribera dels terrenys del Vinyet, seran sense cap mena de dubte, objecte de moltes de les reunions i cabòries de l’entitat. I evidentment, hem de continuar enfortint-la, per aquest motiu, necessitem que més persones es facin sòcies de La Sínia.\nI per últim, donar sincerament les gràcies a tothom que ens heu donat el vostre suport i implicació durant tots aquests anys. Voluntariat, propietàries de finques, administracions, empreses, entitats del territori, a totes, moltíssimes gràcies i esperem seguir-nos trobant per algun indret o altre d’aquest meravellós riu. Salut i Gaià!


Oferta de treball JOB DAY UIB 2020 - Animador/a\n- Complir estàndards de marca i cultura de servei: Complir els estàndards de marca quant a producte, servei i imatge de la mateixa així com la cultura de servei amb la finalitat de complir la promesa de la marca en la seva àrea.\n- Participar en la programació diürna/nocturna: Organitzar i liderar les activitats d'entreteniment diürnes i nocturnes, per a adults i nens segons la programació. Participar en la programació d'entreteniment i activitats segons necessitats operatives. Promocionar activament la programació d'entreteniment amb l'objectiu d'aconseguir la major participació possible.\n- Promoció de la programació: Promocionar activament la programació d'entreteniment amb l'objectiu d'aconseguir la major participació possible.\n- Atenció a l'hoste: Estar en contacte continu amb l'hoste tenint com a objectiu de conèixer el seu grau de satisfacció per a millorar la seva experiència i reportant possibles incidències al seu cap directe.\n- Revisió de l'equipament i inventari: Revisar el correcte funcionament, condició i neteja del material utilitzat en la seva activitat, informant el superior sobre necessitats o incidències. Així com assegurar el correcte compliment de la normativa de riscos laborals en l'equipament i instal·lacions. Ajudar en l'elaboració anual de l'inventari general de l'equipament de la seva àrea i col·laborar en la creació de proposta d'inversions per a l'any vinent\n- Cerca proactiva de millora en experiències: Seguir les tendències del mercat per a proposar i implementar experiències innovadores millorant la satisfacció de l'hoste. Tenint com a objectiu la creació de propostes que generin ingressos addicionals i així millorar la rendibilitat del negoci.\n- Potenciar el desenvolupament sostenible: Proposar i implementar idees que potenciïn el desenvolupament sostenible en cadascun dels seus àmbits.\n- Fer costat a altres departaments i col·laboració amb esdeveniments especials: Fer costat a la direcció i resta de departaments de l'hotel segons les necessitats operatives. Col·laborar en esdeveniments especials on es requereixin els serveis del departament\n- Gestió de la programació d'activitats Fitness (Específic per a Monitor Fitness): Gestionar i liderar les diferents activitats específiques de fitness segons les directrius de la marca i seguint els procediments de seguretat.\n- Muntatge i desmuntatge escenogràfic (Específica per a monitor tècnic audiovisual): Gestionar i organitzar el muntatge i desmuntatge del material audiovisual i escenogràfic per a les diferents activitats\n- Contracte directe amb l'hotel d'abril a octubre\n- Desenvolupament professional i formació contínua per a un/a professional amb afany de superació\n- Jornada completa i 2 dies lliures/setmanals\n- Formarà part d'un equip sòlid i experimentat en el sector\n- Salari: 22.417,78€ bruts/any


Lego obrirà la primera 'flagship' d'Espanya a Barcelona\nTot i que encara no s'ha detallat on se situarà la botiga, l'empresa informa que s'obrirà abans de Nadal i que donarà feina a més de 10 persones\nRedacció VIA Empresa Barcelona. 28 de maig de 2021 10:24\nLego obrirà una 'flagship store' a Barcelona | Cedida\nLego ha triat Barcelona per obrir-hi la primera flagship store d'Espanya. L'empresa encara no ha detallat on s'ubicarà la nova botiga ni la data exacta d'obertura, però sí que ha indicat en un comunicat que s'inaugurarà abans de la campanya de Nadal i que donarà feina a més de 10 persones. El procés de selecció començarà "en uns dies", segons la mateixa companyia.\nAquest establiment s'afegirà als dos amb què ja compta l'empresa de jocs a la capital catalana, als centres comercials de l'Illa Diagonal i La Maquinista. A la resta de l'Estat espanyol, també té dues botigues a Madrid, una a Saragossa i una a Sevilla. El nou establiment insígnia de la companyia serà "un homenatge a la creativitat de la ciutat de Barcelona i oferirà una completa experiència 100% Lego amb una gran dosi d'innovació", segons el comunicat.\nL'espai estarà dissenyat a partir d'emblemes de la ciutat i comptarà amb referències diverses que els clients podran identificar fàcilment. L'arquitectura de la ciutat, el modernisme, els mosaics o el trencadís seran alguns dels motius presents. A més de l'assortiment del catàleg de Lego, la flagship store també comptarà amb experiències de joc per als visitants.\nAquesta inauguració forma part del pla de l'empresa d'obrir 130 botigues de Lego a tot el món durant aquest 2021. Al tancament de l'any passat, en tenia un total de 678. Tot i la pandèmia, les vendes del grup van créixer un 21% a tot el món el 2020.\nLego, Playmobil i 'escape rooms': una altra manera de fer créixer l'empresa


(han estat suprimides les il·lustracions)\nUn etòleg especialitzat en l’estudi dels primats ha afirmat que “L’homosexualitat és un fenomen cultural adquirit per l’home, de la conquesta d’una forma nova, alternativa, de sexualitat, i, per tant, lluny de ser una patologia, penso que es tracta d’un enriquiment que ha estat possible gràcies a això tan fonamental que distingeix l’home de la resta dels animals: la cultura” (Jordi Sabaté i Pi: "Panorama", gener 1994). Tanmateix, sembla que hi ha casos de conductes homosexuals en gairebé tots els mamífers i en alguns altres animals. Per tant, podem dir que l’homosexualitat és una conducta del tot natural, no contradiu la natura. Penso que, en certa manera, podríem dir que l’homosexualitat deslliga una part dels humans de la biologia que els aboca a copular amb l’altre sexe.