ARESTA RIBES - VIDAL A LA ROCA REGINA\nSortint de la boira\nHi ha vies que fa molt temps que els hi vas darrera i avui després de molts anys he pogut realitzar-la. Em sento espcialment content d'haver-la pogut fer. Tant content que crec que és una via que agradarà a molta gent doncs té una dificultat moderada que es concentra en dos llargs en concret on hi ha passos de V+. Ara l'entorn és pura meravella (excepció de la carretera que passa als nostres peus). Però que em dius de la visió que tens del barranc del Bosc. Mai en la meva vida m'havia sentit com un ocell i podia contemplar l'entorn amb tanta llibertat. Una via per fruir si es té el grau.\nVal a dir que al principi hi ha trams que es va caminant i no presenta gaire continuïtat però és una via que quan l'acabes de fer penses, la tornaré a fer.\n1a tirada (IV+ .- IV - 25 metres - 2 parabolts i 2 burils vells): Trobem un primer ressalt de l'aresta. Cal que observem que a l'esquerra hi ha uns sostres, doncs la via va per on acaba els sostres. Força evident. Des del peu de via trobem ja dos parabolts i uns burils vells. Un el vam xapar amb un tascó abans d'arribar al primer paravolts (IV+). Aviat la paret deixa de tomba i es puja amb facilitat fins al segon parabolts (IV). Acabem caminant per muntar reunió en un arbre.\nAnem caminant a l'esquerra - sender - uns 50 metres fins arribar de nou a un ressalt. Reunió Bis muntada també en un arbre.\n2a tirada (II - III - 40 metres - savines): Llarg tombat amb pedra a controlar. Com hi ha força savines les anem llaçant segons el nostre interès. Tirada sense cap mena d'interès que ens mena a una altra feixa.\n3a tirada (IV+ - V) . 45 metres - tres claus i tres parabolts): Sortim per un diedre que ens duu a una mena d'aresta. Mirant a la paret anem a l'esquerra. Hi ha un xapa artesanal que ens indica que hem de pujar per allí (tram molt bonic) hi ha algun bloc que es mou. Un cop dalt anem a la dreta flanquejant.Després pugem per un altre diedre.\nCom fem un llarg en forma de 4 cal tenir present que hi ha molt fregament de les cordes, així que cal posar bagues llargues. He vist que en algun bloc proposen no xapar el darrer clau (doncs el parabolt està prop) i així es recupera millor la corda.\nFinal del 5è llarg\nTornem a tenir de caminar una quinzena de metres fins al proper ressalt que és força curt.\n4a tirada (IV+ - 15 metres - dos claus): Llarg curt on hi ha un pas a la part de dalt que ens obliga a tibar. Si sou baixets us costa arribar a les preses bones. Sortim per la dreta.\nHe vist que en algun lloc hi posen V però jo no el vaig trobar tant. Muntem la reunió en un arbre. Al terra està pintada la paraula descens doncs si feu els ràpels heu de baixar per aquí i anar a buscar la feixa inferior.. Val la dir que la majoria de les reunions es munten sobre arbres.\n5a tirada: (V - V+ (A0) - IV+ - 40 metres - 3 claus - un parabolt i un buril): Sortim per l'esquerra de l'alzina. Aviat trobem una placa amb fissures. Anem girant a la dreta. Trobem una placa lliça (V+) en el flanqueig, deixant damunt nostre un sostre. En girar la paret el llarg esdevé menys compromès - potser de mal protegir també - i sortim a una vella sabina on muntem la reunió. Visió espectacular de l'entorn.\n6a tirada (IV - III - 50 metres - net encara que hi ha savines a escollir quina volem llaçar): Llarg fàcil que comença per un muret (IV) que aviat esdevé una aresta oberta on trobem savines al gust del consumidor. Muntem la reunió en un arbre a peu de paret.\n7a tirada (IV - V - IV+ - 40 metres - dos parabolts i un pitó): Sortim per l'esquerra amunt aprofitant uns arbres. Finalment sortim a la paret de la Roca Regina amb un pati que impressiona. La paret forma un mur dret i a primer cop d'ull llis però, poc a poc, van apareixen regletes molt bones que ens permeten superar el pas amb certa tranquil·litat (V). Un cop s'acaba la placa pugem relativament bé fins la reunió. Val a dir que la via original sortia per la dreta i sembla que es pot fer en IV/A0 - 6b però jo no em vaig fixar quan sortia.\n8a tirada (III - V - III - 25 metres - 1 clau): Encara ens queda un pas per sortir de la paret. Sortim per una placa tombada - el clau està a la dreta i no es veu des d'avall - davant tenim un ressalt. El voltem per l'esquerra amunt (V) per l'esquerra surt una feixeta que sembla que també ens duria al cim de la roca (III).\nDescens: Tradicionalment s'han fet dos rápels que s'agafen a la dreta seguint un cable. Un de 25 metres i un altre de 50 metres volat. Fem cap a la feixa que hem travessat en el quart llarg. La veritat és que havent un camí xulo que baixa pel barranc del Bosc crec que és millor baixar caminant i veure la majestuositat de la roca Regina. Especialment si anem amb la Carme de Fals que no coneix aquests topants del Montsec.\nAixí que des del cim de la roca Regina anem seguint el camí en direcció a ponent.\n12 min. Cruïlla de camins. Anem a l'esquerra per entaforar-nos al barranc del Bosc. Cartell.\n30 min. Travessem el rierol del barranc del Bosc i remuntem per l'altre vessant fins una antiga mina. Continuem baixant tot admirant la paret de la Roca Regina.\n58 min. Creuem el pont del tren i sortim a la carretera. Seguim la carretera vella.\n1 h Arribem a l'aparcament.\nEn el km. 72 de la carretera C-13 de Camarasa a Tremp agafem la carretera vella que surt, a la dreta, en el mateix barranc del Bosc, abans d'arribar al primer túnel de Terradets.\nSeguim la carretera vella que travessa dos petits túnels. En creuar en segon ens trobem en l'inici de la resclosa de la presa de Cellers. Aparquem a l'esquerra sense creuar la presa. Hi ha lloc per un parell de cotxes.\nDe l'aparcament agafem un corriol que supera el túnel de la carretera general amunt.\n8 min. Deixem el camí que va a la Feixa de la roca Regina i agafem un carrerany - fita - que ens durà al peu de la via que comença en un ressalt. A l'esquerra hi ha uns sostres i des del peu de via podem atalaiar els dos parabolts.\nValoració.Via molt interessant i megarecomanable. Em va generar molt bones sensacions. Friso per tornar-hi.\nDificultat: V+/A0 (un pas). En conjunt V.\nDesnivell: 230 metres reals d'escalada. Hi ha trams que es va caminant.\nTemps d'aproximació: 10 minuts\nTemps de descens: 1 hora.\nGrau d'exposició: Semiequipada.\nMaterial: 12 cintes, friends, tascons, algun cordino llarg i reunions.\nRoca:Calcaria, de qualitat.\nVia oberta per: Eduard Ribes i J. Vidal el 22 d'octubre del 72.\nMontsec PALLARS JUSSÀ\nEtiquetes de comentaris: Montsec PALLARS JUSSÀ\nJERKOUT 22 d’octubre de 2017, a les 5:50\nSi que fa anys que havíem d'anar, ja no te'n recordaràs del dia que la vam suspendre i vam nar al Feixant. Felicitats!!!\ncarreteret 23 d’octubre de 2017, a les 11:01\nEm recordo perfectament... estic fotut però tampoc tant. De fet al començament hi ha una al·lusió a aquest tema. Em va agradar molt la via, és una bona escalada per a tontos. Per cert encara estàs per Escòcia?? La colla amb la que anem cada estiu por ahi volien anar a Escòcia jo els hi vaig dir que allí només podíem beure whisky i mullar-nos\nJERKOUT 24 d’octubre de 2017, a les 8:39\nNo, sóc a London, més pla que el terme d'Albatàrrec


