Revelacions: reis de l’Orient, dissidència i màgia escènica - El Temps de les Arts\nLeonardo da Vinci, Adoració dels reis d’Orient, v. 1481-1482, Galeria dels Uffizi, Florència\nRevelacions: reis de l’Orient, dissidència i màgia escènica\n05 gen. 2020 Rosa Alcoy\nPer regla general les Epifanies més elaborades converteixen el seguici dels reis en un cor que els va a ser fidel, que imita fins on pot la seva actuació. Amb una adhesió quasi rutinària fan més destacables els casos en què els servidors del monarques se n’allunyen, romanen marginats o fan cara de pocs amics. La implicació i seguiment de l’acció principal és quelcom polifacètic que pot sumar fidelitat o consentiment, indiferència, discrepància o dissidència. Només en algunes escenes els patges serveixen als seus senyors i es fan càrrec dels cavalls o els apropen uns presents que han estat traslladats a Betlem des de terres llunyanes.\nL’Adoració dels reis mags es va convertir des d’antic en una escena essencial, imprescindible en contextos cristians. Farcida de més i més contingències i qüestions, s’afermava sobre una arquitectura de pensament molt imaginativa que, rica de corol·laris, res tenia d’ingènua. L’Adoració dels mags va experimentar un èxit creixent perquè connectava amb el món que li era contemporani immillorablement. A partir d’una història coneguda d’antuvi —pactada en les seves versions actualitzades—, cada realitzador tenia el privilegi de seleccionar i redirigir un conjunt de motius integrats que, com escau als temes religiosos, superen el nivell dels fets per armar-se de segons sentits.\nPuc afirmar que l’acció dels reis abraça la realitat on s’instal·la, en un Europa que anirà consolidant el poder de les corones, encara que, com es veurà, no sigui aquesta la raó o l’única raó. A l’inici els reis són tots iguals, o molt semblants, poden ser tres o més, ho sabem, i arriben a un escenari on els espera la Mare de Déu i el Nen i, sovint, sant Josep, que de vegades és l’encarregat de desar els obsequis. La dimensió itinerant dels monarques es posa en relleu al mateix temps que es dilata l’arribada i es van fent paleses les seves edats. És molt clar en alguns frontals i taules catalans dels segles XII i XIII, com els d’Avià, Espinelves o Lluçà, molt clarament interrelacionats.\nReis d’Orient, detall de la taula d’altar d’Avià, MNAC, v. 1170-1180, Barcelona.\nA Avià els reis alcen els obsequis a l’uníson, damunt les mans cobertes pels mantells, i recorden els vells reis de la Terra, representats als saltiris, mentre caminen vers una gran Maiestas Mariae que intervé en l’episodi i és objecte de culte: ocupa el centre, participa de l’Epifania i és la titular de la taula. Així els fidels són convidats a imitar uns pròcers vistosos i poderosos, però petitons davant del Nen. Un tractament paral·lel al que s’acusa en alguns murals del cercle de Pedret o a Santa Maria de Taüll (MNAC). Gaspar, el més jove, Baltasar, d’edat mitjana, i Melcior, que arriba primer i té més anys, poden ser identificats amb inscripcions, com s’escau a les taules d’Avià o d’Espinelves. A la darrera Baltasar assenyala el destí, o l’estel, mentre el primer acota el cap, senyal de respecte que li lleva la corona, la qual romandrà singularment suspesa sota l’arc que aixopluga Melcior i que, més endavant, veurem dipositada a terra. L’Infant ha de ser adorat i reconegut rei del Cel pels que fan un viatge a Betlem que, en realitat, és un bitllet al Paradís. N’és una anticipació. Aquest capítol de la història cristiana s’incrusta en l’imaginari medieval pel seu contingut però també per la seva riquesa i potencial figuratiu. És un tema d’èxit, com ja he dit, i un repte que els grans artistes no defugiran. Els hi permetrà mostrar el seu geni i la màgia de l’instant: s’alliberi per sostenir la beutat amable de l’escena o s’endinsi per camins més difícils que prefiguren dificultats ulteriors: el conflicte entre l’Església i la Sinagoga i, sobretot, la bogeria dels que no volen ser de cap manera aprenents de reis mags.\nReis d’Orient, detall del Frontal d’Espinelves, v. 1180-1185, Museu Episcopal de Vic.\nLa delimitació narrativa estreta és despassada llargament i els calaixos secrets de la història tendeixen a obrir-se en brillants escenificacions en què el vessant anecdòtic és explorat a la recerca d’una la bellesa permanent, sigui la disposició de l’escenari sintètica o extensa. El recorregut arribarà a ser laberíntic entre tantes imatges i propostes que han de donar forma a les corones i vestimentes reials, a llurs posats àulics i al caràcter dels presents, sovint peces d’orfebreria impagable que s’acosten a l’espai reservat a la Mare i el Nen adobat tot amb un contorno amè, que pot donar sorpreses.\nAviat es voldrà reflectir fins de la psicologia dels protagonistes. Pesaran les mirades entre ells i l’espera de torn. Una tendència que ja ens impressiona des dels murals de la segona dècada del segle XIV que el taller de Giotto va pintar a la Basílica de sant Francesc d’Assís. Pot ser suficient observar els dos reis que es miren mentre esperen que un alter ego del Melcior del segle XII acabi de fer la primera ofrena. També em criden l’atenció els nimbes imponents, radiants i amb relleu, que envolten els caps santificats d’aquests reis de l’Orient. No cal dubtar que, malgrat la relació directa d’Assís amb el Papat, quelcom els lliga a aquells altres sobirans de l’Europa del segle XIV que recolzaven l’Orde dels frares mendicants.\nDos dels reis, detall de l’Adoració dels reis d’Orient, Transsepte de la Basílica inferior de sant Francesc d’Assís.\nLes escenografies dels mags del 1200 al segle XIV donen per molt a tota Europa, dins d’una matèria que va ser introduïda i revisada sobre uns fonaments alt medievals molt sòlids. En aquest breu recorregut consideraré també algunes de les notòries composicions dels segles següents. A l’entorn del 1400 l’episodi dels mags passa a ser un espectacle on s’internen les masses. L’escena més aviat privada, intima i encisadora en la seva contenció, continua visible en moltes manifestacions artístiques seguint la tradició en què escultors, pintors o miniaturistes havien fet propostes que integraven en el discurs el viatge dels reis, la seva trobada avançat el camí, el seu descans conjunt i l’Adoració que paradoxalment culmina però no clou el relat. La història continua i el tema s’eixampla encara amb la història d’Herodes i la seva voluntat d’assassinar el nounat. No em deturo massa per aquí, tampoc en les obres prèvies al 1400, però no seria just no evocar les notables creacions del segle XIII com ho és el pessebre d’Arnolfo di Cambio a Santa Maria la Maggiore de Roma, les Adoracions de les trones de Pisa i Siena afiliades a l’activitat de Nicola Pisano o, ja sobre el 1300, la trona de sant Andreu de Pistoia, signada per Giovanni Pisano, tot dient que la seva era millor que les del seu pare.\nÉs clar que les coses no arriben de cop i passar dels tres reis, sense gaire acompanyament, a definir un seguici que no s’acaba mai havia de ser un procés complex en que intervindiren molts caps. Es pot vincular per lògica a l’ambició, la importància i l’estabilitat de la mateixa escena. Lorenzo Monaco crea una filigrana cromàtica acida, representativa de l’art del 1400, en què la tendència a dilatar els marges de l’antic episodi és fa ben visible. Al capdamunt de la pala, els profetes i l’Anunciació dissenyen l’arribada del Messies, i els reis la constaten, la sostenen i la certifiquen en aquesta i en múltiples representacions d’un decorat en que cada vegada podem fer recompte de més actors, multiplicats com són els testimonis, siguin servidors, afeccionats o curiosos. No cal dir que alguns adopten un posat tafaner i poc convençut. Fixem-nos, a més, que entre els integrants de la cort es comencen a veure els personatges negres. De fet ja s’havien fet lloc en Epifanies del segle XIII i al mural d’Assís que acabem de comentar. Cada vegada seran més habituals fins construirse com una veritable prefigura del rei negre a l’Adoració de Lorenzo Monaco, Aquí cada efigie és un poema plàstic de primer ordre i cada indumentària una oració que el justifica. Els posats es diversifiquen i veurem barrets sospitosos, actituds de sorpresa o neguit, tot i que la compostura es manté estable i cada cosa sembla ser encara al seu lloc.\nLorenzo Monaco, Adoració dels reis d’Orient, v. 1420-1422, Galeria dels Uffizi, Florència.\nCom en el cas de Lorenzo, Gentile de Fabriano mantindrà la idea de la festivitat multitudinària i donarà un pas més ja que introduirà la diversitat de les besties que acompanyen al seguici ampliant un discurs que uns anys abans, i en un suport més privat, havien fet seu els Limbourg (o Limburg), a les Molt Riques Hores del duc de Berry. Podem veure un detall del refistolat univers dels mags de Gentile on la riquesa cromàtica es recolza en una visió cada vegada més profunda de les carnacions, les textures i els volums, que s’emmarca en el canviant context italià del segle XV. El món que reflecteix és local i universal alhora. El luxe manifest dels ors i les pells lluents i de colors creïbles dels cavalls, evolucionen des del primer terme vers el fons, que aborda també una llunyania ben nodrida. Una parella de micos damunt d’un possible dromedari, inquiet, posa l’accent exòtic i revela l’interès del pintor per la fauna que anima l’espectacle. Els guepards amansits van ser més qüestió dels Limburg tot i que aquí els felins o grans gats també es deixen entreveure al costat d’animals convencionalment domèstics. Seria interessant descriure aquest fastuós escenari que va ser objecte de les consideracions de Friederic Antal, en un llibre amb clars ancoratges sociològics: Florentine Painting and Its Social Background (1948), molt celebrat quan jo estudiava, on s’oposen el Gentile de la Pala Strozzi, com a home del tardogòtic, i el renaixentista i racional Massacio, per tal d’avaluar també el caràcter de les respectives clienteles.\nGentile de Fabriano, Adoració dels reis mags, v. 1423, Galeria dels Uffizi, Florència.\nComparar Gentile i Massacio encara ara resulta instructiu i permet advertir dos temperaments diferents interessats per qüestions plàstiques precises dins dels mons divergents del segle XV. Ara, tampoc no cal enganyar-se molt, el retorn a una certa austeritat que sembla proposar Massacio, hereu dels florentins i amb un punt neogiottesc, no serà secundat per tota la pintura italiana del Renaixement i veurem com les grans escenografies vinculades a l’Adoració dels mags, festa puntera a la capital toscana, triomfen amb fastuositat prolífica, sigui de la mà de Benozzo Gozzoli al Palazzo Medici Riccardi, o d’obres de Botticelli que reflecteixen un discurs en transformació que escau a períodes successius de la seva activitat.\nMassacio, Adoració dels reis d’Orient, v. 1426, Gemäldegalerie, Berlín.\nAbans d’abordar la creació d’algun d’aquests artistes, Mantegna ens ajuda a entendre que el punt de vista i l’òptica de l’objectiu són importants. Massacio proposava un discurs que no traeix el dels sarcòfags cristians més antics on la Mare de Déu, vista lateralment i amb el Nen a la falda, avisava uns homes amb barrets frigis. El concepte de l’espai no és el dels artistes tardoantics i tampoc el d’un Giotto o un Gentile, però la fórmula es manté com un esquema que facilita la natural arribada de la comitiva i el tancament del flanc esquerre amb el pessebre, on deixa clavats el bou i la mula amb una excepcional perspectiva sobre les besties, que arrodoneix la formula ideada per Giotto. Mantegna juga a un altra cosa i introdueix una fórmula que, aplicada també a altres episodis de la infància de Crist i apreciada per mestres del sud o del nord, consisteix en apropar les figures fins visionar un detall coherent però parcial de l’episodi. Només la criatura compareix sencera en braços de la Mare en una aproximació pictòrica que accentua l’anàlisi de les mirades i les expressions, i especula sobre les relacions entre els protagonistes.\nMantegna, Adoració dels reis d’Orient, v. 1497-1500, Getty Center, Los Angeles.\nEnvaït el primer terme, els caps ens atrauen per la seva volumètrica intensitat que canta el seu poder escultòric des de la sabiduria creadora de Mantegna. Botticelli farà quelcom de semblant amb els seus personatges sense negar-se el plaer d’esplaiar-se en l’espai circumdant, en visions que no abandonen les figures senceres. L’Adoració dels mags del Museu dels Uffizi, vers 1476, és famosa per integrar les figures de la família Medici: Cosimo de Medici, Piero i Giovanni. Els reis ja no són els antics reis són els nous governants que es retraten com a hereus directes del lloc i estatus dels antics savis d’Orient. Aquest somni s’havia bastit al llarg de l’Edat Mitjana en múltiples creacions àuliques, públiques i privades, que els reis emprarien en les seves celebracions i que feien de la festivitat de l’Epifania una objectiu estimat pels monarques europeus, motiu d’escenificacions en què els reis contemporanis esdevenien protagonistes amb el desig d’identificar-se amb els seus antics congèneres. Els governants i poderosos van aparèixer ben voluntariosos en l’instant d’equiparar-se o confondre’s amb els mags d’Orient. En aquest casos que ens conduirien fins al refinat Jean Fouquet, o en d’altres al món flamenc, el donant suplanta el rei i la cort assisteix a l’entrega d’unes ofrenes que es repetiran any rere any. En alguna ocasió, un posat sever o fiscalitzador farà evident la importància altament decisiva dels fets commemorats.\nSandro Botticelli, detall de l’Adoració dels reis de l’Orient, v. 1476, Museu dels Uffizi.\nAviat algú ens mirarà des de l’escenari pintat per convidar-nos a entendre l’escena abans de gaudir de llicència per passar a formar-ne part. Caldria saber que vol dir fer reverència davant del Nen, lligat a la Mare, sobre el fons de les grans pedres del Palau davídic. La mirada civilista i certament cortesa del gran, i seductor retratista, Botticelli, anirà mudant el perfil i l’entorn dels mags es transformarà per fer de la fabulosa audiència medicea una presència més temible i estranya, en què la violència de fets posteriors ja es pot respirar. Una violència que inspira la matança dels innocents entesa com a prefigura inequívoca del Calvari. Cal acostar-se a les darreres fases d’activitat de Botticelli per advertir aquestes impressions de malvolença atmosfèrica i desgavell ascendent. En tot cas, serà Leonardo qui s’encarregui de donar continuïtat a la idea per insinuar, amb elegància immensa, la presència innoble del dubte i del mal a l’entorn de l’Infant. Poc a poc la societat queda ben dividida entre els que li volen bé i els que el voldrien veure mort. La tensió dramàtica també va ser explorada per Bosch en intensos els trajectes pictòrics que ens porten de les Epifanies a les Passions. Pieter Bruegel queda lluny de Leonardo, per geografia i tradició, però pot agafar el relleu ja que la seva mirada sobre l’Epifania és encara més brutal i atípica, xopa d’una intensitat greu que commou l’escenari. Les ingenuïtats festives es deixen per als pessebres destinats als infants.\nPieter Bruegel el Vell, Adoració dels reis d’Orient, 1564, National Gallery, Londres.\nEn el seu Tríptic de l’Epifania del Museu del Prado, Bosch havia capturat el tema de forma summament original creant la imatge de l’anomenat quart rei. Al meu criteri un servent infidel i foll, antagònic, que contravé les virtuts dels monarques. En paral·lel, a les ales del conjunt, aprofitava per remarcar l’adhesió i fe dels donants, veritables aprenents dels reis mags. Bruegel el Vell veurà el tema d’una altra manera, tot i les seves afinitats innegables amb Bosch. Al igual que el pintor de Den Bosch crea grups que semblen assistir a l’Adoració amb astorament, sense entendre massa bé que fan els tres reis, però va una mica més enllà i situa al fons soldats armats fins a les dents que, amb un arsenal de destrals i martells, combinats amb llances, fan por. És un cor poc agradós que crea una barrera a la rereguarda de la imatge i que ens connecta amb el període de greus conflictes que es va viure als Països Baixos. Al mateix temps es fa avinent la idea de la Passió de Crist o, com a mínim, el moment de la seva Captura a l’Hort de les oliveres. Cada fragment de la pintura ajuda a fer del conjunt una obra genial en la qual, com en la dels grans artistes anteriors, no cal canviar res. Tot ha encaixat amb la màgia epifànica gràcies a les reveladores cadències pictòriques que desvelen continguts volguts per al tema. No es pot dir que els reis segueixin en aquesta obra de Bruegel els canons de bellesa habitual però la força del seus gestos i de les seves posicions els converteixen en figures tangibles i plàsticament extraordinàries, malgrat no trobar-se exemptes d’una estranya agror que, com permet apreciar un sintètic repertori visual, rarament va captivar els rostres dels reis de l’Orient.\nLes testes dels reis, composició amb diverses obres dels segles XII al XVII, catalanes i foranes\nEs podria concloure amb la imatge d’un rei negre que, com els de Hugo van der Goes o Bosch, ajudés a fer la genealogia del de Bruegel, seria un rei pintat, encara que parléssim d’escultura, extensible a altres variants indígenes del tercer rei que arribaran encara més tard. Tanmateix, tancaré al·ludint a les reines de l’Epifania, un tema que tinc pendent desenvolupar des de fa anys. La reina, de fet li escau el singular, no pot ser altra que la Mare de Deu de l’Anuncició o l’Adoració dels mags. La fórmula va ser minoritària i rara en contextos italians, però es va fer espai en el món septentrional. Per irradiació d’aquests models en tenim casos a Catalunya, també en el marc penínsular i insular, però els models primordials són als ivoris i les il·lustracions de Jean Pucelle i Jean Le Noir, amb els seus precedents i un radi d’influència amplíssim als primers segles del gòtic. Més endavant la figura de Maria coronada serà pintada, dolça i afable, per Stephan Lochner que, amant de l’orfebreria i les teles riques i dotat com pocs d’un estil absorbit per la suavitat, rep l’encàrrec de pintar el retaule dels sants patrons de Colònia, que centra l’Adoració dels reis. A la catedral de Colònia, segons es diu, es conservarien les relíquies dels tres monarques orientals. Davant de Lochner no es pot defugir l’al·lusió als Limburg, pioners en la millora de l’espectable que desbordarà les epifanies de Lorenzo Monaco o Gentile da Fabriano, però reticents a coronar la Verge.\nStephan Lochner, Detall de l’Adoració dels reis d’Orient, v. 1446-1448, catedral de Colònia.\nEn la taula alemana, la reina del Cel es envoltada per àngels una mica encongits. S’apropia d’una corona fantàstica que engalana una testa amb transcendència artística. La seva corona és un objecte de configuració equivalent al que ostenta el Déu Pare del Naixement de les més famoses Hores del Duc de Berry. Casualitat o no, l’enfervoriment profà d’aquesta cort celestial desbloqueja un luxe imperial desmesurat, colossal en molts aspectes, que més aviat o més tard també trobarà el seu fre. Tanmateix, Lochner aprofita el patrocini dels sants i les santes per fer de tots ells els millors aliats dels reis.\nLa tradició de la reina coronada es retrobarà en alguns vitralls i taules i al retaule d’alabastre de l’altar major de la Seo de Saragossa, un conjunt que compta amb una extensa monografia de M. Carmen Lacarra, on s’assenyala que la policromia era un bell mantell a relacionar, com a mínim en part, amb una intervenció documentada del gran Bartolomé Bermejo. La procedència del Mestre Hans de Suàbia, escultor que donaria continuïtat a l’obra que deixà incompleta el català Pere Joan, ens explica algunes de les magnituds iconogràfiques que engalanen, una vegada més, el màgic repertori de l’Adoració dels mags. Retorna el to agradós i cerimonial, la sol·licitud dels membres del seguici, que també podria recuperarse, al igual que el protagonisme de l’estel, al retaule de l’Epifania que, als anys seixanta del segle XV, Pere de Portugal, el Conestable, va encarregar a Jaume Huguet.\nMestre Hans de Suabia (Hans Pieter Danzer), Adoració dels reis d’Orient, v. 1467-1473, retaule major de la Seo de Saragossa\nEls mags conviden a la seva festa: volen que els seguim fins Betlem i desbrossar-nos el camí al Paradís. Per seduir-nos vesteixen ricament, s’envolten de filigranes àuries i cuiden l’actitud i uns rostres que cerquen la diversitat i que, siguin jovenívols, envellits, negres o blancs, ens procuren el goig d’un moment efímer. Ja arribarà la Pasqua, semblen dir, gaudim ara de l’instant. Un consell que podem aprofitar, en essència, per assaborir la bellesa d’unes obres que empren colors, volums i textures, per adquirir gruix i pes específic i que, a més, atesa la interessant hegemonia del tema, es van reproduir amb creuaments fructuosos i constants que atorgaven gran poder als seus miratges. A la fi, la univocitat de l’Epifania és un vell ideal carregat d’alternatives, dissidències i altercats, on també pul·lulen i habiten personatges emmascarats, filibusters i malandrins autèntics.