\nEl desig és universal entre els humans, que naixem sexuals, no heterosexuals o homosexuals. Naixem amb la capacitat de poder respondre positivament davant un estímul eròtic o sexual vingui de la pròpia persona (resposta autosexual), d’una del mateix sexe (resposta homosexual) o d’una del sexe oposat (resposta heterosexual). La nostra cultura judeo-cristiana o occidental és, per motius principalment religiosos, sexofòbica. El sexe ha estat vist com una cosa en certa manera perillosa i que només pot dirigir-se cap a la reproducció i la funció de la sexualitat cal que sigui reproductora. Sortosament, avui dia ja s’han separat sexualitat i reproducció, almenys en el món ideològicament més avançat. Encara hi ha però, en l’àmbit de la sexualitat, una ideologia dominant els elements característics de la qual són el sexisme el masclisme i l’heterosexisme. És sexista, perquè divideix els éssers humans segons el seu sexe biològic en homes i dones i adscriu a cadascun uns papers o patrons socials i sexuals oposats, que són els originadors del sexisme. El segon element –el masclisme- és una conseqüència del primer: feta aquella distribució de papers, els atribuïts a l’home són superiors als atribuïts a la dona. El tercer element consisteix a que tot allò que no sigui una conducta heterosexual es considerat anormal, antinatural i, per tant, és situat al marge, queda marginat de la societat. Aquesta ideologia dominant té uns aparells per transmetre-la: la família tradicional, patriarcal i monògama, cèl!lula de la formació social; l’escola, l’església, l’exèrcit i els mitjans de comunicació, que han anat perpetuant una generalitzada homofòbia.\nDes de l’Edicte de Milà (317), de l’emperador romà, Constantí I, l’església cristina emparada pel poder civil, deixà d’ésser perseguida i començà la seva repressió i persecució del paganisme, i la seva influència al costat del poder anar augmentant il!limitadament. A l’edat mitjana tota Europa era cristiana i tot allò que era delicte també era un pecat i el que era pecat també era un delicte. L’Església interpretà l’episodi bíblic de Sodoma com un fet de caràcter sexual, homosexual. És aleshores quan neixen els termes “sodomia” i “sodomític” per castigar el gaudi sexual obtingut per la via posterior (sigui amb persones del mateix sexe, de l’altre sexe, o amb animals). L’Estat dominava els cossos i l’Església les ments i amb la poderosa arma de l’excomunió i, més tard de la institució de la Inquisició, assolí un enorme poder, fins i tot, moltes vegades pel damunt del civil. A partir de la Revolució Francesa les coses començaren a canviar i en el Codi Penal de Napoleó ja foren excloses matèries de caràcter religiosomoral i tot el que fes tuf d’església. A partir d’aleshores, els senyors de la sotana negra foren substituïts pels de la bata blanca, que iniciaren tot un reguitzell de teories (morfològiques, endocrines, genètiques, neurològiques, etc) i és quan comença la psicologització i la psiquiatrització de la conducta homosexual per tal d’explicar el que era considerat com una desviació o aberració de la norma heterosexual. És en aquesta època quan neixen les identitats, les maneres de ser. Abans es punien unes activitats o conductes sexuals; després unes maneres de ser, de sentir-se. És el 1886 quan l’escriptor i patriota hongarès d’origen austríac, Karl Maria Kertbeny (en realitat es cognominava Benkert), va inventar la paraula “homosexualitat” per definir una manera de ser. Cal tenir en compte que hem d’esperar al 1990 per tal que la Organització Mundial de la Salut (OMS) exclogui l’homosexualitat de la “Classificació Estadística Internacional de Malalties i altres Problemes de Salut” publicat al DSM-IIIR (“Manual Diagnòstic i Estadístic dels Transtorns Mentals”).\nCom he dit més amunt, les primeres disposicions legals contra la conducta homosexual apareixen poc després de l’Edicte de Milà, però l’Església cristiana ja ho havia iniciat poc abans, així el concili d’Elvira (Iliberis), entre el 300 i el 324, al seu cànon 71, excomunica les pràctiques homosexuals privant de la comunió els que les practiquen, encara que estiguin en perill de mort, i el d’Ancire (actual Ankara), del 314, se’ls exclou de rebre els sagraments. La primera llei de caràcter secular va ser dictada, el 342, pels emperadors Constantí II i Constant I, castigant aquelles pràctiques amb greus penes. Valentinià II, el 390, va modificar la Lex Julia, d’August, contra els adúlters, i va castigar aquelles pràctiques amb la cremació en viu. Teodosi II, al seu Codi (435/38) va ordenar que els convictes d’aquelles pràctiques fossin cremats en públic, i Justinià I, atiat pels bisbes, va confirmar les anteriors disposicions en la Novel!la 77 (538) i en la 144 (544) en el seu famós Codi i en les Institucions, per tal de salvar l’Imperi –així ho creiad’un destí similar al de Sodoma. A la Hispània visigòtica, Alaric II (506) va manar que els condemnats per tals pràctiques sodomítiques també fossin cremats a la foguera i la Lex Visigothorum o Liber Judiciorum (642/649), una llei del rei Ègica, manava castrar-los i que, seguidament, fossin lliurats als bisbes per tal que els empresonessin o fessin penitència, i si fossin casats el vincle matrimonial quedava dissolt. El rei Recesvint, disposà que tot home, llec o eclesiàstic, que fos condemnat pel pecat sodomític, fos castrat i excomunicat, i al Concili de Toledo (693) hom condemnà els eclesiàstics sodomítics a la degradació i els llecs amb l’excomunió, de decalvació, la castració i el desterrament perpetu, després de rebre 100 assots a l’esquena.\nAl que avui és el Principat de Catalunya, des del període comtal es va aplicar el Liber Judiciorum fins el 1252, quan va començar a regir el dret comú, amb una gran influència del dret romà. Les “Ordinacions” de l’Orde Hospitaler, de 1204 disposaven que els sodomites fossin expulsats de l’ordre “sense misericòrdia”. Els “Costums de Tortosa” (s. XIII) establien que els enxampats en pràctiques sodomítiques podien ésser detinguts per qualsevol persona, no podien fer testament i se’ls tallava el coll. Les “Constitucions i altres drets de Catalunya” inclouen una pragmàtica de Felip I, a les corts de Montsó, del 1585, sobre els procediments de la Inquisició, per tal que els inquisidors del Sant Ofici tinguessin competència per jutjar els delictes de sodomia, conjuntament amb els jutges ordinaris, que les sentències fossin executades per la jurisdicció civil i els condemnats fossin cremats a la foguera i no enviats a galeres, com fins aleshores havia fet la Inquisició, perquè hom considerava que allò era un càstig molt lleu. Als Països Catalans els dos processos per sodomia més importants van ésser, el 1311, el del comte d’Empùries, Ponç V, i el de Pere Lluís Galceran de Borja i de Castre-Pinós, marquès de Navarrés i darrer mestre de l’orde de Montesa, germà consanguini de sant Francesc de Borja, el 1572. Amb la promulgació del primer Codi Penal de l’Estat espanyol, el 1822, molt influenciat pel Codi Penal francès del 1810, va desaparèixer tota referència a la sodomia o a les pràctiques sexuals entre homes, a excepció dels codis militars de l’Exèrcit i la Marina, refosos després en un de sol.