El Talent Volcànic torna els dijous del mes de juliol amb la segona edició\nEl Talent Volcànic d’Olot Televisió torna els dijous del mes de juliol a la plaça Catalunya d’Olot\nOlot - Publicat a les 10:45\nComentaris tancats a El Talent Volcànic d’Olot Televisió torna els dijous del mes de juliol a la plaça Catalunya d’Olot\n‘Talent Volcànic’, el concurs de talents d’Olot Televisió repeteix aquest any després de l’èxit de la primera edició de l’estiu passat. Es farà cada dijous de juliol a la plaça Catalunya d’Olot però, atenció, ja estan obertes les inscripcions.\n‘Talent Volcànic’ és el concurs de l’estiu d’Olot Televisió emmarcat dins la programació de La cua del drac d’Olot. Hi poden participar totes aquelles persones a partir dels 7 anys que tinguin alguna habilitat artística o musical. Enguany la periodista Idoia Sansa i Carles Rubio seran els encarregats de conduir els programes, que es gravaran cada dijous del mes de juliol a la plaça Catalunya.\nIdoia Sansa, presentadora ‘Talent Volcànic’: “Al juliol posem en marxa la segona edició del ‘Talent Volcànic’. Aquest és el programa de l’estiu d’Olot Televisió, l’any passat va ser tot un èxit. Ara el més important és que totes aquelles persones que tenen un talent o una habilitat i que volen mostrar-la que s’apuntin!”.\nLes inscripcions estaran obertes durant tot el mes de juny i cal que es facin prèviament perquè les places són limitades. Una de les novetats d’aquest any és que el programa s’emetrà per pantalla aquest mateix estiu. El programa també comptarà amb un jurat qualificat que s’encarregarà d’analitzar i posar nota als participants. Enguany ocuparan les cadires del jurat els garrotxins Anna Roca, Joan Cañada, Migueli, Miquel Pascal, Elisa Planagumà i Jéssica Mellado.\nVicenç Masdemont presenta ‘Paisatges imaginaris’ a la Sala Oberta2\nReconeixen l’empresa Masias Maquinària amb el Premi Medi Ambient a la recerca de la Generalitat de Catalunya\nAquest dissabte el CN Castellfollit i el CN Besalú participen a la Copa Pirineus que es celebra a Flaçà\nLa piscina de Flaçà acollirà dissabte l'inici de la Copa Pirineus de natació, una de les competicions amb més història de la demarcació de Girona, i que s'allargarà fins al pròxim 3 d'agost. Amb mig segle d'història, la presència garrotxina a la…\nTorna el ‘Canta Gran’ al Teatre Principal d’Olot aquest diumenge amb la participació de quatre corals garrotxines\nDins dels projectes de recursos educatius de l’Institut de Cultura s’hi troba una activitat dirigida a les corals de gent gran, coneguda com el ‘Canta Gran’. Un concert que tindrà lloc el proper diumenge dia 27 a 2/4 de 6 de la tarda al Teatre Principal…\nLa Policia Municipal d’Olot incorpora un nou dispositiu de denúncia que llegeix les matrícules dels vehicles\nDesprés d'uns mesos de prova, la Policia Municipal d'Olot ha activat un dispositiu mòbil de denúncia. Aquest sistema s'integra en un cotxe patrulla per detectar els estacionaments indeguts a la ciutat. La seva acció hauria de millorar la fluïdesa del trànsit…\nLa Vall de Bianya permetrà visites als molins fariners durant la Fira del Farro\nAvui el municipi de la Vall de Bianya, a la Garrotxa, celebra una fira centrada en recordar un producte molt típic de la zona, el farro. Per parlar-ne tirarem una colla d’anys enrere per descobrir com s’ho feien antigament per moldre el blat de moro. Els…\nL’Olot ja té una samarreta commemorativa per al Centenari\nPere Gelis, dissenyador de la samarreta del Centenari: "Un gran club mereix una samarreta com aquesta, commemorativa dels seus 100 anys". Jordi Reyes, directiu de Comunicació de la UE Olot: "És un orgull que hi hagi tants actes commemoratius, estem convençuts…


Nivell de Modernització 1. Informació\nNom del tràmit Tramitació de cèdules d'habitabilitat\nObjecte La cèdula d'habitabilitat és un document que acredita que un habitatge compleix les condicions de qualitat, del dret a l'habitatge i, en conseqüència, és apte per a ésser destinat a residència. En qualsevol transmissió, cal acreditar que l'habitatge compleix les condicions de qualitat mitjançant el lliurament o la disposició de la cèdula.\nLes cèdules d'habitabilitat són de dos tipus:\n- Primera ocupació: habitatges nous: nova construcció, obres de gran rehabilitació (vigència 25 anys), canvi d'ús.\n- Segona ocupació: habitatges usats (15 anys) els existents a l'entrada en vigor del decret 55/2009.\nLes persones interessades hauran de contactar amb un professional del sector (aparellador o arquitecte tècnic) 93780 11 10. Només es poden tramitar cèdules de Sabadell.\nDocumentació necessària Habitatges nous:\nEl propietari, administrador o representant autoritzat ho haurà de sol·licitar segons model oficial, aportant la següent documentació:\n- Sol·licitud de cèdula d'habitabilitat de 1ª ocupació o de 1ª ocupació/Rehabilitació emplenada i signada pel sol·licitant.\n- Comunicació prèvia a l'ocupació de l'habitatge (fotocòpia) o document equivalent.\n- Certificat final d'obra i d'habitabilitat, original, signat pel personal tècnic competent i visat pel col·legi professional respectiu.\nLes signatures han de ser digitals i manuscrites.\n- Original de la Relació de les Modificacions del Projecte (C.T.E. Annex II 3.3 a)\n- Original de la Relació dels Controls d'Obra i Resultats (C.T.E. Annex II 3.3 b)\nEl propietari, administrador o representant autoritzat ho haurà de sol·licitar mitjançant l'imprès de sol·licitud de cèdula d'habitatge usat, que faciliten els col·legis oficials d'arquitectes i aparelladors, aportant la documentació següent:\n- Certificat d'habitabilitat de 2ª ocupació emès per personal tècnic competent (arquitecte o arquitecte tècnic). Aquest certificat incorpora en el mateix full, la part destinada a sol·licitud de la cèdula. Pot anar Visat o no. Si no va visat cal adjuntar un certificat de colegiació trimestral del tècnic.\n- Declaració responsable de l'antiguitat de l'habitatge model de l'agència de l'habitatge. Ha d'anar signat digitalment i de forma manuscrita.\nSi en la sol·licitud per cèdula de 2ª ocupació fa referència a una cèdula anterior aquesta Declaració responsable no és necessari adjuntar-la.