Reflexió | Sostenible\nEnginyera de Camins, Canals i Ports. Cofundadora de les Young IT Girls.\nConsultor energètic. CEO a Estudi Ramon Folch i Associats, S.L\nAra, apujar els impostos als carburants\nProducció d’energia renovable local. El lideratge dels alcaldes\nLa nova directiva elèctrica europea deixa clar que els ciutadans tenen dret a generar, consumir, emmagatzemar i compartir l’energia, és a dir, poden participar en el mercat elèctric, igual que avui ho fan les grans elèctriques. Per a facilitar-ho cal que es garanteixin els drets a les comunitats energètiques per part dels Estat i les regions. Més del 70% de l’energia renovable d’Alemanya és propietat dels ciutadans, molt sovint mitjançant comunitats energètiques, per tant, és possible.\n“El manifest per renaturalitzar la vida humana és una crida a recuperar la nostra essència i madurar com a espècie”\nEl canvi d’època, el canvi que molts esperen però que ningú sap com serà, s’haurà de basar en la superació de l’antropocentrisme i en l’adveniment d’un biocentrisme, és a dir, d’un pensament fonamentat en la vida. L’Institut de Ciències Biomimètiques crida la societat a sumar-se al seu manifest per a la renaturalització de la vida humana. Parlem amb Pere Monràs i Jordi Carrasco, per entre la biomimètica i el marc conceptual que ens ofereix per la nova civilització.\nIrene Quintans: “Els infants han de poder anar a l’escola caminant amb seguretat i alegria”\nEls camins escolars poden ser un espai per córrer, jugar i aprendre. Així ho explica Irene Quintans, planificadora urbana que ha desenvolupat nombrosos projectes urbans arreu del món, d’entre els quals hi ha els camins escolars. Es tracta d’uns espais urbans que sovint passen desapercebuts, però que poden ser la solució de grans problemes actuals de la infància, com la diabetis infantil o el TDAH. Quintans va donar una classe magistral en el curs ‘Disseny i planificació de camins escolars’ el passat dilluns 11 de març, en marc del Programa de Formació Continuada de la Diputació de Barcelona.\n“La implicació de la ciutadania és vital per a que funcioni el Pacte d’Alcaldes”\nEl Pacte dels Alcaldes i Alcaldesses pel Clima i l'Energia ha estat sens dubte la iniciativa europea més exitosa a l’hora d’involucrar les autoritats Locals i la seva ciutadania en la lluita contra el canvi climàtic. Hem volgut parlar sobre aquest moviment, que involucra a Barcelona més de 250 ciutats i pobles, amb Valentí Junyent, Diputat Delegat d’Espais Naturals i Medi Ambient de la Diputació de Barcelona i President de la Xarxa de Ciutats i Pobles cap a la Sostenibilitat, en el marc del Fòrum de Medi Ambient i Món Local, i en un moment que el Pacte compleix 10 anys.\nPolítiques de consum (I): de la defensa dels drets al consum conscient\nToni Lodeiro engega per a Sostenible.cat una sèrie d´articles per aprofundir en el cas de les polítiques públiques de consum, especialment en les impulsades des de les àrees de les administracions amb competències en matèria de consum. En aquest primer text ens explica “d´on venen i a on van” les polítiques de consum.\nLa llúdriga retorna al Besòs i arriba a les portes de Barcelona\nEl 2014 els naturalistes van començar a trobar-ne indicis al tram més baix del riu Besòs, fins que hi va haver el primer albirament directe a la zona de Montcada i Reixac, el desembre del 2014. Des d’aleshores s’ha anat constatant la presència de la llúdriga en aquest sector amb nous albiraments.\nMiquel Porta:"Els tòxics ambientals acaben amb la vida de la gent"\nA Catalunya s’han detectat una mitjana d’11 components tòxics per persona.Vivim rodejats de contaminants que en poden fer emmalaltir. Així ho explica el doctor Miquel Porta, catedràtic de medicina preventiva i salut pública de la Universitat Autònoma de Barcelona i autor del llibre "Vive más y mejor.\nJoan Manel Riera és biòleg, responsable de l’Escola de Natura del Corredor i membre de la Societat Catalana d'Educació Ambiental. Ha estat entrevistat per Anna Parisi, per a la Xarxa de Voluntariat Ambiental de Catalunya arrel de la celebració el 26 de gener del Dia Mundial de l'Educació Ambiental. La Societat Catalana d'Educació Ambiental és una entitat de segon nivell que agrupa tres centenars de socis i sòcies, al voltant de 25 entitats i la resta particulars. Va néixer com a xarxa per compartir estratègies i recursos, i al llarg d'aquests anys han creat llibres de referència i paquets educatius dedicats a l'educació formal o a l'àmbit del lleure.