\nAquesta actitud es va mantenir en les reformes posteriors del Codi Penal de 1848, 1850 i 1870. Tanmateix, en la reforma del 1928, en plena dictadura del general Primo de Rivera, va reaparèixer com a\ndelicte la comisión de actos contrarios al pudor con personas del mismo sexo, i en el delicte d’abusos deshonestos s’estableix una pena de presó més greu (el doble) si es feia amb persones del mateix sexe. En proclamar-se la II República, el Codi Penal va tornar a ésser reformat, el 1932, i aquestes figures delictives i aquestes discriminacions van ésser suprimides, cosa que es mantingué en les reformes de 1944 i 1963. La conducta homosexual, però, es castigava per l’article 431 del Codi Penal, que deia, el que de cualquier modo ofendiere el pudor o las buenas costumbres con hechos de grave escándalo o trascendencia incurrirá...., perquè els jutges i magistrats consideraven que qualsevol acte d’homosexualitat ja constituïa, per si mateix, un escàndol públic. Aquest delicte va desaparèixer del Codi el 1988.\nTambé, el Codi de Justícia Militar, de 1945, castigava amb les penes de sis mesos i un dia a sis anys de presó militar i la separació del servei, entre els delitos contra el honor militar, al militar que cometa actos deshonestos con individuos del mismo sexo. Aquest delicte va desaparèixer en la reforma del 1986. L’anomenada “Doctrina de la Defensa Social”, molt acceptada en els països de règims totalitaris, afirma que existeixen conductes que sense estar tipificades com a delictes, tanmateix denoten una perillositat per a la societat i es poden considerar predelictives. Per emparar la societat d’aquest perill i corregir els individus que les realitzessin, l’Estat espanyol, el 1933, va promulgar la “Llei de Taüls i Malfactors”, que va ésser modificada pel règim franquista el 1954, en el sentit d’incloure-hi que els homosexuals, podrien ésser declarats en estat perillós i sotmesos a mesures de seguretat. El 1970, aquesta llei fou suprimida i substituïda per la famosa Ley de Peligrosidad y Rehabilitación Social, que va imposar una sèrie d’absurdes “mesures de seguretat” per a la “rehabilitació” dels homosexuals, o sigui, per curar-los, per fer-los heterosexuals, “normals”. A tal efecte es van crear uns tribunals especials, amb uns jutges especials. Les mesures de seguretat, per reformar els homosexuals i per a llur compliment successiu, foren dues: 1ª) Internament (de 6 mesos a 5 anys) en un establiment de reeducació. Se’n van crear dos, un Huelva i l’altre a Badajoz. Un per als homosexuals de naixement o passius i l’altre per als que ho eren per vici o actius. Així ho entenia la psiquiatria franquista, gràcies als estudis del valencià Dr. Juan José López Ibor, principalment; 2ª) Prohibició (també de 6 mesos a 5 anys) de residir en el lloc o territori que decideixi el jutge o de visitar certs llocs o establiments públics, i estar sotmès a la vigilància de delegats. I com es convertien en “normals” els homosexuals tancats en aquells establiments?. Doncs molt senzill: mitjançant teràpies aversives (descàrregues elèctriques, vomitius, etc), el treball manual (com als camps de concentració nazis, on a l’entrada sempre hi havia un gran cartell que deia “El treball us fa lliures”), a base de fer parquets, cordes o sogues per a la Marina i pilotes de futbol. Increible!. Gràcies a les pressions i manifestacions del Moviment Gai, els homosexuals en van ésser exclosos per Llei de 26 de desembre de 1978, publicada al BOE del 11 de gener de 1979.\nLa importància que el tema de l’homosexualitat tenia per al règim franquista queda manifestada també en les Memòries anuals de la fiscalia del Tribunal Suprem, principalment en el període que ocupava aquest càrrec un altre valencià, Fernando Herrero Tejedor. En la del 1970, per exemple, deia el fiscal también como anunciábamos en Memorias anteriores, continua en linea ascendente el homosexualismo ¿Hasta dónde va a llegar esto?[...] el problema es grave; el uso de drogas, la libertad sexual,que, como proclama y bandera, esgrime hoy la juventud [...] las relaciones prematrimoniales; el bisexualismo híbrido marcusiano[sic]; la filosofía existencial; la haraganería y el cinismo en definitiva, han conducido a esta nueva juventud, de una fase extrema de contención sexual a la plena expansión sin limitaciones ni frenos morales. Consecuencia de ello, el cansancio, el hastío, el nihilismo sexual y, por contrapunto, la inversión sexual, como novedad primero, y como vicio después. Insisteix el fiscal Herrero Tejedor, en la Memoria del 1972: El homosexualismo es, también, una manifestación de conductas delictivas o peligrosas [...] señalamos su constante aumento, su relación frecuente con el problema de las drogas y las campañas, también frecuentes, para justificar el fenómeno, no solo desde el punto de vista médico, sino desde el punto de vista de la moral social, lo que se inserta en la peligrosa línea de erosión constante de las costumbres y valores, que nuestra sociedad está experimentando. En la Memoria del 1974, el fiscal s’aventura a marcar les causes que condueixen a una conducta tan peligrosa socialmente y tan nefasta para la salvación eterna [...], no se trata de un brote de delincuencia, sino que la homosexualidad es algo endémico que, si una acción enérgica por vía de represión, ejercitada por esta Fiscalía, había hecho retroceder a unos límites discretos en cuanto a su extensión y a su exterioridad, desde hace unos tres años, una serie de circunstancias, a las que somos ajenos, han hecho adquirir una virulencia y una difusión escandalosa. Si, la homosexualidad masculina – la femenina existe también, pero es más difícil de detectar- constituye una auténtica plaga, que reviste un carácter peligrosísimo. Evidentemente, la sodomía, bien por inclinación –los menos de los casos-, bien por vicio, provoca la repulsa, pero practicada entre mayores y dentro de la intimidad acampa extramuros del Derecho Penal; será una grave desviación o aberración sexual, más pertenece al ámbito del pecado...El discurs moralitzador del fiscal és molt més llarg i per a ell, el jovent d’aquella època està corrompido y acanallado. Per acabar i veure una mica la mentalitat d’aquella època en relació a l’homosexualitat, a la Memoria del 1975, mesos abans de la mort del dictador, deia el fiscal prescindiendo de los casos excepcionales de hermafroditismo, en su doble vertiente de hermafroditismo verdadero y del llamado “síndrome de feminización testicular”, los supuestos más frecuentes que se dan son: primero, la homosexualidad entre adultos, reciprocamente consentida, es decir, lo que se llama “pareja homosexual”; segundol, la homosexualidad con niños, que evidencia una grave peligrosidad social, sobre todo por lo que tiene de intromisión en la esfera de la libertad sexual ajena y por el riesgo que para una adecuada identificación sexual de los niños afectados puedan tales actos tener; tercero, la homosexualidad femenina, que los exàmens médicos legales efectuados en determinados expedientes han comprobado guarda conexión con