\nQui el pot demanar Qualsevol persona interessada propietària, administrador o el seu representant\nQuan es pot realitzar Tot l'any\nCanals de tramitació presencial\nRegistre de Vimusa\nTemps aproximat de resposta Habitatges nous:\n- 1 mes des de l'entrada de la sol·licitud\n- 1 setmana des de l'entrada de la sol·licitud\nPreu Tràmit gratuït\nSilenci administratiu El termini màxim per resoldre aquest procediment és de 30 dies. La manca de notificació expressa de la resolució dins d'aquest termini legitima la persona interessada per entendre la seva sol·licitud estimada.\nVies de reclamació Contra aquest acte, que exhaureix la via administrativa, podeu interposar recurs contenciós administratiu davant la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya en el termini de dos mesos a comptar de l`endemà de la recepció d`aquesta notificació, d`acord amb el que disposen els articles 112.3 de la Llei 39/2015, d`1 doctubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques, i 10, 14 i 46 de la Llei 29/1998, de 13 de juliol, reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa. No obstant això, podeu interposar qualsevol altre recurs que considereu procedent.\nAltra informació d'interès (més informació) Les dades que consten a la cèdula són:\n- Adreça de l'habitatge\n- Superfície útil de l'habitatge i de les habitacions\n- Estances i els espais que el componen l`habitatge en el moment de la seva emissió\n- Llindar màxim d'ocupació\n- Identificació de la persona tècnica que certifica l'habitabilitat\nA la cèdula no hi figura el nom de la persona propietària. Es tracta d'un document que acredita les condicions objectives d'habitabilitat de l`habitatge, amb independència dels seus titulars o ocupants.\nServei responsable Oficina Local d'Habitatge de Sabadell\nTermini de resolució El termini màxim en què s'ha de notificar la resolució expressa és de 30 dies a comptar des de la data en què la sol·licitud hagi tingut entrada en el registre electrònic de l'Ajuntament de Sabadell, sempre que no es donin cap dels supòsits que puguin ocasionar la suspensió o ampliació del termini esmentat. Transcorregut el termini sense que l'Ajuntament de Sabadell hagi notificat la resolució, la sol·licitud s'entendrà estimada.\nPer demanar cita a l'oficina de Vimusa, podeu fer-ho fent clic aquí.


Un urbanisme social i de proximitat | Info Barcelona | Ajuntament de Barcelona\nEl Pla de rehabilitació integral inclou 141 intervencions, entre altres, l’ampliació de l’espai verd, la millora de l’accessibilitat, de l’enllumenat, dels paviments o del mobiliari. La prioritat d'acció són les zones amb dèficits estructurals o d’ús preferent de vianants.\nEl PRI preveu una inversió de 129 milions d’euros fins al 2019 amb intervencions a espais, places i carrers públics. Entre les actuacions s’inclouen la millora dels paviments, amb especial atenció a les voreres, la renovació del mobiliari urbà, com ara bancs o baranes, el soterrament de cablejat, treballs d’accessibilitat a carrers amb desnivells o l’augment de l’arbrat viari, les zones verdes i els espais de plataforma única, d’ús preferent dels vianants. De moment s’han executat 41 actuacions, vuit estan en obres i 92 en projecte.\n“Apostem per un urbanisme social, repartit, distribuït i reequilibrat, amb intervencions que millorin el dia a dia dels 73 barris de la ciutat”, ha destacat la tinenta d’alcaldia d’Ecologia, Urbanisme i Mobilitat, Janet Sanz.\nL’elaboració del pla ha estat a càrrec directament dels districtes de la ciutat i ha incorporat les aportacions dels veïns i veïnes. En les actuacions s’han prioritzat les zones amb més dèficits estructurals, els carrers que utilitzen de manera preferent els vianants i els espais ciclables.\nL'urbanisme barceloní incorpora la mirada de gènere per uns carrers i places per a tothom\n21/03/2017 09:08 h


Fer justÍcia amb els boscos tropicals - Diari de Girona\njoan vila 29.09.2019 | 00:51\nFer justÍcia amb els boscos tropicals Diari de Girona\nLa setmana passada explicava que els arbres són fixadors de CO2 que emmagatzemen en forma de fusta. És fàcil arribar a la conclusió que fan falta arbres que creixin, tallar-los i emmagatzemar la fusta, no deixant que es podreixi i torni alliberar el CO2. Si la cremem, també tornem a alliberar el CO2, que és la mateixa quantitat que ha pres per créixer. Se suposa que aquest CO2 de cremar no augmenta el valor acumulat a l'atmosfera perquè es fa durant el mateix període geològic. Per això és bona la substitució d'energia fòssil (carbó, petroli, gas) per biomassa.\nAl món hi ha tres grans embornals de CO2 situats a l'equador de la Terra: Amazònia, Àfrica Central i Indonèsia. En tots tres espais hi tenim conflictes de pèrdua de bosc i això ha fet saltar les alarmes perquè accelera el canvi climàtic.\nS'ha estudiat que els arbres morts a l'Amazònia emeten 1.700 Gt de CO2 a l'atmosfera cada any, mentre que en un any normal n'absorbeixen 2.000 Gt, amb un balanç net de 300 Gt.\nAmazònia té una extensió de 690 milions Ha, el bosc d'Àfrica Central té una extensió de 240 milions Ha i els boscos d'Indonèsia han passat de 145 milions Ha a 91 milions Ha des de 1980. Les pèrdues de superfície forestal són alarmants, afegint-se a les emissions de l'ús de combustibles fòssils de la societat moderna.\nLa transició energètica ha de consistir a disminuir les emissions de CO2 a zero, però també en l'augment dels embornals de CO2, la reforestació de terres ermes i la substitució de certs cultius innecessaris per boscos. En una superfície de 100 milions Ha s'hi poden plantar 250.000 milions d'arbres, xifres que hauríem de posar en els objectius a assolir.\nPerò això topa de front amb un aspecte ètic i moral de cada un dels països on hi ha boscos tropicals. Aquesta setmana el president de brasil, Jair Bolsonaro va dir a la ONU que l'Amazones «no està essent devastada o destruïda pel foc». Va continuar dient «els indígenes no volen ser els pobres assentats a les terres més riques del món» i també «és una fal·làcia dir que l'Amazònia és un patrimoni de la humanitat o que és el pulmó del món». Bolsonaro reivindica la sobirania de Brasil i diu que, mentre França o Alemanya dediquen a l'agricultura més del 50% del terreny, Brasil només hi destina el 8% del territori.\nLa mateixa reflexió es pot fer sobre certs països d'Àfrica. Camerun, República Centroafricana, República del Congo, República Democràtica del Congo i Gabon necessiten desforestar per fer combustible per a usos locals, per vendre fusta i per augmentar superfície agrícola pels seus usos.