La nostra ciutat ha sigut la que més vots ha rebut de totes les categories amb un 86% dels vots\nEnviat per Redacció Muntanyes en 17 de setembre de 2020.\nTags: Ciència, Innovació, Red Innpulso\nLa Xarxa Impuls ha triat al seu Consell Rector, que és l’òrgan executiu que exerceix la representació, direcció i administració d’acord amb les disposicions i directives del ple.\nAquest consell està integrat per nou ajuntaments que representen les tres modalitats que existeixen de Ciutats de la Ciència i la Innovació atorgada pel Ministeri. Han de ser ciutats de menys de 20.000 habitants, d’entre 20.000 i 100.000, i de més de 100.000 habitants.\nTambé formen part la Presidència de la Xarxa, els dos Vicepresidents i el representant de la Federació Espanyola de Municipis i Províncies.\nAlcoi ha format part del Consell Rector durant els últims quatre anys, i en aquesta votació ha presentat altra vegada la seua candidatura per a renovar la seua presència dins d’aquest òrgan.\nLa resta de municipis han confiat en la nostra ciutat i l’han situat amb els municipis de Barakaldo, Valladolid, Castelló de la Plana, Sant Boi, Aranda del Duero, Salinas, Ejea de los Caballeros i Villamayor, en el Consell Rector que estarà presidit per Ermua i Viladecans.\nAlcoi va obtenir el reconeixement de Ciutat de la Ciència i la Innovació per part del Ministeri en 2011.\nToni Francés, alcalde de la localitat, ha estat present en Madrid per a defensar la candidatura de la ciutat, i s’ha mostrat satisfet per la confiança que han depositat les ciutats innovadores d’Espanya i ha declarat que: “Agraïm la confiança a tots els municipis, ja que Alcoi ha sigut la ciutat més votada en totes les categories. És important que Alcoi siga present en els òrgans de direcció de la Red Innpulso per a poder seguir impulsant, amb més força, els projectes innovadors de la ciutat, poder compartir experiències i col·laborar amb altres ciutats així com facilitar el nostre accés a fons nacionals i europeus“.\nLa Xarxa Impuls és un fòrum de trobada i de definició de polítiques locals innovadores. També es comparteixen experiències i projectes format per les ciutats que han obtingut el reconeixement del Ministeri de Ciència i Innovació.\nActualment la formen un total de 72 municipis de tot el país.\nAmb aquesta xarxa es potència la col·laboració entre ajuntaments, i, actualment és un agent de promoció de polítiques innovadores, com la compra pública d’innovació, el suport a les pimes i els emprenedors i la definició de criteris d’innovació, promovent i donant suport a la participació en projectes europeus.\nRobòtica per a xiquets en l’Àgora\nRafa Climent destaca a les indústries innovadores de la Comunitat


L'HORT I EL CAMP>Verdura>Romanescu en conversió\nInici L'HORT I EL CAMP > Verdura >Romanescu en conversió\nRomanescu en conversió\nCodi del producte: 49\nEl romanesco és una planta comestible de l'espècie de la col. Es tracta d'un híbrid entre el bròquil i el bròcoli. Sembla una coliflor, però de color verd brillant i amb els meristemes de la inflorescència que adopten la forma d'una espiral logarítmica. És un clar exemple de geometria fractal que podem trobar a la natura. En tenir una textura més suau que les coliflors, el romanesco és ideal per menjar-se'l també cru en amanida.\nEls beneficis del consum de romanesco:\nLes dues propietats principals del romanesco són:\n- Antioxidant: Els elements fotoquímics de la seva composició, com betacarotè, indoles i isotiocianat, ho tornen recomanable per a la prevenció de malalties degeneratives i per a l'estímul del sistema immune. Aquesta característica també promou la formació d'enzims que eliminen les toxines.\n- Aprimant: El que el fa un element clau en les dietes d'aprimament és el seu baix valor energètic i propietats diürètiques, en comparació amb la gran aportació de vitamines i minerals que posseeix aquesta verdura.\nEn la mateixa línia, el poder antioxidant i les aportacions nutritives amb baix poder calòric, el fan un aliment que contribueix a:\n- Enfortir el sistema immune, per l'acció dels folats que participen en la formació d'anticossos del sistema immunològic.\n- Facilitar l'eliminació de deixalles i evitar la retenció de líquids, ja que més del 90% del romanesco és aigua.\n- Afavorir el trànsit intestinal, amb l'aportació de fibres i les vitamines del grup B que col·labora en el funcionament del sistema digestiu.\n- Millorar l'aspecte de la pell, amb la contribució, entre d'altres, de les vitamines del grup B, que es relaciona amb la producció d'anticossos i glòbuls vermells, així com amb la producció d'energia i el manteniment del teixit epitelial de les mucoses i el bon estat de la pell.\n- Mantenir estables els nivells de sucre en sang (glucèmia).\n- Prevenir l'osteoporosi i millorar la salut dels ossos, per l'acció d'àcid fòlic o B9 que intervé en la formació de col·lagen, ossos, dents i glòbuls vermells, afavorint l'absorció de ferro.\n- Millorar les capacitats cognitives (entre les quals es troben la memòria, l'aprenentatge o el llenguatge) i prevenir el seu deteriorament. L'aportació de vitamines és important per metabolitzar els hidrats de carboni, de manera que el baix contingut d'aquests en el romanesco contribueix a millorar el metabolisme i evitar alteracions neurològiques i psíquiques (com el cansament, la pèrdua de concentració, irritabilitat o depressió).\n- Contribueix a prevenir el cáncer.


23 colles i 1.300 persones desfilaran aquest dissabte a la Rua de Carrosses i Comparses "El Carnaval dels Carnavals" de Platja d'Aro - Diari digital de Ràdio Platja d'Aro\n23 colles i 1.300 persones desfilaran aquest dissabte a la Rua de Carrosses i Comparses “El Carnaval dels Carnavals” de Platja d’Aro\nEs podran veure algunes de les colles més premiades en el Carnaval d’hivern\nLa desfilada començarà a les cinc de la tarda i farà el mateix recorregut de la rua d’hivern.\nEstà prevista la participació de 23 colles d’una desena de municipis gironins i unes 1.300 persones desfilant. Desfilaran les colles més premiades en els Carnavals d’hivern, les colles locals i, fins i tot, alguna colla que no va desfilar en el municipi en el Carnaval del mes de febrer.\nRecordem que només participen en la rua d’aquest dissabte les colles convidades pel municipi i que van aconseguir situar-se entre les més premiades a les desfilades hivernals. Per aquesta raó, la desfilada es promociona sota el títol “El Carnaval dels Carnavals”.\nLa rua també és concurs i hi ha més de 8.000 euros en joc, distribuïts en diversos premis. A banda, cada colla també rep una subvenció.\nAl final del recorregut i un cop s’acabi la desfilada, a la Plaça dels Estanys, hi haurà el lliurament de premis i un ball amenitzat amb l’Orquestra Girasol.\nPrevious Previous post: Les platges de Castell-Platja d’Aro, la Policia Local, l’Oficina de Turisme i diversos establiments del poble renoven el Distintiu de Qualitat Turística en Destinació\nNext Next post: 208 esportistes de 28 països participen a Platja d’Aro en el 42è Open Internacional d’Espanya de Junior i Cadet de Tennis de Taula (SYOC)


Majoral vol potenciar “l’esport per a tothom” a Sant Julià - Altaveu el diari digital d'Andorra\nMajoral vol potenciar “l’esport per a tothom” a Sant Julià\nEl candidat a cònsol major de Terceravia també defensa que cal reactivar el parc del Senzill i el del Prat Gran com a espais per a la pràctica d’activitat física\n04/12/2019 (16:00 CET)\nEls candidats de Terceravia UL davant el centre esportiu.\nEl candidat de Terceravia Unió Laurediana a cònsol major de Sant Julià, Josep Majoral, ha desgranat les propostes de la formació en matèria esportiva, centrades específicament a fomentar la pràctica per a tots els ciutadans. Des del comú, ha assegurat, es buscaran nous espais, en cas que la llista surti guanyadora en els comicis del dia 15.\nMajoral ha volgut posar en relleu que l’activitat física i l'esport són molt importants per a la salut i la qualitat de vida dels lauredians. Per això, es vol “fomentar la pràctica per a tothom” i això passa, ha manifestat, per la recerca de nous espais on es pugui fer. Per això, “es buscaran convenis amb institucions i particulars”.\nEntre altres propostes, el programa de Terceravia inclou la reactivació de dos espais ja existents, com ara els parcs del Senzill i el Prat Gran. La voluntat és que siguin “inclusius” i “aptes” per a tothom.\nEl candidat a cònsol major també vol “potenciar la pràctica de nous esports a la parròquia”. Al mateix temps, defensa que s’ha de trobar el suport necessari perquè el Nòrdic Esquí Club la Rabassa Naturlandia sigui “un referent nacional i internacional”.


Joc Un contra tots Online. Jugar gratis\nJoc Un contra tots\nJuga el joc Un contra tots En línia:\nDescripció del joc Un contra tots\nUn interessant joc en què tot és molt simple i pintat alhora molt enginyosa. Un bon caminant on no es pot simplement córrer, sinó també muntar en un tanc i molt més. . Juga el joc Un contra tots en línia.\nCaracterístiques tècniques del joc Un contra tots\nJoc Un contra tots ha afegit: 03.12.2010\nEl joc es juga: 10282 vegades\nClassificació de joc: 3.82 terme 5 (33 estimacions)\nEls jocs com el joc Un contra tots\nDescàrrega del joc Un contra tots\nInsereix el joc Un contra tots a la seva pàgina web:\nPer inserir el joc Un contra tots a la seva pàgina web, copieu el codi i enganxeu-lo al codi HTML del vostre lloc. A més, si t'agrada el joc Un contra tots, copiar i enviar l'enllaç a un amic o els teus amics, compartir el joc amb el món!\nAmb el joc Un contra tots, també va jugar al joc:


Un cel ple de brases: d’agost 2009\nSol de colors\nUn Sol eclipsat vist a traves del filtre de les ulleres ennegrides.\nPublicat per Òscar Morata a 5:00 2 comentaris:\nFa gairebé tres mesos que vaig anar a Kenting, per la reunió anual de la Societat Astronòmica de Taiwan (o República de la Xina). Uns dies esgotadors abans d'anar-hi, dormint poc per acabar coses, i també en anar-hi, entre el viatge i l'estada, amb més poques hores de son acompanyades per un petit mal de queixal. Potser per això, mai no em vaig posar una estona per pujar les fotos.\nTambé és cert, que no vam tenir massa temps per fer turisme, de dia, apart de visitar l'aquari del Museu Nacional de Biologia Marina, en l'edifici del qual tenia lloc la reunió. Impressionant, amb ratlles, taurons, meduses, un tauró balena, tota mena d'animalons i plantes\ni també pingüins.\nKenting, que vaig veure més de nit que de dia, està situada a la punta sud de l'illa de Taiwan i s'assembla a tantes poblacions turístiques de la costa amb molta gent en calça curta i tot de botigues i establiments amb llums cridaners i música ensordidora. Una nit, però, vaig poder veure parts del cel austral que no havia pogut veure mai abans. Una nit potser premonitòria. Ara, després de tot el que ha passat, tinc un sentiment ambivalent quan penso en aquells dies.\nPublicat per Òscar Morata a 16:47 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: feina, natura, Taiwan, viatges\nQuan m'han preguntat per què no he mirat de canviar-me d'apartament i així, segons alguns, conèixer altres parts de Taipei, un argument de pes, a més de la distància a la feina i les bones comunicacions de l'apartament on ara estic, és que la propietària ha estat sempre molt (massa) amable. Des de donar-me menjar en alguna data assenyalada o portar-me un pot de té Oolong a, avui, fer portar-me un aparell de televisió nou, que els han regalat i que no els cap a casa.\nI és un bon trasto, tot sigui dit. No és que faci massa ús de la tele, la veritat, però crec que aquesta no tindrà les pujades i baixades de so sobtades que tenia l'anterior.\nPublicat per Òscar Morata a 15:59 Cap comentari:\nZebra i gos\nUna matinada de mitjans del mes de maig proppassat, tornava caminant d'una sessió d'observació envoltat d'una pau estranya per aquesta ciutat frenètica.\nAlgú altre també estava gaudint de la tranquil·litat.\nEtiquetes de comentaris: fotos, per Taipei\nJa fa més de dos mesos que hi vaig pujar, però aprofitant que hi penso, hi poso unes fotos que vaig fer dalt del Taipei 101 a principis del mes de juny. Hi vaig anar amb alguns dels visitants que van venir a Taipei per la conferència del juny. Era el meu primer cop i tampoc no es pot dir que la vista fos extraordinària, perquè la visibilitat cap a l'horitzó era més aviat pobre. Tot i així, vaig poder reconèixer els dos edificis de la feina, el campus de Taida ben gran i veure des de tan amunt Taipei.\nI gaudir de la posta de Sol una mica emboirada\nTot i ser, encara, l'edifici més alt del món, crec que el mirador no és el més alt. Això sí, poder sortir a l'exterior és tot un privilegi i segur que sí que és el que té el contrapès més espectacular.\nPublicat per Òscar Morata a 9:07 Cap comentari:\nUna espectacular imatge obtinguda pel satèl·lit TRMM de la NASA mostrant les pluges provocades pel tifó Morakot en el període entre el 3 i el 10 d'agost. Impressionant.\nEtiquetes de comentaris: el temps, enllaços, Taiwan\nAhir van marxar el Xavi i l'Anna, els dos primers visitants que he tingut per casa. A hores d'ara deuen estar volant cap a Barcelona, després de passar gairebé tres setmanes a Taiwan. Al final, penso que s'ho han passat prou bé, entre excursions, viatges i fenòmens naturals.\nNo és d'estranyar que tenir algú per casa et faci canviar el ritme habitual de vida i que tot es torni una mica més desorganitzat, però crec que m'ha anat molt bé tenir-los a prop aquests dies i poder xerrar o anar amb ells d'excursió. Ara, crec que els trobaré a faltar una mica; sobretot vist el panorama social que tinc. És ben curiós com després de tants anys d'acomiadar-me de gent —i generalment era jo el que marxava— encara se'm fa un nus a la gola a l'hora de dir adéu. Però l'experiència ha estat positiva que és el que importa de veritat.\nPublicat per Òscar Morata a 4:51 1 comentari:\nRestes de les tempestes\nUn dels efectes de les tempestes d'aquests darrers dies és que molts ports de Taiwan s'han omplert de fustes i deixalles diverses portades pel mar. En la nostra petita experiència, això és el que vam veure a Yehliu quan hi vam anar diumenge passat.\nPlàstics, boles de polyspan, porqueries de tota mena omplien alguns dels bassals o aigües poc fondes deixats per la marea. Els efectes de la civilització moderna sobre el mar.\nSuposo que més o menys ja deveu estar al cas. Aquest darrer cap de setmana, el tifó Morakot ens ha visitat a Taiwan i ha deixat enrere múltiples destrosses, amb alguns ponts i edificis caiguts, multitud d'esllavissaments, pluges rècord en els darrers 50 anys —han batut la marca de pluja en un dia que ara se situa per sobre dels 1400 mm, i a Alishan tenen el rècord de 2770 mm en uns pocs dies—, amb les consegüents inundacions i uns quants morts i ferits, que hores d'ara en poden ser molts pel que acabo de veure als diaris. Si bé inicialment, la predicció indicava que afectaria sobretot a la part nord de l'illa, la més gran part dels danys s'han produït a la part sud. El tifó va abaixar la velocitat a mida que s'acostava, cosa que n'ha incrementat els efectes.\nDivendres —i dissabte, cosa que sembla que ha provocat una tempesta política— van declarar Typhoon Day, dia de festa forçada. La majoria d'establiments comercials del barri per on visc estaven tancats i el trànsit va disminuir moltíssim, com era d'esperar. Amb els dos amics que em visiten, vam fer una sortida a migdia per veure què podíem fer, però entre que plovia i feia força vent a ratxes, vam decidir tornar a casa i dinar allà. Ja cap al tard, avorrits de tot, vam tornar a sortir, vam trobar que encara hi havia botigues obertes per Gongguan, i vam poder sopar i fer una cerveseta. Després, al diari, vaig llegir que, malgrat el temps plujós, en alguns llocs de Taipei havien fet vendes rècord en grans magatzems i en cinemes. Gran diferència entre el Nord i el Sud.\nAh, i per si a algú li pot arribar a interessar, per aquí tots bé.\nAhir va ser el primer dia sencer que vaig passar a la meva nova oficina a Shida. Es troba en el mateix edifici, però en el sisè pis. Per què el canvi?. Pel que em van dir, les noves incorporacions de personal han fet que l'espai se'ls quedi petit i han hagut de fer una reordenació dels despatxos. A mi m'ha tocat ficar-me en una oficina en la que com a mínim podré estar-m'hi un any, i així poden portar dues noies més al despatx on m'estava. Per què així i no d'una altra manera?. Ja no ho he volgut preguntar; no hi estic d'humor. I després de l'any, potser us preguntareu?. No ho sé, no m'ho poden dir. No em preocupa gaire ara mateix, primer he de continuar per aquí l'any que ve.\nLes primeres impressions de la nova oficina no són especialment positives, tot i que d'estructura és molt semblant a la que tenia i la situació no és gaire diferent. Però les vistes no em semblen tan bones i aquesta la noto com buida i freda. Clar que tinc molts bons records de l'anterior i tot plegat fa que me n'acomiadi amb tristesa —dijous passat que és quan vaig fer la mudança, en tancar la porta sentia com si una etapa de la meva vida quedés enrere... exagerat que sóc.\nSentiments contradictoris en uns dies complicats. Res de l'altre món.\nPublicat per Òscar Morata a 7:38 Cap comentari:\nSurant al buit\nAhir al vespre estava a la meva oficina, on hi havia anat per ordenar-me una mica les idees i poca cosa més, i vaig pujar al terrat de l'edifici per deixar anar les cabòries enlaire.\nI allà em vaig trobar amb un espectacle d'una tranquil·litat impressionant. El cel estava força net; un vent càlid, però molt agradable, bufava al meu voltant; força silenci, per ésser el lloc que és; tot acompanyat per núvols esfilagarsats que s'anaven desfent en el buit mentre passaven surant per sobre meu, tal qual vaixells que desapareixen en la mar,\ni una lluna més enllà del quart que brillava amb intensitat inusual en aquella darrera hora de llum.\nPortem tres dies dies maquíssims —i sense que hi hagi cap tifó a prop, que ja té mèrit—, i això semblava el punt final de l'espectacle.\nBé, hi ha altres llums especials que brillen a darrera hora, però això ja és una altra història.\nAl poc d'arribar a Taiwan, ja em van dir que si havia de visitar un lloc de l'illa, que havia de ser la vall de Taroko, considerada la joia de la corona dels parcs naturals del país. Tanmateix, ha hagut de passar més d'un any fins que hi he pogut anar. Ho vaig fer finalment el cap de setmana passat, amb els amics que em visiten aquests dies, i acompanyats d'altres postdocs de l'IAA.\nVam sortir ben aviat de Taipei en un tren que ens va portar fins a Hualien, on ens va recollir un guia que ens va acompanyar la més gran part del temps durant dissabte i diumenge. Taroko és una gorja pel fons de la qual corre un riu, entre les altíssimes parets, la majoria recobertes de verd.\nLa roca és majoritàriament marbre, i s'hi poden trobar moltes cascades\nCertament és un lloc molt maco, amb infinitat de camins per recórrer. Nosaltres vam fer alguns dels típics, suposo, com el Túnel dels Nou Girs (Tunnel of Nine Turns)\non has de portar un casc pel risc que hi ha que caiguin roques —cosa que vaig experimentar en primera persona, perquè en van caure un parell a menys de 5-10 metres de mi; una caminada pel Baiyang Trail, amb tots els seus túnels,\nfins arribar a una cascada espectacular, potser no per l'alçada, però sí per la quantitat d'aigua\ntot i que des d'allà es podien veure dues cascades més;\nun bany il·legal al camí de Shakadang (Shakadang Trail)\ni creuar ponts penjants.\nAl final, a la tarda de diumenge vam acabar a la platja i vam poder fer un bany breu a les càlides aigües de l'Oceà Pacífic.\nVam tenir força bon temps la major part del temps, excepte cap al tard dels dos dies, i malgrat la calor, jo m'ho vaig passar força bé. A més, vam poder contemplar tot d'animalons\n(moltes aranyes enormes)\ni floretes i fulles de colors pel parc, que sempre és estimulant.\nSembla com si darrerament m'estigui tornant a connectar amb la natura, oi?\nEtiquetes de comentaris: excursions, natura, Taiwan


Terrasarda » Impresions sardes_2 – PADRIA, l’antiga Gurulis Vetus\nPadria és un poblet de prop de 900 habitants situat al Meilogu (en sard, lloc del mig), una regió històrica de Sardenya que es troba dins el Lugodoro. A diferència de molts altre pobles de l’illa, aquest es va fer a peu pla i passejar pels seus carrers és força agraït i agradable. Totes els carrers s’assemblen força i la majoria de cases són d’una o dues plantes; hi ha moltes cases a peu pla, de petites dimensions, que es veuen tancades. I per tot arreu hi ha esglésies de diverses mides. On hi ha més vida al poble i gran part dels comerços és al carrer principal, que alhora fa de carretera. Entre d’altres hi trobem: tres dels bars del poble, Correus, una casa de turisme rural, el Museu, l’Església parroquial…\nAmb Padria hi tinc un deute pendent que espero solucionar aviat: tornar-hi. I la veritat és que cada cop que torno a Sardenya i marxo sense passar per Padria em sap greu per tan bé com em van tractar quan hi vaig passar uns dies ara fa tres anys.\nConéixer Padria va ser ben bé fruit de la casualitat. Aquell dia de setembre el meu amic de Bortigale Gianfranco m’havia deixat als afores de Macumère, prop d’on hi ha la Fira i un viver de l’Ente Forestale, que és on ell treballa. Des d’aquí volia agafar una petita carretera que creuava per la zona boscosa de Monte Sant’Antioco cap al poble de Sindia. Al començar el dia no tenia molt clar el meu destí, però un cop vaig passar per Sindia i Suni, una zona molt planera i força transitada, vaig decidir dirigir-me vers el poble de Montresta.\nRecordo que era un dia molt xafogós i caminar sobre l’asfalt a ple sol s’estava convertint en una tortura; després d’uns 25 km a peu per carretera amb més de 15 kg. a l’esquena vaig tirar la tovallola i vaig començar a fer autoestop. Com sol passar a Sardenya, en cinc minuts ja m’havia recollit un camioner que m’estalvià una bona patejada. Em va deixar al trencall de Padria, que es on s’agafa la carretera cap a Montresta. No sé per quin setzeous se m’havia ficat al cap anar a aquest poble, em sembla que havia llegit alguna cosa sobre els seus boscos… Amb la xixarra que queia a primera hora de la tarda, evidentment vaig decidir parar a refrescar-me al primer bar que trobés a Padria abans d’emprendre la resta de la ruta cap a Montresta.\nA Sardenya, no sé perquè, la llei de Murphy no se’m compleix, al contrari. Si una cosa em pot sortir bé, encara em surt millor, i que duri!. Faig aquesta reflexió perquè vaig entrar al primer bar que vaig trobar de Padria i m’hi vaig quedar tres dies; bé, no és que em quedés tres dies tancat al bar, sinó al poble. No podia ser d’altra manera després de conéixer en Giuseppe del Bar Unplugged i la seva colla; una gent amabilíssima i molt divertida que em van portar d’aquí cap allà durant tres dies : la festa major de Mara, Puttumaggiore, un restaurant casolà boníssim de Padria…\nL’Unplugged és un bar relativament modern on hi passa gent de tot tipus: des de l’avi que ve a jugar a cartes, fins al ramader que para a fer una birreta, passant per gairebé tot el jovent del poble. Evidentment, és lloc de trobada per mirar el futbol. En Giuse és qui porta el bar. El primer cop que el vaig veure em va imposar molt respecte: pelat al zero i corpulent, es mirava insistentment la meva samarreta d’Endavant! Gràcia. Aviat ens vam entendre, ja que ell és simpatitzant de Sardigna Natzione, i vam poder intercanviam simbologia varia dels nostres països. De fet, a l’Unplugged s’organitza cada any un concert d’aquesta formació política el dia 1 de maig. Aquesta nostra identificació política i el caràcter tan afable i sincer d’en Giuse van fer que ens fessim amics de seguida.\nA Padria hi vaig conéixer molta gent interessant, o si més no curiosa. Una d’aquestes persones era en Giuseppe, un home del poble d’uns cinquanta anys que ara vivia a Milà, treballant en el món de la moda, i que ara estava a casa seva de vacances. Era molt fashion pel poble, i realment destacava per la seva estètica, a banda de ser una bellíssima persona i un gran bebedor. Una nit, asseguts a la terrassa de l’Unplugged vam poder gaudir amb en Giuseppe de les anades d’olla d’un personatge del tot grotesc: en Bobore Marceddu, poeta en llengua sarda d’aires força feixistoides. Aquest personatge, vell conegut ja al poble, es va presentar a la terrassa on seiem amb una borratxera impresionant, arrosegant la seva grossa panxa i barba provinent. Tenia un aspecte desagradable, llafiscós i carrincló. Sense perdre mai l’humor, es va defensar vehementment dels atacs d’alguns contertulians, fins que es va decidir a deleitar-nos amb un recital de poesia i cant en sard… un espectacle dantesc i inoblidable que em va fer riure moltíssim… fins que vaig descobrir que s’allotjava a l’habitació del costat de la meva a la casa de turisme rural de la senyora Maria. Quin desastre, em feia fins i tot mania compartir l’aire amb aquell botifarró de dretes! Amb raó em feia respecte, ja que es va passar tota la nit roncant…\nDe Padria recordaré sempre que em tractessin com un germà, especialment el Giuse, portant-me a tot arreu i oferint-me tot el que tenien. En tres dies vaig poder aprendre moltes coses i conéixer molta gent, tot i la dificultat de no parlar la seva llengua. Potser el fet que la colla d’aquí a Padria fossin de la meva edat hi va ajudar; fins ara m’havia relacionat amb gent força més gran que jo…\nThis entry was posted by terrasarda on dimarts , maig 26th, 2009 at 14:23\tand is filed under ...ESCRITS EN CATALÀ..., ...SARDENYA..., Impresions sardes, Pobles i ciutats. You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can leave a response, or trackback from your own site.\n3 Responses to “Impresions sardes_2 – PADRIA, l’antiga Gurulis Vetus”\nterrasarda.cat » Prehistòria i història antiga de Padria (Meilogu, Sardenya) escrigué:\n01/06/2009 a les 13:39\n[...] Impresions sardes_2 – PADRIA, l’antiga Gurulis Vetus [...]\n02/06/2009 a les 01:46\nPadria es preciosa… La iglesia de Santa Julia es el mejor exemplo de arte catalana en la illa\n02/06/2009 a les 07:22\nA mi em va encantar. Passejar pels seus carrers tan tranquils i veure llindes treballades, o les petites esglésies que hi ha pel poble… un territori molt atractiu…\n« ………………Un vot per la llibertat dels pobles!……………… Festa de Sant Isidor a Simàghis »