ciertos aspectos de frigidez femenina; cuarto, homosexualidad de hombres casados, con las consecuencias tan graves para la vida familiar y social derivadas de la bisexualidad; quinto, la “pandilla homosexual”, con sus dos típicas manifestaciones de agrupación colectiva de homosexuales, en expresión de ruptura con la norma social y su protesta frente a lo que ellos entienden como una injusticia social que les afecta; y la pandilla homosexual de delincuentes que mantienen relaciones sexuales entre ellos e incluso con ciertos rasgos de jerarquía sexual; y sexto, la homosexualidad lucrativa, que guarda conexión con la prostitución masculina…\nCom hom pot veure, el tema de l’homosexualitat preocupava molt al\nrègim del dictador i en aquella època, ésser homosexual era viure en una constant agonia de por, de mala consciència, d’auto-odi, d’intranquil!litat i d’angoixa insuperable, que moltes vegades portava al suïcidi. Un homosexual, a més d’ésser un perillós social per a l’Estat i un corruptor de menors per definició, era un malat mental afectat d’una aberració sexual i d’una desviació de l’ “instint” per a la ciència, el pitjor dels pecadors, afectat d’un pecat contranatura que clama el cel, per a l’església, i l’escòria més rebutjada de la societat, per la majoria de la gent, fins a tal punt que hi havia mares que deien que preferien un fill mongòlic i criminal o assassí, que un fill marieta o un doneta, que havia abdicat de la seva condició de mascle.\nEstablerta la identitat homosexual i amb una presa de consciència assumida com a tal per part de molts homosexuals –homes i dones- es van començar a produir una sèrie de reaccions en relació a aquelles teories “científiques” que intentaven explicar el “fenòmen” de l’homosexualitat, i també com a reacció en front de les disposicions penals d’alguns països que tipificaven aquella conducta. Com a conseqüència, va néixer el discurs homosexual, emès pels propis interessats, des d’un punt de vista general o comú\n(Kertbeny), literari (Walt Whitman, Oscar Wilde, John Addington Symonds, Margaret Sanger, etc), científic (Magnus Hirschfeld, Karl Heinrich Ulrichs) i també polític (Edward Carpenter).\nTres han estat les fases d’un moviment per l’alliberament gai. La primera, fase uranista, perquè denominava els homosexuals, uranistes, va començar a Alemanya, el 1897, amb la Creació del “Comitè Científic i Humanitari” per Magnus Hirschfeld. Un dels seus primers objectius era l’abolició de l’article 175 del Codi Penal alemany (cosa que no fou aconseguida fins el 1969) i interessar els propis homosexuals en la lluita a favor de llurs drets. Posteriorment, ja en els anys 20, van aparèixer dues organitzacions més, la “Associació d’Amistat Alemanya” i la “Comunitat dels Especials”. La influència del moviment alemany s’estengué a Àustria, Suïssa, el Regne Unit, els Països Baixos, a França, Estats Units, etc. (a l’Estat espanyol, res). Amb l’adveniment de Hitler les coses van canviar. El 1933 un considerable grup de joves hitlerians van entrar a la seu del Comitè Científic i davant la seva seu van organitzar una gran foguera i van cremar tota la biblioteca i la documentació. Magnus Hirschfeld va haver d’exiliar-se a Niça. Entre 1933 i 1935 el moviment fou exterminat i un gran nombre d’homosexuals foren enviats als camps d’extermini nazis. Tanmateix, després del nazisme va sorgir una segona fase del moviment homosexual, denominada “fase homòfila”, mes aviat reformista i conservadora, configurada per diversos grups i publicacions com el Club Litéraire et Cientifique des Pays Latins (CLESPALA), amb la seva revista Arcadie, a França, Der Kreis, a Suïssa, el Cultur en Ontspannings Centrum, als Països Baixos, la International Homosexual World Organisation, a Dinamarca, i als Estats Units, malgrat les pressions del mccarthisme i del FBI van existir la Mattacine Society, amb la revista One, i les Daughters of Bilitis. La tercera fase (fase gai), revolucionària, del moviment, anomenat Moviment Gai, com hom pot veure, no sorgí del no res. S’inicià al Village de Nova York arran d’una batuda de la policia a un bar gai anomenat Stonewall Inn, el 28 de juny de 1969. Es el dia que els gais, homes i dones, de tot el món, celebren l’anomenat Gay Pride Day (Dia de l’Orgull Gai). Aquesta revolta s’estengué ràpidament al Canadà, Puerto Rico, Regne Unit, Austràlia, i per tota l’Europa Occidental, passant, poc més tard a la resta de països del món occidental i, finalment a Àsia i Àfrica.\nEL MOVIMENT GAI ALS PAÏSOS CATALANS\nQue jo sàpiga, abans del 1970, no hi va haver, als Països Catalans cap manifestació pública o grup organitzat interessat en l’alliberament dels homes i dones homosexals i en lluitar contra l’homofòbia. També desconec la influència al nostre país del “Comité Científic i Humanitari”, si és que n’hi va haver. La sola cosa que he pogut trobar és la comprovació del relat de Jean Genet al seu llibre Diario del ladrón (Planeta, Barcelona, 1976), quan feia de xaper (prostitut d’homes) pels carrers del Raval de Barcelona. Explica que a les vuit del matí, un grup d’uns trenta transvestits, que\ns’autodenominaven “Les Carolines”, vestits amb xals, mantellines i vestits de seda, sortint del Paral!lel i pel carrer Sant Pau van baixar per la Rambla i es van dirigir processionalment a una vespasiana situada davant la caserna de soldats que avui és el Museu Marítim, a les antigues drassanes reials, i que una bomba havia destruït arran dels davant la perplexitat de la gent, un ram de roses vermelles. La vespasiana era un lloc on lligaven els homosexuals, generalment amb soldats de la caserna veïna.\nA finals del 1969, va ésser presentat a les Corts franquistes l’avantprojecte de Ley sobre Peligrosidad y Rehabilitación Social (LPRS), elaborat pel magistrat català Antonio Sabater y Tomás, per tal de substituir la Llei de Taüls i Malfactors del 1933, modificada el 1954 per encabir-hi els homosexuals. Aquest avantprojecte establia que els homosexuals “pel simple fet de ser-ho eren un perill per a la societat”. Davant aquella barbaritat, que hagués considerat perillosos socials, Federico García Lorca, Luis Cernuda, Jacinto Benavente, Vicente Aleixandre, Juan Gil-Albert, etc, per centrar-nos només a l’Estat espanyol, un amic meu ja traspassat – Francesc Francino i Prunés- i jo, vam dir que allò no podia ser i que havíem de fer alguna cosa. Ambdós coneixíem els successos del Stonewall Inn de Nova York i que també als Fets de Maig, de París hi havien intervingut gais i lesbianes, manifestant-se públicament. Érem bastant ingenus i el primer que se’ns va ocórrer va ser escriure una carta –evidentment anònima i sense remitent- a grupo de homófilos españoles. També vam escriure, el 10 de febrer de 1970, una carta al director de la revista Mundo, signada per Alejandro del Río