\nPerò, així com Àfrica tala per vendre fusta i per usos locals, Indonèsia i Brasil talen per dos objectius: per reforestar amb altres espècies que els permeten més producció econòmica, i per plantar soja a Brasil o per oli de palma a Indonèsia. Ens pot semblar bé o no que es tali bosc tropical per un altre bosc més econòmic, però des del punt de vista de CO2 no és cap disbarat (no parlo de la diversitat aquí). Si el nou bosc creix més ràpid que el de la selva i l'ús de la seva fusta és per disminuir combustibles fòssils o per emmagatzemar, no augmenta el desequilibri de gasos efecte hivernacle. Al contrari, si es tala el bosc de selva per plantar soja que ha d'alimentar el bestiar boví de Xina, d'Europa o d'Estats Units, estem davant un greu problema. I, si es tala bosc tropical d'Indonèsia per plantar palma per exportar l'oli a Europa, Xina i Estats Units, també estem davant un repte important.\nAixò ens porta a conclusions immediates. Cal disminuir el consum de boví intensiu, que consumeix pinso, i el consum d'oli de palma. Només així podrem disminuir la pèrdua de superfície de bosc tropical. Però Bolsonaro introdueix un element bàsic en aquest debat: els països industrialitzats no tenen dret a demanar que no es desforesti quan ells ho han fet al llarg de la seva història. Caldrà fer propostes justes per evitar la pèrdua de superfície forestal, com per exemple comprar-los la fusta dels espais que ara dediquen al cultiu de soja o palma i subvencionar-los el bosc selvàtic amb un contracte que els desdigui de talar, de valorar la seva riquesa. Si l'Amazònia absorbeix 300 Gt CO2, el valor actual del mercat a Europa seria de 7.500 milions d'euros. La totalitat dels boscos tropicals podrien absorbir 444 Gt, amb un valor de 11.100 milions d'euros que es podrien enviar a aquestes zones amb contractes que obliguessin a extinció d'incendis i a un control per satèl·lit.\nL'acord de París preveu un fons per damnificar els països perjudicats pel canvi climàtic, com moltes illes de la Polinèsia o àrees de Bangladesh que es veuran negades per les aigües. Però no preveu accions econòmiques per frenar la pèrdua de superfícies absorbents com els boscos tropicals. Aquest fons verd pel clima avui està format per donacions de 1.548 milions d'euros de França, 1.500 milions d'Alemanya, 1.440 milions de Gran Bretanya i de 150 milions d'Espanya i pretén arribar als 10.000 milions. No anem enlloc. Caldria destinar una part de la taxa futura de CO2 a aquest destí. El món emet 36.150 Gt CO2. Només que es dediqui 1?/t CO2 de la taxa a aquest fi podríem resoldre el problema.\nAra cal que posem en marxa la taxa de CO2. Aquesta setmana Alemanya (el principal fre a la taxa) ha dit que posarà una taxa de 10?/t CO2 el 2021 i de 38 ?/t CO2 el 2025. Alguna cosa s'ha mogut.


Wikiloc - ruta Sant Mamet - Santa Maria de Meià, Catalunya (España)- GPS track\n3.064 136 2034\nVista 232 vegades, descarregada 10 vegades\nEn aquesta ruta, hem ampliat amb diversos "extres" la circular que fan diversos altres tracks i que puja per pistes des de Santa Maria de Meià fins al cim de Sant Benet, i fa el retorn baixant el corriol de la vessant nord fins a la pista del Coll d'Orenga.\nTots els extres i/o dificultats que hem afegit es poden evitar, els comentem tot seguit:\n- Castell d'Ariet: des del primer coll que pujarem, el Coll de la Creueta, ens desviem cap a la dreta pel corriol, passant primer unes cases en ruïnes i endinsant-nos a un petit tram de bosc abans d'arribar a la base de la torre.\n- Jaciment d'icnites: sortim de la pista a mà esquerra per anar a buscar les cases en ruïnes. Ens va costar trobar la baixada fins al riu a l'anada, si mireu la part de track de tornada és el corriol més marcat.\n- Ras de Sant Mamet (1276m). És el turonet o pla més oriental de la Serra de Sant Mamet. Com és herbat i sense vegetació densa, el podem pujar i baixar per on vulguem.\n- Castell d'Orenga: creuem els plans del Coll de les Comes, ens enfilem fins a un collet que creua cap als camps de l'altra vessant, i des d'aquí seguim per la dreta de les roques per un corriolet entre els arbusts fins al castell. Podem rodejar el castell i seguir la cresta fins a una roca mirador, on les parets cauen en picat.\n- Casa forta de Rocaspana: comencem seguint el sender que baixa des del coll entre el turó sobre seu i el castell d'Orenga d'on veníem. Acabem fent un tram a través dels arbusts un cop veiem que estem a l'alçada de la construcció. La tornada la fem seguint un corriol que recorre la carena fins al cim del turonet que hi ha sobre la casa. Des del cim del turonet aquest (1042m) baixem per on ens sembli més evident fins la pista, doncs és un tram net de vegetació.\n- Cim de les Artigues. L'ICGC anomena les Artigues al serrat amb cert color groguenc a l'est del coll on hem baixat després de l'anterior turó. Des de la pista, surt un indici de corriol fins la base de les roques, que acabarem de pujar grimpant per alguna de les seves canaletes (2-3m) fins situar-nos a dalt i puguer avançar més fàcilment fins l'extrem. La tornada la fem seguint un corriol bastant perdut, potser recomanaria tornar a buscar la pista quan la tinguem a la vista.\nJaciment d'icnites i riu\nA través (evitem pujar i baixar)\nRas de Sant Mamet\nCim les Artigues\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta Sant Mamet https://ca.wikiloc.com/rutes-senderisme/sant-mamet-17180338 Salutacions, Wikiloc - Rutes i punts d'interès GPS del Món


Tenim un problema a Espanya. I aquest problema s’anomena 3%\n13/02/2016 - 09:13h\nAgentes vigilen l'empresa Ciegsa en l'operació Taula. EFE\nLa política espanyola fa temps que s’ha desplaçat a les pàgines de successos. Hui, la corrupció política és, juntament amb la desocupació i el “problema territorial”, un dels nostres tres grans problemes com a comunitat política. En el moment d’escriure aquestes línies la Guàrdia Civil busca proves de finançament il·legal en la seu del PP de Madrid, l’expresident Jordi Pujol compareix en l’Audiència Nacional en qualitat d’investigat per un presumpte delicte de blanqueig de capitals, l’expresident Jaume Matas i membres de la família reial espanyola estan jutjant-los amb moltes altres persones per pretesos delictes de malversació i suborn, responsables d’una gran empresa pública del Ministeri d’Agricultura estan acusats de pretesos delictes de malversació i suborn, uns quants exalts càrrecs polítics del govern andalús estan acusats de pretesos delictes semblants, un exsecretari general de PP de Madrid, un exgerent del PP, un exconseller del govern valencià i un expresident de Diputació de Castelló estan o han estat a la presó, dos expresidents de la Diputació de València i de la de Castelló són investigats per greus delictes de corrupció política, desenes de responsables polítics del PP de València, amb el seu grup municipal gairebé al complet, estan sent investigats, centenars de responsables públics locals en tot Espanya (quasi 1.700 casos oberts per corrupció econòmica) i desenes d’empresaris han estat o estan sent investigats, acusats o condemnats per delictes semblants en operacions diverses, i algunes operacions policials, moltes de les quals continuen obertes en seu judicial, han evidenciat l’existència de xarxes criminals organitzades dedicades a enriquir-se amb els impostos de milions d’espanyols decents.