Històries poc naturals: 14-03-10. Alícia i el monstre\nEl penetrant soroll de la sirena d'una ambulància el va despertar de sobte. Que feia de peu, nu, mirant per la finestra?. El rellotge marcava dos quarts de quatre de la matinada. Tenia la gola pastosa i el cap li bullia. Que mirava?. Si, l'edifici d'enfront, on al local hi havia la carnisseria, i a sobre la vivenda del carnisser. Quelcom no funcionava, sentia un “déjà vu”, com si allò ja hagués passat abans.\nVa tancar la finestra, que deixava entrar un aire fred i tallant. És posà la llardosa bata de nit, i a les fosques buscà una cigarreta, que es va fumar espasmòdicament assegut en la foscor.\nDesviava nerviós la mirada cap la porta del seu apartament, fortament tancada amb cadenats i panys. Des de la estranya confrontació amb la vella del segon, no gosava sortir al carrer per por de trobar-la de nou. Només de pensar altre cop en ella, els dents li petaven i és posava tremolós. - Mala puta. Vella del dimoni -. L'únic contacte amb l'exterior des de llavors era Internet i el nano dels encàrrecs que li pujava el mam, menjar preparat, i el tabac.\nEs va servir una bona ració de Southern Comfort, directament de l'ampolla. L'escalfor reconfortant del whisky, lliscava per la gola fins l'estomac. Momentàniament és sentia millor. Un altre glop, li va donar prou coratge com per apropar-se de nou al portàtil.\nNo volia recordar la situació en que es va trobar l'altre dia, però si aquell dimoni disfressat de jubilada, podia accedir a ell i controlar-lo com un ninot, no podia fer més que fugir o acabar amb ella. Mentre connectava el navegador i començava de nou la recerca, va recordar. El contacte, uns fils enganxosos i freds envoltant-lo, una fredor que cremava, paralitzant la parla, i qualsevol acte motriu. I llavors la voluntat de la dona penetrant en la seva consciencia. Aquella cosa, palpant i furgant en els seus secrets i pensaments. I ell indefens, acorralat en la closca del seu cos que ja no li pertanyia, perdent el control sobre la bufeta.\n- Mala puta. Pagaràs per allò -. els dits treballaven ràpid pel teclat. Quin tipus de persona podia aconseguir un poder així sobre un altre, amb tanta aparent facilitat? -. I només havien estat uns instants. - Que ets en realitat, monstre? -.\nja ho tenia. Inicialment havia passat el bloc per alt. Entre conspiracions paranoiques del govern, ocults plans de societats secretes, avistaments d'objectes voladors i testimonis d'abduccions i fantasmes, va trobar un petit post, que l'autor titulava, “els cucs de la ment”. A través de les anotacions d'un Hauptsturmführer mèdic de les SS, anomenat Klaus Eichmann, destinat a Sobibor, l'any 1942 descrivia les habilitats d'un presoner rus, capaç de controlar la ment d'altres éssers, dirigint-los segons la seva voluntat, i alimentant-se de les seves energies com ho faria una sangonera.\nSi, el rus era com la vella. Però, que faria ara?. Tenia que trobar la manera d'apropar-se a ella i destruir-la.\nEsgarrapat per La Meva Perdició a les 6:22\nCom s'està posant això!!!\n14 de març de 2010, a les 7:16


Val més menjar mona que veure la padrina (Albert Pla Nualart)\nALBERT PLA NUALART 25/04/2011 00:00\nSom en dies de padrins estressats i és que la mona entra amb calçador en aquest no parar de la Setmana Santa. Però el padrí és, o era, molt més que això: era un pare davant Déu, un godfather gens mafiós que seia a la banqueta disposat a sortir al camp si el fillol quedava orfe. Una eventualitat gens remota quan l'esperança de vida era de 40 anys. I amb els joves carregats de fills, els primers a qui queia el mort -vull dir el nounat- eren els avis.\nAixò fa que padrí i padrina, per a alguns dialectes, sigui sinònim d' avi , que ho és de vell . Doble eufemisme que tenyeix de sentiments la por i el rebuig que ens inspira la decadència. I així com en fadrí hi conflueixen solter i jove ; en padrí ho fan avi i vell . Ja ho diu la dita: "Qui no treballa de fadrí, treballa quan és padrí". Esclar que en això dels eufemismes els nostres besavis eren uns aficionats: mai se'ls hauria acudit parlar de singles o de la quarta edat.\nPotser perquè en un món masclista qui protegia era l'home, parlem de padrina i no de madrina , com fa el castellà. El protagonisme s'invertia a l'hora de donar el pit. Per això el didot i la padrina eren tan entranyables com secundaris. Tant ho devia ser, d'entranyable, la padrina, que la feien servir d'esquer per agafar un nen d'una orella i estirar-lo. D'aquí ve "fer veure la padrina". Formava part d'aquell sadisme tan de l'època, antítesi de la sobreprotecció actual, que feia dir a les mares quan un fill es feia mal: "Torna-hi!"


Mascotes - El Campello Seguro\nCoronavirus i mascotes\nÉs sabut que tindre animals de companyia en les llars proporciona molts beneficis, i té efectes molt positius especialment per a les persones majors en alleujar la soledat, i per a xiquets i xiquetes en contribuir al desenvolupament de la responsabilitat.\nÉs per això que la presència d’animals de companyia a casa pot contribuir a fer més suportables les mesures d’aïllament social, que amb la finalitat de mitigar la propagació del coronavirus, s’han adoptat.\nPot el coronavirus infectar els animals de companyia?\nActualment no hi ha evidència que els animals de companyia puguen infectar-se o propagar el coronavirus. .\nQuè s’ha de fer amb els animals de companyia en àrees on el virus està actiu?\nEls amos d’animals de companyia han d’evitar el contacte amb animals amb els quals no estan familiaritzats i sempre llavar-se les mans abans i després d’interactuar amb els animals.\nPuc passejar un animal de companyia després de la declaració de l’estat d’alarma?\nSí, és una de les excepcions que planteja el Reial decret 463/2020, de 14 de març, pel qual es declara l’estat d’alarma per a la gestió de la situació de crisi sanitària ocasionada pel COVID-19, però en solitari, durant el temps indispensable i mantenint la distància de seguretat amb la resta de persones que circulen per la via pública.\nHe d’evitar el contacte amb animals de companyia o altres animals si estic malalt amb COVID-19?\nS’ha de restringir el contacte amb animals de companyia i altres animals mentre estiga malalt amb COVID-19, tal com ho faria amb altres persones. Quan siga possible, faça que un altre membre de la seua llar cuide als seus animals mentre estiga malalt.\nSi ha de cuidar al seu animal de companyia o estar prop d’animals mentre està malalt, llave’s les mans abans i després d’interactuar amb els animals de companyia i utilitze mascareta.\nQuines són les preocupacions respecte als animals de companyia que han estat en contacte amb persones infectades amb aquest virus?\nSi bé COVID-19 sembla haver sorgit d’una font animal, ara s’està propagant de persona a persona. És important destacar que no hi ha evidència que els animals de companyia, incloses les mascotes, com a gossos i gats, puguen infectar-se amb COVID-19.\n(Font: Generalitat Valenciana, Consellería de Sanitat Universal i Salut Pública, http://coronavirus.san.gva.es/documents/469630/471491/Mascotas_cas.pdf/ece99b5f-6e86-9f44-e3a7-734d12d4be35?t=1585755489616 )