y Corteza (el meu segon nom i els dos cognoms traduïts al castellà), i també sense remitent, felicitant-lo perquè va ésser l’únic mitjà que, a l’editorial, va manifestar que aquell avantprojecte de llei era una barbaritat. El que vam fer Francesc i jo va ésser parlar amb amics i coneguts de Barcelona, que també estaven indignats amb aquella llei que hom volia promulgar. Un d’ells, que vivia a Madrid (Jaume Campmajó) em va adreçar al seu oncle Joan, un industrial de Sabadell, que també era homosexual, que em va dir que ens poséssim en contacte amb la revista Arcadie, a la qual ell estava subscrit. Ho vaig fer i amb Francesc vam anar a París el mes de gener i ens vam entrevistar amb el seu director, André Baudry, que ens va posar en contacte, entre d’altres, amb un subscriptor que vivia a Madrid. Es tractava de Rafael Rosillo, de la família propietària de l’Equitativa Rosillo, que escrivia articles a la revista amb el pseudònim de Juan García. Gràcies a l’ajut econòmic i moral que ens van donar Campmajó i Rosillo, vam comprar, amb nom fals, una multicopista de segona mà, que vaig instal!lar a la carbonera que cada pis on jo visc té al subterrani de la casa. Vam començar, amb molta prevenció i cura, a fer proselitisme entre amics i coneguts i a organitzar reunions.\nD’entrada vam adoptar el nom de Agrupación Homofila para la Integración Social (AGHOIS), nom que vam canviar molt poc després pel de Movimiento Español de Liberación Homosexual (MELH). Mentre es discutia a les Corts l’avantprojecte de llei, André Baudry, va enviar a tots els procuradors una sèrie de fullets i articles sobre homosexualitat. La premsa se’n va fer ressò i vam aconseguir la primera victòria: el paràgraf por el simple hecho de serlo (homosexuals) va ésser substituït per quienes cometan actos de homosexualidad, en plural, o sigui, que si eres enxampat una vegada no eres un perill per la societat, però dues si que ja ho eres. La LPRS fou aprovada el 5 d’agost de 1970 ipublicada al BOE el dia següent, i vam decidir editar clandestinament unamena de butlletí o circular per tal d’enviar-la als que s’atrevissin a fer-sesubscriptors (cosa molt difícil aleshores, per la por que tenia tothom a ésserdescobert per la família, les porteres o la policia) així com a intel!lectuals, periodistes, catedràtics, artistes i altres persones de mentalitat oberta. Comque ja havíem adoptat el nom de MELH vam donar al fanzine el nomd’AGHOIS, que ens semblava que podia recordar una paraula grega.Per tal que la policia no ho descobrís, els originals els fèiem a Rubí a la fàbrica del pare de Francesc, amb una màquina d’escriure vella amb un carro molt llarg, i després els passàvem per la multicopista. Un vegada acabada la feina, anàvem a Perpinyà –amb la por al cos en passar la frontera, tement que la policia ens registrés- i a l’oficina de correus els enviàvem a París, des d’on Baudry remetia els exemplars als subscriptors. El primer número va aparèixer el gener del 1972. En van sortir 18 números. Entre altres, hi van col!laborar –sempre amb pseudònim; el meu era Roger de Gaimon i el del Francesc, Mir Bellgai- l’actor Biel Moll, el director de teatre, Josep Anton Codina, Jaume Vidal Alcover, l’escriptor i cinèfil Enric Ripoll i Freixes i altres. A més de l’editorial, AGHOIS portava notícies de tota mena i articles sobre l’homosexualitat des del punt de vista històric, mèdic, religiós, jurídic, sociològic o polític, crítiques de cinema i teatre, biografies, bibliografia, etc.\nEl 1973, com que la policia i la interpol n’estaven al corrent, i el ministre d’afers exteriors (López Rodó) havia presentat una queixa al govern francès, André Baudry em va dir que no podien continuar els enviaments, perquè el prefecte de París li havia comunicat que si continuava fent-ho li tancarien el local de CLESPALA. Aprofitant, però, que vam participar, a París, a un congrés organitzat per Arcadie, sota el títol de L’homosexualité à visage decouvert, Michael Holm, un editor suec es va oferir a fer ell els enviaments des d’Estocolm. Davant l’amenaça de la policia, vam suprimir els diferents grups i només vam mantenir el que confeccionava el butlletí. Per tal de fer nous subscriptors, en un viatge a Nova York, vaig connectar amb Bruce Voeller, fundador del National Gay Task Force, i vam acordar que Arcadie, donaria l’adreça del NGTF per a tots els que volguessin subscriure’s a AGHOIS, i Bruce Voeller m’ho remetria a mi, però amb el nom de la meva àvia materna difunta. Tot per a més seguretat, doncs teníem molta por. El líder de la Comunidad del Orgullo Gay, de Puerto Rico, Rafael Cruet, ens va comunicar si volíem participar al First International Gay Rights Congress, que se celebraria a Edimburg el 19 de desembre de 1974. Ho vam fer i jo vaig llegir-hi un informe del MELH sobre la situació políticolegal dels homosexuals a l’Espanya de Franco (Armand de Fluvià: El moviment gai a la clandestinitat del franquisme, document Doc nº 47), que va ésser entusiàsticament rebut per tota l’audiència aplegada a la sala magna de la universitat. Vam tenir tant d’èxit que els líders de la CHE (Campaign for Homosexual Equality), la organització gay més important d’Anglaterra, ens van convidar a llegir el discurs de clausura de la seva conferència anual, que se celebraria a Sheffield el 25 d’agost de 1975; hi vam anar i hi vaig llegir un informe sobre “L’homosexualitat des del punt de vista de la ciència mèdica espanyola” (Armand de Fluvià: El moviment gai a la clandestinitat del franquisme, document Doc nº 49), que igualment fou molt aplaudit. També el 1975, i amb motiu del Gay Pride Day, vaig participar, a Nova York, ennom del MELH, al costat dels gais de Puerto Rico.\nEl 20 de novembre del 1975, amb la mort de Franco, va acabar la dictadura i va començar la transició. El MELH es va considerar dissolt i el mes de desembre el va substituir el “Front d’Alliberament Gai de Catalunya” (FAGC), que va iniciar un procés constituent i assembleari, que culminaria el 1977 amb l’Aprovació del “Manifest del FAGC”, que fou un model per a la resta de les organitzacions gais, que a partir d’aquell any, van anar apareixent a l’Estat espanyol. El FAGC distingia entre homosexual i gai; aquest era l’homosexual –home o dona- que es reconeixia com a tal, s’acceptava i lluitava pels seus drets. Avui dia aquesta diferència ja no existeix i el terme “gai” a passat a ésser un sinònim d’homosexual. L’abril del 1976 alguns del FAGC vam participar al “I Congrés sobre la Marginació Social”, organitzat, a Burjassot, pel jesuïta Antoni de Móra i de Móra, que tenia un grup anomenat Fraternidad Cristiana de la Amistad. Allí vam parlar amb alguns nois gais que hi assitien i els vam convèncer que formessin un grup. Així ho van fer i va néixer el “Front d’Alliberament Homosexual del País Valencià” (FAHPV). Un