\nTenen cap relació aquests fets amb els que al seu dia es van denominar cas Naseiro o cas Filesa? Hi ha cap semblança entre les dificultats que va trobar al seu dia el jutge Manglano i fa poc el jutge Castro? Al meu parer, n’hi ha molts punts en comú. Què podem inferir de tot això? En primer lloc, que a Espanya hi ha un problema molt seriós de corrupció política quasi sistèmica, estructural i que ve de lluny. No sols a València, encara que València i Madrid constitueixen els casos més acabats de degeneració política del model de la mà dels dirigents del PP i siguen la “zona zero” de la corrupció política en aquests últims anys. Estem davant d’una versió de capitalisme de casino, castís i provincià, on unes elits a partir de xarxes informals han consolidat un model clientelar, amoral i cínic. La seua concepció de la democràcia és tan primitiva que han arribat a creure que les institucions eren seues, han ignorat o han vulnerat els protocols més elementals de l’Estat de Dret, han impulsat lleis i reglaments i han aprovat reformes judicials en benefici propi i mantenen privilegis intolerables, com la figura de l’aforat, per romandre atrinxerats en parlaments i eludir o provocar dilacions indegudes en funció dels seus interessos. Critiquen amb virulència els que ells anomenen “antisistema”, quan en realitat els verdaders antisistema són aqueixes elits que han pervertit, degradat i corromput quasi tots els puntals fonamentals del sistema democràtic.\nEn segon lloc, el model extractiu i de captura de les institucions públiques s’ha sofisticat amb el pas del temps, però, en essència, és idèntic al ja descrit per Javier Pradera en el seu text escrit en els primers anys de la dècada dels noranta, quan denunciava l’existència d’un problema important de corrupció en les seues tres versions: blanca, grisa i molt especialment negra. El cas Naseiro era, en allò bàsic, semblant al cas de pretesa corrupció que un quart de segle després pot afectar els responsables del cas Imelsa en la Diputació i en l’Ajuntament de València o a l’Operació Taula. Però no difereix dels anomenats casos Bárcenas, Gurtel, Brugal, Aigües Ter-Llobregat o Púnica entre una relació interminable repartida per tot Espanya. El model remet a tres figures: prevaricació, suborn i blanqueig de capitals, i descansa en tres puntals fonamentals: un responsable polític que a vegades compta amb la connivència d’algun servidor públic, una empresa que suborna o a qui es demana un suborn per a obtenir a canvi una contracta o un servei determinats i un intermediari. I a la llunyania, quasi sempre, el finançament il·legal de partits polítics, sondejos d’opinió i campanyes electorals.\nAmb la informació disponible, no sabem si ara hi ha més o menys corrupció política que abans. Potser n’hi haja menys que en la dècada del tsunami immobiliari i moral. Ara les possibilitats d’enriquiment associades a l’urbanisme s’han reduït i el grau de tolerància d’una societat fracturada i empobrida per les polítiques “austeritàries”, que han afectat en especial els treballadors i les treballadores amb salaris més baixos, és molt més baix. Desconeixem també si les pràctiques estan més o menys generalitzades que en els anys huitanta i noranta. El que sí que sabem són tres coses: a) que a penes coneixem alguns casos que, via delació, denúncia o investigació de servidors públics, arriben als jutjats; b) que la societat espanyola ha demostrat una complicitat permissiva que pertorba i confon, i c) que gràcies a uns quants diputats, diputades i periodistes, a unes quantes dotzenes de jutges i fiscals, i a uns centenars de membres dels cossos de seguretat de l’Estat, s’ha entrat en una etapa nova en què sembla que la impunitat dels responsables polítics és més petita que en altres temps. Com a contrapunt als molts silencis còmplices, crec que hem d’agrair públicament a alguns diputats i diputades valencians, a professionals i investigadors, a alguns periodistes i a alguns jutges que van fer molt bé la seua faena, sobreposant-se no sols al retret públic d’alguns representants econòmics i socials, sinó vencent a vegades la resistència dels seus propis companys de partit o de professió.\nEn tercer lloc, que una minoria privilegiada que s’ha sentit immune en el seu pantà particular, s’ha dedicat a saquejar de manera sistemàtica, organitzada i generalitzada amb una lògica tan devastadora com alarmant: aprofitar-se dels pressupostos públics, via adjudicacions manegades o autorització de sobrecostos injustificables, allà on fóra possible: construcció de grans infraestructures, escoles, hospitals, centres culturals o esportius, serveis públics bàsics (aigua, residus, depuració, enllumenat), cursos de formació, serveis socials, dependència i residències per a persones grans, serveis de prevenció i extinció d’incendis forestals, empreses d’ITV, cooperació al desenvolupament, habitatge social… qualsevol programa que disposara de recursos públics o qualsevol departament o empresa pública que tinguera capacitat d’endeutar-se ha servit per a aqueix propòsit. Moltes vegades sense justificació, sense control, sense tramitació d’acord amb llei o recorrent a formes de licitació improcedents. L’informe sobre Ciegsa elaborat pel viceinterventor general de Control Financer de la Generalitat Valenciana és una bona síntesi de totes aqueixes patologies i pràctiques irregulars, de la manera com uns responsables polítics determinats s’han mogut pel clavegueram del poder, provocant una pèrdua de 2.800 milions d’euros a la Generalitat Valenciana, alhora que milers de xiquets eren aparcats en aules prefabricades.\nEn quart lloc, fins on sabem, la corrupció pública està més arrelada en l’escala local i regional. Però el problema no sols és València, és Espanya. De Castro Urdiales a Lanzarote, d’Orense a Marbella Alguns estudis recents sobre la geografia de la corrupció urbanística a Espanya entre els anys 2000 i 2010 avalen aqueixa afirmació. El problema era general, sense distinció d’ideologies i ni tan sols la Comunitat Valenciana ocupava els primers llocs quant a nombre de municipis afectats per casos de corrupció. Però no tenim encara a l’abast investigacions que proporcionen una idea aproximada de la verdadera dimensió d’aquestes pràctiques de saqueig i balafiament de diners públics en l’Administració General de l’Estat (dit en altres termes, no sabem quants Acuamed haja pogut haver-hi al recer de les adjudicacions de grans infraestructures durant tot el període democràtic) i falta encara molta informació contrastada sobre la dimensió de la corrupció pública en l’escala regional.