Dietari: dues vides que s’autoalimenten | francesc calafat\nInici » Dietari: dues vides que s’autoalimenten\n“L’escriptura és l’afirmació de la vida pròpia”, observa Vicent Alonso. Però el jo de paper és el jo real? Conscient del terreny movedís on es mou, l’autor una vegada i una altra vegada torna sobre la qüestió per tal que s’entenga l’objectiu i la seua implicació. L’autor és conscient que el protagonista real i l’escrit són concrecions diferents d’una mateixa figura, perquè altrament no tindria sentit l’operació que se’ns ven. Són dues vides amb estatus propis, però arrapades l’una a l’altra. El problema surt a partir d’aquest moment: Com ser el màxim fidel possible al jo viu? La resposta de Vicent Alonso és rotunda: l’obligació del jo escrit, si més no el seu cas, és tractar d’entendre el jo, d’organitzar-lo, de bastir-lo. No hi ha identitat sense exercitació, sense experimentació, i el que fa aquesta mena de literatura és filmar en paraules l’aventura.\nNo ens enganyem, les persones no naixen amb una identitat trobada; se l’han de fabricar, i sense instruccions. La literatura i la imaginació sons instruments que ajuden a l’escriptor a assajar-se, a descobrir-se perquè el “jo se’ns escapa”, segons ens diu l’autor. Des dels orígens, la literatura íntima contempla l’home i el món com un bosc profund, difícil d’accedir-hi; per tant, s’han d’explorar i cercar sendes per tal d’identificar-lo i travessar-lo. L’escriptor és una mena espeleòleg que es submergeix en camins no sempre coneguts i un pacient arxivador que en constata el perible. Per a fer creïble la travessia i mostrar la fidelitat a l’aventura comuna, la real i l’escrita, l’autor ha d’estar alerta, ha vigilar el que fa, i per aquest motiu, s’autoexigeix sinceritat constantment: es revisa, lluita contra la pols i apatia dels hàbits, pesa el sentit de les paraules, lluita contra l’opacitat de llenguatge i desbrossa les confusions de les paraules.\nQuin tipus de dietari és Sobre una neu invisible? Com altres gèneres, no és una fórmula tancada; és una operació que li permet agafar components d’altres operacions: té punts de la biografia, de la confessió i de l’assaig, per posar-ne només uns exemple, sense desenvolupar-los extensament. El que es veu clar és que desenvolupa in extenso l’ideal de Montaigne: mostra simultàniament el trànsit del jo, el procés de la travessia vital. Rebutja parlar en termes universals i s’aboca, tot i les vacil·lacions, a cartografiar el coneixement de si mateix, perquè és l’única certesa que pot testimoniar i defensar. Això no suposa cap a renúncia a la veritat, perquè aquesta no és un manual d’ús, sinó un horitzó a esculpir pels valors que es gestionats en cada moment.\nEl llibre no és una mera continuació de Trajecte circular; és molt més: trobem més seguretat, una maduració de la veu i de l’instrument i s’hi obri el ventall de perspectives, el to sembla més flexible, augmenten les tecles de la ironia i s’arrisca pel costat incisiu en escenes concises, poc expansives. Encara que no s’esplaie en els hàbits quotidians, exposats sovint amb una precisió reticent, no els defuig; li cal la realitat perquè els casos concrets són el centre de la reflexió, el fil conductor del discurs i no només una excusa. Els exemples, per dir-ho així, són on resideixen la versemblança i la veritat. Si l’autor és judica i judica els altres ho du a terme per remarcar la seua singularitat i exposar la seu capacitat d’anar més enllà de l’epidermis de les situacions particulars i esgrimir la destresa d’incloure-les sovint en el marc d’una de visió més completa de l’home. El judici i la consciència són els mecanismes que fa servir per il·luminar el\nsignificat o la intenció de cada acte o tema i detectar, si cal, la responsabilitat que se’n desprén.\nEl rebost de temes, com correspon a un dietari és grossa i variada. A banda de les circumstàncies i els canvis, lligats als ànims i a l’estat físic, desfilen el temps, la memòria, la censura i autocensura en el món actual, la situació valenciana en manifestacions múltiples, les gens fluïdes relacions culturals entre el nord i el sud. El dolor, la mort...\nEn el quadern d’un creador el diàleg amb l’art és imprescindible. El nombre de referències a músics, pintors, pensadors i escriptors és generós. No podia ser de cap altra manera. Parlar d’art és parlar també de la vida, perquè la lectura, la imaginació i la creació són vida, no són coses distintes. De fet, l’estètica és la via de l’artista per aprofundir-hi, per esmolar la mirada i afinar el dibuix de la seua visió. La literatura li permet a Alonso fer més intensa la vivència, la mirada, que fa més viva l’experiència vital o artística, que tinga sang i més nervi.\nLa lectura de Sobre una neu invisible ha estat una experiència immensa per aquest lector per la humanitat que destil·len les entrades, per la justesa i profunditat de les reflexions, per la prosa gens pretensiosa, fluida i neta, amb climes lírics, amb colpiments de l’aforisme, i molts moments d’una alta bellesa.\nEl Diario, blog 'Lectures'. 17/12/2015\nVicent Alonso. Font: Prensa Godella\nSobre una neu invisible. Notes d’un dietari, 2003-2005. Vicent Alonso. Publicacions de la Universitat de València, València, 2015. 352 pàgs.


Canet Rock i el Festival Esperanzah! organitzen conjuntament el concert de Tildo Muxart - SIESTV\n12 juny 2017 Canet Rock i el Festival Esperanzah! organitzen conjuntament el concert de Tildo Muxart\nEl concert, gratuït, tindrà lloc el proper 16 de juny al Prat de Llobregat\nPosted at 18:46h in Cultura, Música\tby\tsiestv\nRedacció.- Els festivals Canet Rock i Esperanzah! sumen forces en pro de la plataforma Cultura amb Causa. El proper divendres 16 de juny a les 20 hores, al Jardí de Torre Muntades del Prat del Llobregat acull el concert de la jove promesa Tildo Muxart, que presenta el seu àlbum de debut ‘Forced love’. Una proposta artística ben original apta per a tots els públics.\nAquest concert forma part del programa d’activitats de Cultura amb Causa, que reivindica l’ús de la cultura com a eina de transformació social. Des del mes d’octubre, Canet Rock forma part d’aquest moviment sorgit de la unió de 6 festivals dels Països Catalans, entre els quals també hi ha Esperanzah!, Clownia, Rototom Sunsplash, Barnasants i Festiclown.\nEl dia 16, a les 20 hores, els membres de Canet Rock i l’Esperanzah! donaran la benvinguda als assistents i donaran pas al concert gratuït del jove artista barceloní.\nTot aquell que tingui ganes de ballar amb Canet Rock i l’Esperanzah està convidat a aquesta vetllada. Serà un escalfament per la 4a edició del Festival Canet Rock, que tindrà lloc el proper 1 de juliol a Canet de Mar.


Principal » esport » definició de força\nLa força és la magnitud vectorial per la qual un cos es pot deformar, modificar-ne la velocitat o bé posar-se en moviment superant un estat d'inèrcia i immobilitat. Bàsicament el poder o la influència de la força se centra en la capacitat de modificar l'estat de moviment o de repòs que ja té un cos x.\nSi bé Arquimedes, o Galileu Galilei per l'altra banda, van ser els primers a experimentar i formular les primeres apreciacions sobre la força, serà Isaac Newton qui formuli matemàticament la millor definició de força i la que predomina fins als nostres dies.\nHi ha quatre forces fonamentals de l'univers, la gravitatòria, l'electromagnètica, la interacció nuclear forta i la interacció nuclear feble.\nLa primera és la força d'atracció que exerceix una massa per sobre una altra i afecta tots els cossos sense excepció. La segona i com la seva denominació ens proposa, és la que afecta els cossos elèctricament carregats, aquesta té molt a veure en les transformacions físiques i químiques dels àtoms i molècules i pot tenir un sentit atractiu i un altre de repulsiu. La nuclear forta és per la qual es mantenen units els nuclis atòmics i finalment la nuclear feble té com a resultat la desintegració beta dels neutrons.\nPerò lluny dels neutrons, protons o electrons, la força, és a més una de les qualitats físiques més preuades a l'ambient esportiu, ja que per a la realització de qualsevol moviment, desplaçar-nos a l'espai, moure, aixecar o empènyer objectes, necessitem de la beneïda força.\nAixí mateix, ia la nostra postura exigeix una força perquè altrament no venceríem a la gravetat i cauríem al pis indefectiblement.\nEn qualsevol activitat esportiva que es desplega i segons el que expliquen els estudiosos de la matèria, hi ha dos tipus de força, l'estàtica i la dinàmica. A la primera s'exerceix tensió sobre una resistència sense que hi hagi desplaçament ia la segona en vèncer o desplaçar la resistència, el múscul es desplaça.\nMentrestant, també diuen que la força pot ser màxima, quan es mobilitza una càrrega màxima independentment del temps que s'usa per fer-ho (aixecament de pesos), força resistència que és l'aplicació d'una força que no arriba al màxim durant un temps prolongat (rem) i finalment ens trobem amb l'explosiva, que és la capacitat de mobilitzar una càrrega no màxima en el menor temps possible (llançaments de discos per exemple).\nD'acord amb el Sistema Internacional d'Unitats és el newton, en homenatge justament a un dels que més va aportar en aquest sentit, el nom amb què es denomina la unitat de mesura de la força. Se la simbolitza amb la lletra N majúscula.\nAltres usos de la paraula\nCal destacar que en el nostre idioma la paraula força també disposa d'altres usos estesos que d'alguna manera estan vinculats a la referència exposada línies a dalt.\nQuan algú disposa de vigor i robustesa per desplaçar algun objecte o element pesant de lloc, o si no n'hi ha quan demostra aquestes mateixes qualitats però amb vista a superar un obstacle i aconseguir concretar un fi es parlarà en termes de força. En aquest darrer cas estem davant del que podríem considerar com a força psíquica i que és tan important i determinant moltes vegades a l'hora de superar problemes o aconseguir complir projectes. És a dir, es dirà que gràcies a aquesta força és que va aconseguir moure l'objecte o aconseguir la meta.\nTambé, la paraula força permet adonar de la intensitat que presenta alguna cosa, per exemple, el crit o el plor d'algú va tenir una força increïble.\nAixí mateix, la paraula força està associada a qüestions com ara ser el poder, l'autoritat, especialment perquè una autoritat legítima té la força per obligar els qui dirigeix que compleixin les normes vigents.\nD'altra banda, en matèria de violència física també entra en joc sempre la qüestió de la força, perquè quan es materialitza la violència és perquè algú estarà imposant la seva força a un altre que per contra en matèria de mesura de forces és més feble i en conseqüència serà qui perdi a la contesa.\nI per la seva banda, el concepte de força de treball, àmpliament aplicat a instàncies de la Sociologia, anomena aquelles condicions físiques i psíquiques que mostra un individu i que les posa en acció quan cal dur a terme un treball determinat. El concepte va ser creat i estès pel filòsof alemany Karl Marx a una de les seves màximes obres, El Capital, editat l'any 1867.


Què és l’ANC? – Antecedents | Assemblea de Base de Granollers\nQuè és l’ANC? – Antecedents\nEl moviment per la independència, genèricament, en minúscules, l’han format i el formen ara tots els qui, d’una manera o altra, en un lloc o altre dels països de la nostra nació, han treballat i ara treballen per recuperar la sobirania que ens fou arrabassada fa tres-cents anys.\nUn altre capítol d’aquest moviment va començar fa aproximadament 2 anys: el 13 de setembre de l’any 2009 tenia lloc la primera Consulta sobre la Independència a Arenys de Munt, un esdeveniment que va generar molta expectació i que va concentrar, en aquesta vila del Maresme, milers de persones d’arreu del país.\nEl procés de les consultes iniciava, aquell mes de setembre de l’any 2009, una nova experiència de mobilització i de sensibilització que havia de ser, també, l’origen del Moviment per la Independència (MxI), que ens ha portat fins aquí, però per un altre camí mes discret i silenciós.\nNosaltres som, doncs, el resultat d’un esforç gradual i pacient d’articulació d’iniciatives i de clarificació d’idees, que ha anat avançant al costat del procés que es va engegar a Arenys de Munt i dins el mateix esperit de transversalitat i de dinamització social.\nEl moment va facilitar l’inici: persones que havien viscut l’experiència de l’Assemblea de Catalunya dels anys 70 del segle XX van veure en aquella presència massiva i unitària a Arenys de Munt les condicions per intentar un procés d’unitat de l’independentisme que permetés sortir de l’atzucac en què ens havia posat el marc polític espanyol de les autonomies.\nLa crisi econòmica posava en evidència, d’una manera més crua que mai, que el mal era molt profund i que les solucions necessàries sobrepassaven el model autonòmic implantat des de la transició. La sortida es trobava, ara d’una manera ja massiva, en la direcció cap a la independència de Catalunya.\nAquella idea nova d’unitat de tot l’independentisme es podia inspirar en una experiència d’unitat suprapartidista precedent, com ho havia estat l’Assemblea de Catalunya, però el procés havia de ser totalment nou en la seva forma d’articulació.\nD’entrada, teníem clar que calia evitar, per sobre de tot, els personalismes que havien dificultat tant la unitat independentista fins aleshores. L’adscripció al nou moviment (o a la nova Assemblea) que es volia construir havia de ser a títol personal; i els debats serien “despersonalitzats” en el sentit que l’acord sobre les propostes polítiques que s’anaven desenvolupant es faria a partir de les formulacions dels textos, sense conèixer la identitat dels qui defensaven cada posició.\nAquest mètode va permetre aplegar, en una primera fase, les primeres quaranta persones impulsores del projecte, procedents de tot el ventall polític de l’independentisme.\nUn cop establerta aquesta primera base unitària, calia –abans de passar a una nova etapa– reforçar la cohesió interna. Aleshores es va trobar necessari de fer un primer encontre que, revelant les identitats, permetés un compromís personal més directe i emotiu al vincle polític que s’havia establert des de l’anonimat.\nLa curiositat innata en el gènere humà va conferir una emoció especial a aquella trobada. Es va produir un retrobament peculiar, no sols entre antics amics i coneguts, sinó també entre persones que havien estat veritables rivals, homes i dones que havien defensat en el passat posicions antagòniques en la seva activitat política.\nL’anonimat inicial havia facilitat un acord polític que hauria estat impossible des de l’explicitació de la personalitat de cadascú, tenint en compte els bagatges contraposats que cada història personal comporta.\nEl resultat de tot plegat es concretà en dos documents: una declaració de principis del moviment i el full de ruta cap a la independència.\nEl primer fonament ja s’havia establert i un pacte vinculant s’havia segellat. Ara, amb el camí aplanat, els passos següents es van fer més fàcils. El mes de març del 2010 s’aprovà una llista de les dues-centes persones que es convidaren a participar en la segona fase del debat prevista en el full de ruta. Es tractava de persones pertanyents a les entitats i organitzacións cíviques que havien estat treballant activament en el camp del sovietisme i l’independentisme actuals. L’objectiu d’aquella etapa era aconseguir que tots aquests sectors s’incorporessin plenament al projecte, per mitjà d’un procés de debat obert, durant un nou període d’esmenes possibles entorn dels dos documents proposats.\nMentre es desenvolupaven els debats al si dels dos-cents nous incorporats, el 10 de juliol de l’any passat es va produir la gran manifestació que tots recordem, la més nombrosa de la història del nostre país, que posà sobre la taula el rebuig a l’autonomisme i l’expansió creixent de l’opció independentista.\nPer obra i gràcia d’aquella gran mobilització, l’independentisme es convertia en una alternativa política que, directament o indirectament, passava a marcar, d’una manera més decisiva que abans, el ritme de l’agenda política catalana.\nAquell esclat popular ens va portar a la necessitat de convidar aleshores persones de totes les entitats mobilitzades a afegir-se al moviment, conscients del paper que havien adquirit en tot el procés, les plataformes sobiranistes (PDD, SiP, etc.), la Coordinadora de les Consultes sobre la Independència i els més diversos convocants i protagonistes d’aquell important esdeveniment. Després d’aquella data, encara s’hi anirien afegint altres sectors, fins a esgotar les possibilitats del ventall polític i cívic de l’independentisme.\nArribats en aquest punt d’expansió social i d’estructuració interna del moviment, es decideix aleshores passar a la fase següent del full de ruta: convidar unes dues mil persones a participar en la Conferència Nacional per l’Estat Propi, reunió de caràcter congressual que avui convoquem per al 30 d’abril vinent. Des del punt de vista dels continguts del projecte que avui presentem i que s’acabarà d’afermar en la Conferència del dia 30, podem resumir que es tracta d’un moviment polític amb uns trets característics ben definits que, en síntesi, es proposa que siguin els següents:\nEl nostre moviment és un moviment democràtic de caràcter cívic, unitari i transversal.\nL’MxI (el Moviment per la Independència) no és ni serà cap organització constituïda; el Moviment el formem tots els qui treballem per la independència arreu de la nació catalana, i som també els qui hem treballat fins ara per la convocatòria de la Conferència Nacional.\nL’Assemblea Nacional Catalana que es constituiria la primavera vinent té com a objectiu aconseguir una majoria social favorable a la independència de Catalunya i deixarà d’existir quan s’aconsegueixi l’Estat català independent.\nL’MxI i l’ANC no han entrat, ni entraran, en la lluita electoral i ocuparan un espai de treball que va més enllà de les convocatòries electorals.\nL’organització de l’ANC es fonamentarà en assemblees territorials i sectorials, i la seva acció anirà encaminada a fer tot tipus d’actes que permetin ampliar la base social que doni la forca suficient per a la consecució de l’estat propi.\nL’MxI considera que cadascun dels països de la nació catalana ha de definir el propi camí i ha de bastir la pròpia organització. L’ANC els donarà, des del primer moment, el suport que calgui en cada cas.\nEn aquesta Conferència Nacional per l’Estat Propi hi haurà una representació amplia i plural, potser la més gran fins a la data, dels qui avui estem convençuts que l’únic camí per mantenir la nostra condició nacional i per assegurar el benestar de tots els nostres conciutadans és disposar d’un estat propi.