poc més tard es va presentar públicament a una coneguda llibreria de València amb la presència del poeta i escriptor Juan Gil-Albert. El FAHPV va dissoldre’s i va ésser substituït pel “Moviment d’Alliberament Gai del País Valencià” (MAG-PV), que el 1986 fou substituït pel Col!lectiu Lambda de Lesbianes, Gais i Transsexuals, que actualment és el més important del País Valencià. Al mes d’agost del 1976, també vaig anar a Mallorca i amb un grup d’amics de Palma es va constituir el “Front d’Alliberament Gai de les Illes” (FAGI), tanmateix no va tenir massa incidència social i va dissoldre’s per a ésser substituït, el 1991, pel col!lectiu “Ben Amics de les Illes Balears”, que encara funciona. El 2003 es va fundar a Andorra el col!lectiu de gais i lesbianes “Som com Som”. Al mes d’octubre del 1976, alguns del FAGC i alguns amics heterosexuals vam constituir una societat civil amb el nom de “Institut Lambda”. Així com el FAGC era l’organització política, activista i reivindicativa, amb els seus militants i simpatitzants (la majoria comunistes, socialistes, anarquistes, independentistes i liberals d’esquerra), l’Institut Lambda, amb els seus socis, era apolítica i tenia com a finalitat la normalització social del fet homosexual, ésser un centre d’informació, amb un gabinet jurídic i un de psicològic i un espai de lleure per aquells gais i lesbianes que no estaven interessats en militar al Moviment. El maig del 1977, i per iniciativa del FAGC, es va constituir a Barcelona, on havien concorregut militants d’altres organitzacions, la Coordinadora de Fronts d’Alliberament Homosexual de l’Estat Espanyol (COFLEEE), que aniria tenint reunions anuals a diferents ciutats de l’Estat.\nEl FAGC va tenir, des del començament, una molt bona relació amb tots els partits d’esquerra o progressistes i va assistir, amb la seva pancarta i essent sempre molt ben rebuts, a les primeres manifestacions per l’amnistia total, pel dret al divorci, per la majoria d’edat als 18 anys, per la Diada, pel Primer de maig, pel Dia de la dona i a la sindical contra l’atur, la crisi i la carestia de la vida. El dia 26 de juny de 1977 el FAGC va organitzar –sense permís del governador civil- la primera manifestació gai de l’Estat espanyol, amb participació de les feministes i de representants dels grups i partits polítics d’esquerra. Va acabar amb una forta càrrega de la policia, amb algun ferit i amb detencions. Aquell mateix dia, amb un altre company del FACG i amb pancarta, el vam representar, a Nova York a la gran desfilada del Gay Pride Day, que aquí li vam donar el nom de “Dia Internacional per a l’Alliberament Gai”. El desembre del mateix any vam organitzar una campanya contra la Llei de Perillositat i Rehabilitació Social, amb una enganxada de cartells per tota Barcelona, i el dia 2 vam celebrar –amb autorització- el primer míting gai de l’Estat, al cinema Niça, amb l’assistència d’unes 2000 persones i un intent dels ultres de torpedinar-lo. Dos dies després va tenir efecte la primera manifestació gai autoritzada, i sense cap incident, amb el recolzament de partits, sindicats i de nombroses organitzacions i entitats ciutadanes. El març del 1978, el grup de lesbianes del FAGC se’n va anar per integrar-se als col!lectius de les feministes i també es va produir una escissió per part d’un sector radical llibertari, que van formar la “Coordinadora de Col!lectius per l’Alliberament Gai” (CCAG) i van editar la revista “La Pluma” dedicada principalment a atacar el FAGC. No van durar més d’un any i mig. El mes de juny, el Govern Civil prohibeix la manifestació del Gay Pride i com a protesta un grup del FAGC ens vam tancar, en vaga de fam, a la parròquia de Sant Miquel del Port, a la Barceloneta. Tanmateix la manifestació es va fer amb la tolerància de la policia. El gener del 1979 quedà modificada la Llei de Perillositat i Rehabilitació Social en el sentit que els homosexuals en van ésser exclosos i el FAGC començà la seva segona companya, ara per la legalització dels col!lectius de gais i lesbianes. Tanmateix el govern espanyol denega la legalització i el FAGC interposà un recurs contra la denegació i el PSUC va fer una interpel·lació al Congrés dels Diputats, reclamant la legalització, que noseria aconseguida fins el 1981. Entre el 1978 i el 1980 el FAGC i l’Institut Lambda participen a l’Escola Jornades Catalanes d’Educació Sexual, a les IV Jornades Mediterrànies de Sexologia, a Barcelona, a la I Conferència anual de la International Gay Association a Amsterdam, i a la reunió de la International Gai Association a Brighton. Ambdues entitats també vam organitzar la II Conferència de l’Associació Internacional de Lesbianes i Gais (ILGA) a Santa Cristina d’Aro, el 1980. El 1986 es va crear la Comissió pro Casal de Gais i de Lesbianes de Barcelona que, el 1987, unint-se a l’Institut Lambda van formar el Casal Lambda. Des del principi, el FAGC es va organitzar en Grups d’Acció Territorial (GAT) que funcionaven per barris. N’hi va haver tretze a Barcelona i un al Vallès Oriental, un altre al Vallès Occidental i un al Maresme. Cada grup tenia un representant que assistia periòdicament a les reunions de la Comissió Coordinadora. Els militants dels GATS de cada barri es van presentar a la corresponent Associació de Veïns dient-los que així com hi havia una assemblea de joves i una de dones, volíem formar la de gais del barri i vam obtenir una molt bona acceptació. Vam arribar a actuar plegats els tres grups donant conferències i fent presentacions. El 1990 també es va constituir a Nacionalistes d’Esquerra una Assemblea de Gais, que va elaborar un programa sobre sexualitat amb la intenció de lluitar contra l’homofòbia. El Moviment Gai, doncs, vas arribar a incardinar-se en el teixit social del poble català, com ho havien fet el Moviment Feminista i el dels Ecologistes. Actualment hi ha o hi ha hagut col·lectius de gais i lesbianes a Girona, Lleida, Tarragona, Reus, Vic, Sabadell, Terrassa, Manresa, Badalona, Tortosa, etc. El 1994 vaig fer un arbre genealògic del Moviment Gai, publicat al número 15 de la revista del Casal Lambda on hom pot veure el desenvolupament dels diferents col!lectius, que pagaria la pena que fos actualitzat amb els nous col!lectius que han anat apareixent, com l’Associació d’Empreses per a Gais i Lesbianes (ACEGAL), Aemics, Associació de policies gais i lesbianes (GAYLESPOL), Associació de Musulmans Homosexuals (AMHO), Espai d’Acció Gai-Lesbià de Lleida i entorn (EAGLE).