\nEn cinqué lloc, no hi ha hagut una voluntat política clara d’eradicar el problema. El Grup d’Estudis de Política Criminal, en el seu manifest sobre la corrupció, ho va expressar amb una claredat meridiana: “L’estat actual de coses és fruit del plantejament deliberat de dissenyar un sistema tendencialment incapaç d’aconseguir els fins institucionals a què es deu. Això sense oblidar la passivitat social, si no complicitat cultural, davant d’aquest fenomen”. La colonització, fins ara, d’uns òrgans de control determinats i la influència decisiva en la composició d’òrgans judicials pels dos grans partits, permet poder parlar per al cas espanyol d’un procés de cartelització dels partits polítics, ben estudiat pels professors Katz i Mair, que no hi ha ajudat. En aqueix context, ruboritza alhora que constitueix una falta de respecte intolerable a milions de ciutadans honrats, que Mariano Rajoy afirme al gener del 2016 que “açò s’ha d’acabar i ací ja no es passa per cap més” (el subratllat és meu).\nEn sisé lloc, hi ha una gran desconfiança interpersonal I TAMBÉ en els partits polítics i en les institucions i els seus representants. I quan en un país s’instal·la el cercle viciós de la desconfiança, no sols no se’n pot traure res de bo, sinó que potencia la corrupció privada. Els sembla que és normal que només 600.000 contribuents espanyols (el 3,2%) estiguen en el tram de base imposable superior a 60.000 euros o només 200.000 (l’1%), per damunt dels 90.000? Si hi afegim les dades d’economia submergida estimades per GESTHA (entre el 23-25%) o de frau fiscal (entre el 6-8% del PIB), tenim un quadre bastant acabat de la faena pendent.\nLa bona notícia és que ara la percepció de la corrupció és molt alta. L’últim informe de Transparència Internacional indica que Espanya ha descendit deu posicions, al lloc 40, en l’índex de corrupció internacional. Els estudis periòdics del CIS indiquen que la corrupció és percebuda com un dels problemes principals. Diu Manuel Villoria que el 2013 un 95% dels espanyols creien que hi havia corrupció en les institucions nacionals i que “som el país líder d’Europa en la creença per les nostres empreses en l’extensió de la corrupció en la contractació: 83% a escala nacional, 90% a escala regional i local (mitjana europea 56 i 60%, respectivament). Potser per tot açò, les empreses espanyoles són les que, juntament amb les xipriotes, menys participen en la contractació pública: l’11% d’empreses en els últims 3 anys”. I no hi participen perquè, segons les empreses, és impossible obtenir contractes per les raons següents: contractes teledirigits, conflictes d’interés, arranjaments previs, criteris de selecció poc clars, disseny fet pel contractista, abús de processos negociats, modificats i abús d’emergència Els sona? Per què no hem tallat a temps aquesta deriva?\nAquest país necessita depurar-se a fons. Reiniciar-se des de fonaments ètics i transparents, recuperar la seua autoestima i la seua reputació com a comunitat política. A més que alguns més siguen jutjats, un poc més, molt més, ha de passar en aquest temps nou. Ara és temps de ferma voluntat política per a adoptar decisions. Els poders públics han d’impulsar canvis creïbles i molt profunds per a recuperar la confiança en les institucions. Un problema sistèmic requereix actuacions radicals. Sabem molt bé i des de fa temps què cal fer i per on cal començar. També sabem que són més eficaces les mesures preventives que les punitives. L’àmbit penal (deixar que treballe la justícia) no és la millor solució. És el temps de la política impulsant una agenda tan coneguda com ignorada fins ara: a) nova legislació (estatal i regional) sobre transparència, creació d’oficines anticorrupció, accés a la informació i sistemes obligatoris de dació de comptes en el sector públic; b) nova legislació sobre contractació amb les administracions i les empreses i les fundacions públiques; c) revisar tot allò que s’ha relacionat amb la professionalització de les administracions, gestió de conflictes d’interés, processos d’auditoria, control de legalitat i control polític i social, en especial en l’escala local, tal com proposa Fernando Jiménez; d) revisar la legislació en matèria d’indults per a responsables polítics condemnats per corrupció i posar fi a l’aforament de diputats i de senadors; e) despolititzar els òrgans judicials i de control; f) revisar la legislació en matèria de frau fiscal i reforçar amb mitjans i personal tant el sistema judicial i els cossos forces de seguretat com l’Agència Tributària, incorporant-hi nous perfils i més coordinació, en especial reforçant la Unitat de l’Agència Tributària adscrita a la Fiscalia Anticorrupció; g) estudiar la possibilitat d’incloure una limitació de mandats en els responsables polítics; h) revisar la legislació penal seguint les orientacions dels experts, i finalment, però no en últim lloc, revisar seriosament la legislació sobre el finançament dels partits polítics.\nEs tracta de dificultar al màxim les pràctiques corruptes i recuperar la confiança en les institucions. Aqueix esforç, hui a Espanya i molt especialment en una Comunitat Valenciana tan colpejada per les notícies sobre corrupció, és impostergable. El camí emprés per l’actual Govern de la Generalitat Valenciana i per les Corts Valencianes en matèria de transparència i lluita contra la corrupció és hui tan necessari com urgent. Va en la bona direcció i pot servir d’orientació a altres governs i parlaments. La tasca serà llarga i difícil, però és de les que justifiquen una legislatura. Perquè ajudarà a traure el nom de València de les pàgines de successos i col·locar-lo en el mapa de la decència i l’honestedat. Dues qualitats que sempre han acompanyat un poble que ara està sotmés, injustament, a l’escrutini i a l’escarni públics.\nJoan Romero és professor de la Universitat de València


Taller Viajes para Ti: d’agència de viatges a empresa tecnològica - emagister.com\nOrganizado por Viajes para ti\nAmb més de 15 anys d’experiència en el sector turístic, VIAJES PARA TI és una agència de viatges especialitzada en la venda on-line i propietària de les marques comercials Esquiades.com, BuscoUnChollo.com i Amimir.com.\nActualment, el seu equip està format per més de 80 professionals i segueix en creixement. A conseqüència d’aquest procés d’expansió, estan buscant nous perfils informàtics que vulguin formar part d’aquest apassionant viatge! Si vols saber més sobre aquesta empresa i les tecnologies que utilitzen, no et perdis la seva ponència!\nEls assistents d’aquesta xerrada obtindran doble participació en el sorteig que realitzi Viajes Para Ti.\nAquest taller està adreçat a estudiants i alumni de la URV i tindrà una durada d'1h (d'13.30 a 14:30 h)