lloguer de villa a Platja d´Aro, Urb Mas Ros Id:0104269\nLloguer de villa a Platja d´Aro, Urb Mas Ros\nVilla lloguer amb opció a compra a carrer Llivia 4\nUna gran oportunitat per a un estiu de vacances amb una gran família. La casa és de menys d´un any.\nDisposa de 7 habitacions i 2 cuines. Hi ha un sistema de climatització amb la possibilitat de canviar la temperatura en totes les habitacions.\nA la planta principal hi ha 4 habitacions (2 habitacions per a infants amb 1 llit doble i un bany compartit) i 2 habitacions per a adults amb la seva pròpia cambra de bany, una cuina oberta amb tots els electrodomèstics i un espaiós saló menjador amb llar de foc i zona de menjador. Hi ha una terrassa per esmorzar amb vistes a la mar.\nA la planta baixa hi ha 2 habitacions dobles amb 2 llits de matrimoni i 2 dutxes. Petita cuina i un ampli saló-menjador. Terrassa panoràmica i accés a la piscina.\ninfinit Piscina amb la purificació de l´aigua salada i contrallum.\nEn totes les terrasses a l´estiu, per la qual s´estableixen els mobles còmodes per a la resta.\nde La capacitat màxima de la casa es de 15 persones.\nEn el moment de fer la reserva heu de pagar el 50% del preu total del lloguer. Un dipòsit de 2 000 euros (tornar 15 dies després de l´acabament de l´arrendament).\n480 m2 construïts\n1800 m2 metres de jardí\nVisites a aquest immoble: 2610


Aquestes, potser són les restes més significatives d'aquesta edificació\nAquest castell-masia està documentat en 1082 i de l'resten notables fragments de murs, un d'ells del segle XV i un tros de la torre de l'homenatge si bé està derruïda fins a l'altura de les teulades. Lliurament accessible, tot i que la vegetació fa difícil la circulació entre mig de les restes.\nEl jurament de fidelitat d'Umbert, fill d'Odo de Sesagudes i de Girberga com a propietari del castell, cap a Ramón Berenguer I; constitueix el primer document escrit de l'esmentat castell. Idèntic jurament lliura Ponç de Cabrera l'1196 cap al rei Pere I. Bernat de Cabrera a 1364 és processat i perd el castell que passa al control del duc de Girona, si bé anys després li és retornat.\nDivuit anys després Bernardí de Cabrera compra el castell conjuntament amb el de Blanes. El govern del castell fins a mitjan segle XIII va ser exercit per la família Montpalau, època en què comença el seu declivi. En 1574 la jurisdicció recau en Francesc de Montcada qui intenta la seva reconstrucció.\nFinalment durant el segle XVIII pertany a la casa dels Medinaceli.\nSituació Al terme municipal de Pineda de Mar (Maresme ) Accés : Visitat el 23/2/2008