\nDins l’Institut Lambda es va crear també el Col!lectiu de Lesbianes per l’Alliberament (GLAL) i ja més tard, quan ja havia adoptat el nom de Casal Lambda, s’hi van originar el grup esportiu Panteres Grogues, i el grup humorístic The Chanclettes. Actualment, el Casal Lambda aixopluga dins el seu local l’Associació de Mares i Pares de\nGais i Lesbianes (AMPGIL), iniciada el 1994, i l’Associació de Famílies Lesbianes i Gais (FLG). El 1986, quatre militants del FAGC en van sortir i van crear la Coordinadora d’Iniciatives Gais (CIG), que, més tard s’ha convertit en la Coordinadora Gai-Lesbiana, que és una federació d’associacions entre les quals podem esmentar: l’Associació Cristiana de Gais i Lesbianes (ACGIL); Gais Positius; Grup d’Amics Gais, Lesbianes,Transsexuals i Bisexuals (GAG), Grup Jove de Gais i Lesbianes, Stop Sida, Associació Catalana per a la Integració d’homosexuals, bisexuals i transsexuals immigrants (ACATHI), Associació Grup Jove 1990, Bearcelona 2000, Brot Bord 2009, Fundació Enllaç, Gais i Lesbianes de l’Hospitalet (GL’h), Grup de Lesbianes de Girona, Joves per l’Alliberament Lésbic i Gai universitari (JALG), Grup de Lesbianes Feministes, Grup Lesbos 1994, Guerrilla Travolaka, Joves per l’alliberament Homosexual a Vilafranca del Penedès (JAHVA), Talcomsom, Associació Universitària Sinvergüenza, i Asociación de Discapacitados Gay. Cal també esmentar l’associació Projecte dels Noms. Del País Valencià podem esmentar el Col!lectiu de Lesbianes, Gais, Transsexuals i Bisexuals de La Safor (CLGS), el Col!lectiu Tal Qual de Castelló de la Plana, el club esportiu Samarucs València i l’Associació Juvenil l’Armari de les Terres de l’Ebre i el Maestrat Gaiebre, A les Illes poden esmentar també el grup Arco Iris, de lesbianes de les Illes Balears. Avui dia, després de les reformes dels codis civil i penal i l’aprovació, al Parlament espanyol, del matrimoni i l’adopció, els gais i les lesbianes hem esdevingut ciutadans de primera, sense cap mena de discriminació legal i ara la tasca del col!lectius és la lluita contra l’homofòbia, encara arrelada en les ments de molta gent. I en aquest sentit considerem que el més important és incidir sobre els mitjans de comunicació (principalment la TV) i sobre l’ensenyament a tots nivells, des de les bressoles fins a les universitats. (DIVERSIA, revista de la càtedra sobre diversitat social de la universitat pompeu fabra, núm3, juliol 2013


'Alcarràs', terra ferma, casa amada - L'independent de Gràcia\n'Alcarràs', terra ferma, casa amada\nDivendres, 13 de maig de 2022 - 06:25h\nFotograma amb els protagonistes d''Alcarràs', de Carla Simón | Cedida\nDesprés d’una pel·lícula tan bonica i preciosa com “Estiu 1993” (2017), Carla Simón acaba de fer allò impossible a Alcarràs. En aquest títol que al·ludeix directament a la població del Segrià del mateix nom, la cineasta no sols ha sabut mantenir-se en el molt bon nivell del seu anterior llargmetratge sinó que arriba a superar-se i n’assoleix l’excel·lència. Les bones sensacions que ha deixat el seu visionat, combinat amb el valuós guardó obtingut de l’Ós d’Or al Festival de Berlín, i el fet de tractar-se d’una pel·lícula catalana, rodada en català, amb accent oriental, no han fet més que augmentar-ne les expectatives.\nEl conflicte més visible, i que du als protagonistes a una cruïlla vital, és l’adaptació als nous temps\nLa història d’Alcarràs es focalitza en una família pagesa, els Solé, els quals es veuen forçats a deixar la terra i la casa després d’anys dedicant-se al conreu dels fruiters. Un descendent de l’antic propietari que els va cedir les terres a canvi d’un favor els anys de la Guerra Civil, sense cap contracte signat, reclama ara la legitimitat de la finca. El film de Simón cobrirà la decisiva i curta franja de temps entre la campanya de la collita de la fruita i la seva anunciada expulsió del tros.\nAlcarràs aborda, de fons, la problemàtica del camp, des de la propietat de la terra, la dura subsistència o l’abús dels proveïdors al fixar preus baixíssims de compra de la fruita. Però el conflicte més visible, i que du als Solé a una cruïlla vital, és el tema de l’adaptació als nous temps, simbolitzat en el negoci de les plaques solars com a alternativa a la vida pagesa. El problema entre allò vell i allò modern, el passat i el futur, la tradició i el progrés, reflecteix la polarització que tensa la vida de la família i, especialment, la del cap de família, Quimet (Jordi Pujol Dolcet). En aquesta incerta i decisiva travessia no hi ha espai pels discursos retòrics o l’èpica inflamada ja que preval, per damunt de tot, la dignitat i l’enteresa en un combat desigual contra el demà més immediat.\nUna de les grans virtuts del film de Simón és l’excepcional retrat de grup que du a terme. Això és pot copsar en la implicació familiar en la collita dels préssecs paraguaians, els àpats al tros o les escenes domèstiques i celebracions diverses. En aquest registre comunitari cal esmentar la rellevància del pes de les tradicions, les històries orals o les cançons. Una d’aquestes tonades, una cançó de pandero, autèntic leitmotiv del film, esdevé un moment emblemàtic, climàtic, amb trossos que encongeixen el cor en el context d’atzucac vital dels Solé, com la frase “terra ferma, casa amada”.\nAlcarràs du a terme una acurada i minuciosa radiografia d’un col·lectiu familiar travessat, també, per desavinences internes, com l’enfrontament entre pare i fill. Tenim un pare trasbalsat per tot plegat, nerviós, estressat, a qui qualsevol cosa el treu de polleguera. O la canalla, magistralment dirigida, corrents per tot arreu i ficant-se per qualsevol lloc, un món innocent i lliure, aliè als maldecaps dels grans. Aquí resulta sorprenent el talent de Carla Simón per tocar un fotimer d’històries creuades, amb línies dramàtiques solapades unes amb les altres, i fer alhora que tot flueixi sense entrebancs, perfectament integrat en un tot.\nL’aportació de Simón es nodreix també d’una tradició cinematogràfica. Es detecten ressons del cinema clàssic, com la filmografia fordiana, com aquella elegia de la família com a pal de paller d’un sentit de l’existència en moments cabdals de transformació social a Que verda era la meva vall (1941), fins i tot, aires de western i idees visuals d’un altre Ford, Centaures del desert (1956), amb el desplegament dels protagonistes en el pla i els enquadraments de grup. Però també es detecten influències procedents del cinema de la modernitat, com La ciénaga (2001, Lucrecia Martel), aquell retrat opressiu de la desintegració d’una família que es reuneix al voltant d’una piscina d’aigües estancades.\nL’art de Carla Simón reposa també en un element de gran rellevància, la seva mirada neta, gens invasora. Un estil transparent que fa que l’emoció brolli des de la simplicitat, la naturalitat. Allò meravellós i transcendental sorgeix de la veritat que transmeten els protagonistes i les situacions, una gran feina extreta del treball gens improvisat amb actors no professionals. Un conjunt d’elements substancials que conformen la mirada poètica de Carla Simón, el seu tret més característic i inconfusible.