Qui havia sentit a dir mai que al puig Major s'hi fa fonoll pirinenc?\n25 febrer 2021 06:23\nMedi Ambient consolida un endemisme de la família dels turbits\nAntoni Mateu | 17 octubre 2007\n«Ses muntanyes de Cabrera / són ses més altes del món / i de tan altes que són, /s'hi fa mollera roquera» diu irònicament la cançò popular. De tothom és sabut que aquesta herba es fa per les voreres dels camins.El que el poble no sap, però, és que al puig Major "que ho és alt, i molt" hi sobreviu una espècie de la mateixa família del fonoll que és una autèntica relíquia vegetal.\nÉs tracta d'una herba arcaica que dóna testimoni que en èpoques passades el clima a les Illes Balears era molt més fred que no ara. El Ligusticum hutteri "que és la manera científica com s'anomena aquest fonoll" està directament relacionat amb la flora pirinenca, alpina i dels massissos muntanyosos del centre d'Europa.\nSi ha aconseguit sobreviure en una petita i testimonial part de Mallorca és perquè el microclima del puig Major ho ha afavorit.\nAra, la Conselleria de Medi Ambient ha aconseguit consolidar una de les poblacions d'aquest endemisme. Per això ha tancat amb una filferrada un redol del puig per evitar que les cabres orades, que són el seu principal depredador, hi entrin. S'ha comprovat que la sobrepoblació d'aquests mamífers posa en perill la supervivència d'aquest turbit. El tancat ha assegurat el bon ritme de creixement de les plantes i ha garantit una bona producció de llavors per a aquesta temporada. La Direcció General de Protecció d'Espècies també té previst redactar un pla per assegurar la protecció de tota la flora relicte que hi ha a la serra de Tramuntana.\nAh! Una variant de la cançó diu: «Ses muntanyes de Cabresta / són ses més altes del món / i de tan altes que són / s'hi fan caragols amb cresta».Aquests tipus d'animals encara no han estat descoberts per la comunitat científica. Si se'n trobassin, ben segur que el Govern en garantiria la protecció.


Banyeres: Exposició “Tocant el Cel” al Museu Cañas. - Esguard de Dona\nNúria Figueras, alcaldesa de Banyeres, en un\nmoment de la seva intervenció.\nAhir dimarts dia 12 de febrer, va ser la festivitat local de Banyeres del Penedès, Santa Eulàlia i per tal de celebrar-ho, es va fer la inauguració de l’exposició “Tocant el cel” al Museu Josep Cañas en commemoració del cinquantè aniversari del monument als castellers de Vilafranca del Penedès, fet pel fill il•lustre de Banyeres del Penedès, Josep Cañas.\nLa inauguració va tenir lloc a la una del migdia, on més d’una cinquantena de persones van poder gaudir de l’explicació que els hi va fer la directora del Museu Cañas, Mónica Roca, de les fotos del moment on es feia menció a la construcció del monument, així com d’una pel•lícula en que es podia veure a Josep Cañas treballant. Per concloure l’acte, es va fer un petit refrigeri per tots els assistents.


Setge de Louisbourg - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nSetge de Louisbourg\nla Guerra dels Set Anys,\nCoord.: 45° 55′ 17″ N, 59° 58′ 13″ O / 45.92139°N,59.97028°O / 45.92139; -59.97028\n18 de juny - 26 de juliol de 1758\n45° 55′ 17″ N, 59° 58′ 13″ O / 45.9214°N,59.9703°O / 45.9214; -59.9703\nLouisbourg, Nova Escòcia\nRegne de la Gran Bretanya Regne de França\n150 vaixells de transport\n40 vaixells de guerra 3.500 soldats\n5 vaixells de línia\n360 ferits 400 morts\nLa presa de Louisbourg va ser una important batalla (1758) de la Guerra Franco-Índia (que es va conèixer com la Guerra dels Set Anys a l'Amèrica del Nord). La victòria britànica a Louisbourg va desencadenar el final del domini francès a Amèrica del Nord, el qual va acabar amb la caiguda de Quebec un any després. Els anglesos s'havien adonat que si els francesos mantenien el control sobre Louisbourg, els vaixells francesos no podrien navegar el Riu Sant Llorenç i, atacar, així el Quebec. Ja hi havia hagut un atac el 1757 dirigit per Lord Loudon, que va fallar a causa d'un gran desplegament naval francès. Tanmateix, el Primer Ministre William Pitt va decidir un nou intent amb nous comandants.\nLa missió li va ser assignada al general Jeffrey Amherst. Acompanyant a Amherst van anar Charles Lawrence, James Wolfe i Edward Whitmore. El comandament naval se li va concedir a Edward Boscawen. L'enginyer en cap va ser John Henry Bastide, que ja havia participat en el primer setge de Louisburg el 1745, i en altres setges que havien acabat en èxit britànic.\n1 Preparatius de la batalla\nPreparatius de la batalla[modifica]\nLes forces britàniques es van reunir a Halifax, Nova Escòcia, on tant les tropes de terra com les navals van passar tot el mes de maig entrenant-s'hi junts per preparar una gran invasió naval. El 29 de maig de 1758 una flota de 150 vaixells de transport i 40 vaixells de guerra britànics van partir del port de Halifax amb destinació a Louisbourg. Els vaixells transportaven a gairebé 14.000 soldats dividits en tres grups comandats per Wolfe, Lawrence i Whitmore. El 2 de juny els britànics van llençar l'àncora en Gabarus Bay, a cinc quilòmetres de Louisbourg.\nEl comandant francès era al comandament de Louisbourg i governador a Isle Royale, el Cavaller de Drucour només comptava, en aquell moment, amb 3.500 militars i mariners dels vaixells de guerra que es trobaven al port (Entreprenant, Prudent, Bienfaisant, Capricieux i Célèbre). A diferència del que havia succeït l'any anterior, la flota francesa no tenia la possibilitat de reunir un grup de vaixells prou nombrós com per vèncer els britànics. La relació era, per tant, de gran desavantatge per a la flota francesa (els anglesos els superaven en una proporció de cinc a un). Drucour va ordenar la construcció de defenses i la formació de bateries d'artilleria a Kenington Cove. 2.000 soldats francesos van ser destinats a defensar la Cova.\nDurant la primera setmana de juny, el temps va fer impossible un desembarcament i els anglesos es van haver de limitar a bombardejar les improvisades defenses costaneres de Gabarus Bay. El temps va millorar el 8 de juny i Amherst va enviar una flota de petits bots, organitzada en tres divisions comandades pels seus ajudants. En un principi les defenses franceses van ser molt efectives i, després de nombroses baixes, Wolfe va ordenar la retirada. Però en l'últim minut un grup d'infanteria lleugera de la divisió de Wolfe va trobar una zona rocosa no defensada pels francesos. Wolfe va dirigir allà a la seva divisió i va desembarcar. En ser atacats pels flancs, els francesos es van retirar ràpidament cap a la fortalesa.