jaumegrimp: de desembre 2011\nLa Rampa. Paret de la Codolosa. Montserrat sud.\nPrivilegiada paret La Codolosa que ens permet aprofitar els dies més freds de l'hivern.\nAra fèia dies que no anàvem a La Codolosa, hi tenia una via pendent que em fèia gràcia, La Rampa; sempre que anavem a fer-la ens la trobàvem ocupada...però ha estat finalment aquest onze de desembre amb el Toni que l'hem pogut disfrutar.\nLa Rampa és una via força lògica, inicialment ocupava l'espai entre la Josep Monistrol i la Full equip, però darrerament han aparegut noves víes i la Rampa la trobarem entre la via Campions a la dreta i la Indignats a l'esquerra. Va ser oberta l'any 2003 per en Vazquez Navarro "Pepito" i Amat Llamas "Juan".\nAcabant de superar l'entretingut i curiós pas d'entrada.\nLa via té dues parts, la primera ressegueix pròpiament la paret i la segona aprofita uns murs que hi ha a sobre, ens caldrà caminar una estona. Inspirats amb com la van fer l'Eduard (Escalatroncs), farem la primera part en dos llargs de corda.\nComenço i m'haig d'estudiar bé com superar el curiós pas d'entrada, cal saber trobar l'equilibri per posar-se sobre la primera panxa, l'espit encara és força amunt...dubto si anar-hi de dret, però veig tan evident el camí fàcil que em deixo de punyetes i escaquejo el pas, et jugues una bona pinya en cas de fallar...tot i que possiblement si es vol anar recte es podria assegurar a la fisura.\nA plena "Rampa", canaleta arrampada que dóna nom a la via.\nEntro en una canaleta ajaguda, vaig fent metres, el Toni m'avisa, ep posa alguna cosa! i tot i que és fàcil veig una escletxa on el Camalot de l'1 hi queda perfecte.\nTrobo la reunió, dos espits al terra i continuo amunt, ara ja més assegurat.\nEn algun tram dubto de si vaig bé, ja que tinc properes les xapes de la Campions...però se'ns dubte sóc a la via, tinc al davant el muret de 6a.\nAcabant de superar el tram de 6a, just abans d'entrar a la nostra primera reunió.\nAquest tram és molt ben assegurat, vaja que els espits són a tocar; entrar a la placa és el que em costa més, però una vegada en materia em vaig enfilant tranquilament, és finot però franc, plaquero com a mí m'agrada, disfruto!\ns'ajeu a mesura que m'enfilo i veig al davant el diedre per on haurem de continuar. No veig la reunió, la vista se m'ha fixat al primer espit del diedre i quan estic apunt de fer-hi reunió reculo i faig reunió a La Campions. Mentre recupero el Toni m'adono que gairebé he trepitjat la reunió!!\nDisfrutant a l'acabament de la segona tirada.\nQuan el Toni arriba, fem un canvi i ens posem a la reunió correcta, així puc controlar millor el diedre. Ara és el seu torn, el diedre és molt estètic i el veig disfrutar, el perdo de vista i tardaré a pode'l deixar, queda força tros encara. Quan recupero la tirada disfruto de l'estètic i franc diedre, malgrat trobar algun trosset rostoll els diferents ressalts són prou interessants i amb les assegurances alegres, bonic el mur final, espectacular i on cal escalar tot buscant les millors preses.\nHem gaudit molt aquest tram tos dos, ara ens cal però caminar una mica: ni ens traïem els gats, amb la corda a llaçades enfilem el curt tram fins a trobar el marcat pany de paret vissible des d'on som, i que ja coneixia de fa poc quan amb el\nvam fer-hi una incursió.\nSortim per la via de la dreta, el Balcó de la Codolosa, de l'amic\nJa al peu del mur, a l'esquerra de la gran balma, dubtem de si la via va per aquí, d'entrada no hi veïem cap equipament, però finalment albiro força amunt un espit.\nPer arribar-hi es veu força dret i el Toni ho prova fent un flanqueig per l'esquerra, però és massa arriscat, la pedra es veu dolenta...aleshores ho provo recta amunt, veig la possibilitat de posar alguna cosa a la fisura de la base, però quan hi sóc veig que no...estic ben agafat i les preses són bones amb el que vaig amunt, tibo d'una pedra que sobresurt i trobo una fisura molt bona, hi entro la ma i m'equilibro per col.locar-hi un Àlien, merda! no hi entra...tranquilitat i a canviar-lo, ara sí, ha quedat a caldo! a partir d'aquí la roca és excel.lent i anar a buscar l'espit fàcil...si se m'arriba a trencar el merlet d'on he tibat, la pinya hauria estat seriosa...la veritat que no s'enten aquest equipament, ja que a partir d'ara, amb millor roca i més ajagut trobaré força peces...que hi farem.\nLlegint algunes ressenyes he vist que a la pedra-merlet s'hi pot llaçar una baga, si hi afagim l'Àlien que hi vaig posar, aleshores la cosa queda millor...\nContinuo ara ja caminant i entro per unes rampes al mur de sortida, vaig a l'esquerra i no trobo reunió, tan sols un espit. Dubto si la via va per aquí i quan arriba el Toni decidim anar a buscar la reunió de la Balcons i sortim per aquesta nova via que jo j'ha havia fet i que el Toni es treballa molt bé.\nEns ha quedat fer la sortida original, llegint en posterioritat ressenyes veig que ja anàvem bé, però el fet de trobar-hi parabolts ens va despistar, hi tornarem.\nRessenyes de l'\ni de collita pròpia.\nUna de les vies més llargues de la Codolosa i amb millor roca i continuïtat que no s'espera un en aquesta paret, el fet de reduir a dues les quatre primeres tirades, ens ha agradat, la corda corre prou be, tan sols l'inconvenient de no poder veure el company a la segona part. La caminadeta fins a la part superior no es fa gens pesada i el mur que ens trobem val la pena, roca immillorable, millor quan més amunt. Ens falta assaborir el mur de sortida, però rai que l'hivern és molt llarg.\nUna vegada dalt de tot, caminar uns metres al front i de seguida veurem a l'esquerra les pintades grogues de la drecera de Fra Garí.\nPublicado por jaumeplanellpiqueras en dijous, de desembre 29, 2011 8 comentaris:\nLa Campana. Via Un Tuareg a la gran ciutat. La Plantació. Montserrat.\nLa Campana i el Rave vistos des del Barretet.\nAl començament d'aquest desgavell de pont, el diumenge 4 ens retrobem amb l'Ivan i el Pep; l'Ivan começa a sortir després d'una bona aturada per un esguinç al peu arran d'una sacada a Vilanova i el Pep també està força "rovellat" ja que darrerament s'ha aficionat a la pesca! de truites eh!! malgrat tot i com que sé que són canyeros els proposo anar a La Campana i si s'escau aprofitar per fer el Rave...però el Pep ha de ser d'hora a casa amb el que farem el que podrem.\nAcabant de superar el pas "clau" del primer llarg, amb el Rave observant al darrera.\nEl fet d'haber de ser el migdia a caseta fa que anem d'hora pel temps que estem i tot i pujar a peu pel camí del pas dels francesos, voltar cap a la Gorra Marinera i després carenejar pel camí de Sant Jeroni fins a trobar el trencall del camí dels Pollegons, arrbem a peu de via i el solet encara no ens vol escalfar! Em toca començar amb la roca ben freda, el tram és finot de mans i cada cop se'm refreden més els dits. Arribo a sota la balma i m'aturo a posar-me els guants a veure si recupero el tacte! Aquest és el pas clau de la via, costa entrar-hi, la paret t'escup. El primer bolt de la balma es xapa de de sota i el següent és senzill d'abastar-lo però la continuació se les porta...una tibada de presetes petites que amb el fred em sembla impossible! m'hi estaré força estona intentant el pas, fins trec l'estrep, però no! tampoc puc xapar, finalment ho torno a probar i aconsegueixo refiar-me d'un bon peu que hi ha i "pit i collons!!! amunt i ja puc posar la cinta...la veritat que ara punyetera falta que fa!! m'ha semblat un pas ben curiós i que et fa pensar i trèure el millor que tens. Ara resta un flanqueig senzill però amb roca trencada i llastroseta fins la reunió.\nA l'artificial de la segona tirada amb el seu punyetero tercer pas!\nL'Ivan i el Pep s'han quedat congelats a peu de via, ara a mí ja m'arriba el sol, però ben poca falta que em fa ara, estic ben "calent". L'Ivan aconsegueix fer el pas de la balma per la dreta tot net, bravo! i això que està convalescent! ara serà el seu torn, l'artifo no és el seu tema però amunt que va. del segon al tercer bolt allunya el tema i cal enfilar-se a primers gairebé. Quan sembla que s'acaba l'artifo encara caldrà tibar de valent i és que li marquen 6a però dels bons eh!\nPassades les cinc primeres assegurances la paret perd verticalitat i es converteix en una disfrutada de canto vertical més amable fins a les envistes del cim que s'ajeu de cop.\nAlzina penjada sobre el collet nord de la que rapelarem i contents al cim.\nAra és el nostre torn, com tiba aquest llarg! Ivan tranquil li dic, no estàs fluix no, que això és fort de debò. Passat l'artifo no s'acaba la gresca, cal apretar força sobretot per vèncer una altra berruga, passada aquesat ja és un goig de roca i de moïments, una disfrutada.\nMentre recupera al Pep vaig a buscar el ràpel que és al collet nord. Les bagues que hi ha són prou noves, però quan hi torni en portaré alguna altra de reforç.\nEl Sentinella i el Fusell amb la Cara de Mico al fons; una cordada fent la Infidels.\nHa estat una molt bona via per conèixer La Campana, ara hi tornarem per a fer la Normal i el Rave, avui no podem estirar més el temps. Aprofitem per anar a inspeccionar el peu de via del Rave i mirar-nos la Normal de la Campana...i ens quedem amb la idea, hi tornarem!\nL'aproximació és llarga vagis per on vagis, però val la pena per la tranquilitat que hi trobarem, ah! penseu que si la voleu disfrutar amb solet millor no començar a escalar fins gairebé les onze.\nRessenya molt detallada que trobarem a\ni la de la meva collita.\nPublicado por jaumeplanellpiqueras en dijous, de desembre 15, 2011 9 comentaris:\nMalanyeu, vies del Roc i Badalona. Paret del Devessó. Berguedà.\nLa Paret del Devessó crea addicció!\nMalanyeu és un racó de món que des que el vaig descobrir no em deixa mai indiferent; aviat farà un mes que hi vam tornar amb el Joan, el Mingo i el Quique, el dotze de novembre, amb la tardor endiumenjant la vall.\nAmb el Joan ens posarem a la via del Roc i els companys a la Montse Curto, les dues coincideixen els primers metres per tot seguit separar-se.\nComençant la via del Roc, al costat de la Montse Curto, on el Mingo ja és a la primera reunió.\nLa Via del Roc té dos llargs i té l'al.licient que és semiequipada per l'Amadeu Pagès, un enamorat i resident a la vall. El Joan ja l'ha fet i em deixa començar, els primers metres són coneguts de quan vaig fer la Montse Curto, on ara s'enfila el Mingo. Encaro una placa que sembla compacta i esquerpa, però hi ha bona presa i quan ho necessites trobes l'assegurança, ponts de roca, claus o algun espit.\nAl primer llarg de la del Roc, amb una pedra excel.lent que et fa disfrutar.\nLa placa comença a ajeures, veig un gran pitó en una feixa, ara cal decantar-se a l'esquerra i enfilar a un tram d'aspecte trencat però que és prou sòlid sortosament! d'aquí entro a una feixeta on un doble pont de roca i una R gravada a la paret em fan adonar que m'haig d'aturar...Surt una tirada prou llarga, sóc a l'alçada de la segona reunió dels companys. Cal prendre cura als darrers metres doncs hi ha pedra solta.\nLa reunió és còmoda, en un replà, recuperant al Joan.\nUna R gravada a la pedra i un doble pont de roca et fan adonar que t'has d'aturar.\nEl Joan disfruta i és que no n'hi ha per menys, és vertical i amb la roca que sembla feta expressa per enfilar-s'hi! Ara serà el seu torn, li cal superar el ressalt de la reunió i entrar a un bosc intermig d'on fent el "Tarzan" aconsegueix entrar al pany de part de la dreta; llàstima d'aquest tram ja que el que segueix és prou interessant i no pas senzill, s'hi ha de tibar.\nEmergint de la boscúria, per enllaçar la nova placa, prou bona i divertida.\nDe la reunió estant veig brillar un pitó que pot servir d'orientació per si la repetiu i també d'esquitllada els companys a la via veïna. Uns passos divertits i el Joan m'avisa que ja el puc deixar.\nAprofitem per baixar pels ràpels de la Montse Curto, el Mingo amb les cordes replegades a l'arnés evitant la caiguda de pedres!i l'Enric gaudint del paisatge.\nCoincidim tots cuatre a dalt el carener, el Mingo ja té instal.lat el ràpel curt fins la propera reunió i d'allà en un de sol prou llarg al terra, com que hi ha força gent per la base recull les cordes a l'arnés evitant així la caiguda accidental de pedres, hi té la ma trencada en aquesta tècnica!\nÉs d'hora i en volem més, el Mingo sobretot que ha trobat a faltar més "marro" amb el que ens acostem a l'Epirimountains que faran ells i jo i el Joan farem la Badalona.\nEl començament de la Badalona és una mica forçat, preludi però d'una bona placa.\nTorno a començar, és que em toca eh?! per terreny poc definit vaig a buscar una feixa de la que m'enfilo a l'esquerra per superar un relleix trencat, renoi no val gaire la pena de moment...però calla que entro a una placa ben vertical i mantinguda, ara va de debó!\nTreballant de valent a la placa, on cal mirar-s'ho!\nLa roca hi és bona i vaig fent, però a l'alçada d'una fisura on hi ha un clau molt enfonsat m'encallo, l'intento enfilar amb un cordino, però l'ull és molt enfonsat contra la paret amb el que finalment col.loco un Àlien i amunt! és el tram més dur on cal no badar, a més l'arribada a la reunió és força atlètica i els braços es van cansant! Mentre pujo rapelen uns companys, un d'ells em saluda, és el Sànchez que ja vàrem coincidir al\nUn darrer esforç i entro a la reunió satisfet de la tirada, m'ha agradat força.\nEl Joan negociant el començament de la segona tirada, força bona.\nM'entre asseguro el Joan, veig com progressa l'Enric, un bon pany de paret ben vertical. Ara però canvia la tònica, la paret perd fieresa i és més trencada al començament per millorar més amunt. La darrera tirada és molt curta i no val la pena, però com que els companys són dalt ens hi arribem per així aprofitar els ràpels.\nBen satisfets dalt la carena, i gaudint de la bellesa dels racons de Malanyeu.\nEl darrer llarg de la Epirimountains li ha agradat al Mingo, aquí ha hagut de treballar, li dónen 6a...i baixa més satisfet! Però satisfet s'en marxa sempre de Malanyeu, la bellesa de l'indret s'ho val.\nLlums de tarda que ens acompanyen la tornada, fent més deliciós el paisatge.\nRessenyes a agraïr a Francesc Sunyol i al Joan\nPublicado por jaumeplanellpiqueras en divendres, de desembre 09, 2011 6 comentaris:\nLa Campana. Via Un Tuareg a la gran ciutat. La Pla...\nMalanyeu, vies del Roc i Badalona. Paret del Deves...


SPENSER THEBERGE - CADÈNCIA NEENAN\nPrincipal Cadència Neenan Spenser Theberge\nDurant tota aquesta setmana, Peridance recaptarà fons per a organitzacions i causes antiracistes, amb diners de les classes en línia que es destinaran a Black Lives Matter, The NAACP Legal Defense Fund, La Unió de Dansa , i a La família de George Floyd .\ncom deixar de hiperextendre els genolls\nLa setmana passada, Miles Keeney va poder recaptar gairebé 500 dòlars per al Black Visions Collective, una quantitat que va fer coincidir amb la seva pròpia donació al Fons de Defensa Legal de la NAACP. Keeney també va anunciar que una part dels ingressos futurs de les seves classes de #MilesMondays i de les seves classes amb el Broadway Dance Center es donaran a altres organitzacions antiracistes o organitzacions benèfiques.\nEl Centre de Dansa de Broadway acollirà una sèrie de classes virtuals amb parts de la recaptació destinades a grups com el NAACP, Campanya zero , i la Associació Internacional de Negres en Dansa . Assegureu-vos de consultar el fitxer Web de BDC per obtenir més informació sobre quines classes beneficiaran les organitzacions antiracistes.\nmalles de color de pell per ballar\ncodi promocional de trencanous boston 2016\nEm refrescaré el més gran de tots els temps\napòsit de gràcies contra farciment\ncom cuidar els cabells afroamericans permats\nUn viatge econòmic de cap de setmana a l’illa de Hilton Head\nWendy Williams s’obre sobre la maternitat, els avortaments i el casament amb un home més jove


Víctor Sánchez, Abraham i Raül Rodríguez tornen a la convocatòria de l'Espanyol contra el Vila-real\nAquest diumenge (17 hores), l'Espanyol, que fins fa dues jornades estava molt tranquil, rep el Vila-real amb la necessitat de sumar els tres punts. Sergio González, el tècnic blanc-i-blau, recupera Víctor Sánchez, però perd Montañés, que encara haurà d'esperar uns dies per tornar a la convocatòria.\n08/11/2014 - 13.49 Actualitzat 08/11/2014 - 16.43\nLa llista de convocats la formen: Kiko Casilla, Pau López, Raül Rodríguez, Víctor Álvarez, Javi López, Fuentes, Colotto, Arbilla, Éric Bailly, Víctor Sánchez, Salva Sevilla, Abraham, Cañas, Lucas Vázquez, Joan Jordán, Stuani, Sergio García i Caicedo.\nÁlvaro cau de la llista per sanció i Álex Fernández, titular al camp de l'Elx, queda fora per decisió tècnica. Héctor Moreno, encara convalescent, i els habituals descartats Germán, Mattioni, Clerc i Lanza tampoc han estat convocats.\nSergio González: "Estem convençuts que guanyarem sí o sí"\nL'entrenador de l'Espanyol assegura que el seu equip "està convençut" que guanyarà "sí o sí" i ha destacat el "plus" que l'afició blanc-i-blava dóna al seu equip quan juga com a local. "Cornellà té alguna cosa màgica. A casa competim com animals i és el camí a seguir", ha subratllat Sergio.\nLa recepta per aconseguir un triomf davant el Vila-real és, sobretot, vigilar en defensa. "Mantenir la porteria a zero permet que el partit estigui viu i que sempre tinguis opció de sumar", ha analitzat.\nLanzarote no vol marxar\nL'Espanyol, optimista contra el Vila-real