Estratègia Europa 2020 (RIS3) - Universitat Autònoma de Barcelona - UAB Barcelona\nEn el marc de l’Estratègia Europa 2020 pren especial rellevància l’Estratègia d'Especialització Intel·ligent (RIS3). És tracta d'una agenda de transformació econòmica per donar suport a les regions, invertint en les prioritats i en les necessitats de desenvolupament basades en el coneixement. L'especialització intel·ligent implica per tant, la concreció d'una visió, la identificació d'avantatges competitius, la fixació de prioritats estratègiques i l’ús de polítiques intel·ligents per maximitzar el potencial de desenvolupament territorial. La lògica del procés rau és que es pressuposa que la concentració dels recursos limitats en un nombre limitat de activitats econòmiques prioritzades contribuirà a que aquestes siguin, o continuïn sent, competitives. A la pràctica, l’estratègia d’especialització intel·ligent constituirà una eina fonamental per ala distribució dels fons de cohesió 2014-2020 i serà una condició ex-ante per a que cada regió pugui ser beneficiària dels fons europeus destinats a recerca, desenvolupament tecnològic i a innovació.\nL'Estratègia d'especialització intel·ligent en recerca i innovació o RIS3 (Research and Innovation Smart Specialisation Strategy) de la Comissió Europea té com a objectiu que els estats membres i les regions de la Unió Europea (UE) identifiquin les especialitzacions de coneixement que millor encaixin amb el seu potencial d'innovació d'acord amb els seus recursos i capacitats.\nLa CE considera que, per fer una Europa més competitiva, és necessari que els diferents territoris intensifiquin la seva especialització d'acord amb els seus avantatges competitius, per tal que la reorientació intel·ligent dels seus sectors productius pugui donar resposta als reptes globals. Europa incentivarà la implementació de la RIS3 en els diferents territoris per al període 2013-2020.\nCatalunya ja ha posat en marxa el procés de disseny de la seva pròpia estratègia d'especialització intel·ligent, basada en les seves fortaleses específiques i focalitzada en activitats d'alt nivell d'innovació i valor afegit. En coherència amb això, Catalunya alinea la revisió del Pla de recerca i innovació vigent i el futur 2014-2020 d'acord amb les directrius de la RIS3.\nComunitat RIS3CAT Innoapat\nLa UAB és membre de la comunitat d'alimentació Innoapat.


Trump signa la imposició d'aranzels a les importacions d'acer i alumini - Diari de Girona\nEl fiscal Robert Mueller descobreix que el president nord-americà va preguntar a dos testimonis clau del cas de la ingerència russa sobre les converses que van tenir amb els investigadors\nTrump mostra la seva signatura en la polèmica nova norma . Leah Millis/reuters\nEl president dels Estats Units, Donald Trump, va anunciar la imposició d'aranzels d'un 25 per cent a les importacions d'acer i d'un deu per cent a les d'alumini, si bé ha exclòs de la mesura el Canadà i Mèxic. El mandatari nord-americà va descriure les pràctiques comercials en aquests mercats com «un assalt» als Estats Units, alhora que va defensar el trasllat d'empreses al país nord-americà. «Si no volen pagar impostos, portin la seva planta als Estats Units», va assenyalar, abans d'insistir que la producció nacional és necessària per raons de seguretat nacional. Així mateix, ha ofert exempcions als aranzels a l'acer i l'alumini als països que tractin Washington «amb justícia en comerciar», afegint pressió al Canadà i Mèxic, amb els quals els Estats Units renegocien el Tractat de Lliure Comerç d'Amèrica del Nord ( TCLAN).\nParal·lelament, el fiscal especial Robert Mueller, responsable d'analitzar la presumpta ingerència de Rússia a les eleccions nord-americanes de 2016, ha descobert que el president dels Estats Units va preguntar a dos testimonis clau sobre les converses que van tenir amb els investigadors, segons The New York Times.\nEls investigadors de Mueller coneixen almenys dues ocasions en què Trump va fer aquest tipus de preguntes. El president va preguntar al seu excap de Gabinet, Reince Priebus, si els investigadors havien estat «amables» durant la seva entrevista, segons dues persones familiaritzades amb la conversa.\nPer altra banda, Paul Manafort, l'excap de campanya de Trump, s'ha declarat innocent dels nous càrrecs presentats contra ell per frau bancari i falsedat en la declaració d'Hisenda. La nova tanda de càrrecs ha estat presentada pel fiscal especial Robert Mueller. Manafort havia estat acusat prèviament de dotze càrrecs federals, entre els quals hi ha el de conspiració contra els Estats Units i blanqueig de capitals.


Venturós Any Nou! - Parròquia de Centelles Venturós Any Nou!\nInici » Venturós Any Nou!\nVenturós Any Nou!\nPublicat al Dissabte, 28 de desembre de 2013\nQue aquests 365 dies que enguany escriuràs en el llibre de la teva vida,\ntinguin els colors vius i permanents de l’amistat, la pau i el benestar.\nQue el Senyor et beneeixi i et guardi; que el seu Esperit habiti\nen el teu cor i la teva intel·ligència,\nperquè sàpigues estimar de debò Déu\ni els homes i dones de la terra\ni, així, tinguis sempre el goig\nde sentir-te estimat.\nQue junts, puguem construir un món més humà\non no hi hagi ni odis, ni guerres, ni misèria;\nun món on només hi trobem solidaritat, comprensió i esperança.


IX Premi Juan Cervera d'Investigació sobre Arts Escèniques per la Infància i la Joventut - ttp\nFins al 24 de novembre, ASSITEJ España accepta projectes per al Premi Juan Cervera d’Investigació sobre Arts Escèniques per la Infància i la Joventut. L’objectiu és estimular i promoure la feina d’investigació, així com la generació de coneixement en l’àmbit del teatre per la infància i la joventut.\nPodran participar en el concurs aquelles obres que investiguin qüestions relacionades amb les arts escèniques per a nens, nenes o joves i que estiguin escrites en castellà. La temàtica és lliure, però no s’admeten propostes curriculars ni adaptacions. Es valorarà especialment els projectes que contemplin el desenvolupament d’un paradigma d’investigació amb una estructura metodològica ben diferenciada en les seves fases.\nEl termini romandrà obert fins al 24 de novembre. El material s’enviarà per correu electrònic a premios@assitej.net.\nPots consultar les bases en espanyol aquí. I en anglès aquí.


MÉS per Mallorca anuncia una nova etapa per al mallorquinisme d’esquerres - MÉS per Mallorca\nMÉS per Mallorca anuncia una nova etapa per al mallorquinisme d’esquerres\nLes Jornades de Pensament Cartografiant el futur encaminen el rearmament ideològic\nDurant tres mesos, MÉS per Mallorca ha duit a terme la segona fase de les Jornades de Pensament Cartografiant el futur. Aquesta etapa ha servit per desplegar a totes les agrupacions una sèrie de debats de caràcter ideològic. Centenars de militants de prop de quaranta agrupacions han participat, setmana rere setmana, a trobades virtuals on s’ha reflexionat sobre les idees del partit. Es pretenia així, marcar un full de ruta per rearmar ideològicament el partit ideològicament.\nEl coordinador de MÉS per Mallorca, Antoni Noguera, ha explicat que tot allò que s’ha extret dels debats “serà duit a aprovació per part de l’assemblea del partit”. L’objectiu és poder posar en pràctica unes línies mestres destinades a bastir “un nou mallorquinisme d’esquerres, del segle XXI”. Noguera ha posat en valor els pilars en els quals se sustentarà el projecte seran “el sobiranisme republicà, el feminisme, l’antifeixisme, l’ecologisme i la defensa de les classes populars el seu cos central”.