\nEl setge va ser retardat a causa de la dificultat de transportar l'equipament per terrenys sorrencs i, a més, el mar seguia amb grans onades. Mentrestant, el 12 de juny, Wolfe va anar amb 1.200 homes per envoltar el port i van prendre el far, que dominava l'entrada del port. Després d'11 dies de setge, el 19 de juny l'artilleria britànica estava en posició d'atacar i va començar a bombardejar els francesos. Els anglesos havien portat amb ells setanta canons i morters. En poques hores havien destruït les muralles i danyat diversos edificis.\nEl 21 de juliol una sèrie de trets de l'artilleria anglesa van topar amb un vaixell de línia francès, l'Entreprenant, i li va calar foc. Gràcies a la brisa el foc es va estendre per altres dos vaixells. L'Entreprenant explotar aquella mateixa tarda. Desapareixent, així, el major navili francès a Louisbourg.\nEl 23 de juliol els francesos van patir un altre gran cop en la seva moral. Els bombardejos britànics van calar foc a la caserna del general de la fortalesa, el baluard del rei, que era el major edifici d'Amèrica del Nord el 1758. La moral es va desplomar i els francesos van abandonar qualsevol esperança d'escapar del setge britànic.\nEl 25 de juliol, utilitzant una densa boira per amagar-se, l'almirall Edward Boscawen va enviar una patrulla per destruir els vaixells francesos del port, eliminant els dos últims vaixells de línia dels francesos i obrint el camí a la flota anglesa per prendre el port.\nEl 26 de juliol els francesos es van rendir. En haver lluitat valentament i haver defensat amb força, els francesos esperaven ser tractats amb honors de guerra, com ells havien tractat als britànics en altres ocasions. No obstant això, Amherst s'hi va negar, invocant les atrocitats comeses pels nadius americans, aliant-se amb els indis després de les victòries franceses en els Forts Oswego i William Henry. Se'ls va obligar a lliurar totes les seves armes, el seu equipament i les seves banderes. Tal decisió va causar un gran enuig en Drucour però, sabent que la seguretat dels civils de Louisbourg depenia del fet que prengués una bona decisió, va acceptar els termes de la rendició.\nLa combinació de no haver obtingut honors de guerra i haver de lliurar les seves insígnies, va provocar que molts homes d'una banda preferissin negar-se a acceptar els termes del tractat i trencar els seus mosquets i, de l'altra, cremar les seves banderes abans de lliurar-se als britànics.\nL'any següent Louisbourg va ser la base del llançament de l'expedició de Wolfe a Quebec, que es va acabar amb la presa de la ciutat. Després d'això, els anglesos van destruir la fortalesa de Louisbourg amb explosius per evitar que pogués ser utilitzada de nou pels francesos després d'un possible tractat de pau.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Setge de Louisbourg\nFowler, William M. Empires at War: The French and Indian War and the Struggle For North America. Vancouver: Douglas & McIntyre Ltd, 2005\nWarner, Oliver. With Wolfe to Quebec . Toronto: William Collins Sons and Company Ltd, 1972 ISBN 0002119420\nMcLennan, J.S. Louisbourg: From its founding to its Fall , Macmillan and Co Ltd London, UK 1918\nJohnson, A.J.B. Endgame 1758 , 2008\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Setge_de_Louisbourg&oldid=24433529»\nSetges del segle XVIII\nBatalles del Regne d'Anglaterra\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 7 ago 2020 a les 17:08.


Pere Lladó i Isàbal - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Pere Lladó i Isabal)\nPere Lladó i Isàbal (Girona, 2 de febrer de 1960) és un polític català, diputat al Parlament de Catalunya en la V i VI Legislatures\n21 setembre 1998 – 24 agost 2003\n← Maria Carme Vidal i Xifré\nTinent d'alcalde Banyoles\nEs llicencià en Filosofia i Lletres per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). Col·labora setmanalment al Diari de Girona. És membre del Col·legi Oficial de Doctors i Llicenciats en Filosofia i Lletres i en Ciències de Catalunya, de 1992 a 1995 fou vicepresident del Club Esportiu Banyoles i membre fundador de Ràdio Banyoles.[cal citació]\nHa estat diputat per CiU a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1995 i 1999, portaveu de CiU a les Comissions Parlamentàries del Síndic de Greuges, d'Economia i de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió. Ha participat en eleccions a les Corts espanyoles i al Senat. Fou escollit regidor de l'ajuntament de Banyoles (1991-2003) i fou tinent d'alcalde al 1997. De 1995 a 1996 fou president del Consell Comarcal del Pla de l'Estany.\nEl 2004 fou nomenat director de Relacions Institucionals i Comunicació de la Secretària d'Indústria i Empresa de la Generalitat de Catalunya. Des de 2008 al 2013 fou director de comunicació de la Comissió Nacional d'Energia. Actualment té el càrrec de director de relacions externes de l'agència de comunicació Neorg.[cal citació]\n↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la VI Legislatura p. 161\nNotícia del nomenament\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Pere_Lladó_i_Isàbal&oldid=22460719»\nDarrera modificació: 11 des 2019 a les 00:30\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 11 des 2019 a les 00:30.


Xavier Bonal: "Es van regular abans els toros que l’educació"\nXavier Bonal “Es van regular abans els toros que l’educació”\nFa tres setmanes va arrencar el curs educatiu més anòmal de les últimes dècades, un curs marcat per l’emergència de la Covid-19 i que ha obligat les escoles a fer mans i mànigues per reorganitzar-se i complir les mesures sanitàries establertes pel Govern. En aquests moments, hi ha 1.228 grups confinats a tot Catalunya en 790 centres. Per tant, en el 85% de les escoles no hi ha cap grup confinat. Què representa per al sistema educatiu català una pandèmia com aquesta? Com pot evolucionar aquest curs atípic? Podem aprofitar la situació per fer front a problemes estructurals de l’educació a Catalunya? En parlem amb Xavier Bonal (Barcelona, 1963), sociòleg de l’educació, catedràtic al Departament de Sociologia de la Universitat Autònoma de Barcelona.\nXavier Bonal: “Es van regular abans els toros que l’educació”\nText: Elena Parreño / Fotos: Xavi Herrero\n06/10/2020 | 06:00\nPodríem dir que som en el pitjor moment de l’educació a Catalunya en democràcia?\nNo sé si el pitjor, perquè durant la Transició vàrem tenir situacions molt extremes i molta desescolarització estructural, però sí que és una situació tan inèdita que ha posat cap per avall el sistema completament. Estem en una situació que ens costarà redreçar. No sé si ha vingut per quedar-s’hi o ens acompanyarà bastant de temps; per tant, no és transitòria. Hi haurà coses que no serà tan senzill canviar-les. També ens obre molts interrogants i evidentment comporta molts riscos.\nDius que no serà transitòria? Moltes persones pensem que sí que ho serà…\nSerà una transició llarga, perquè sabem que les vacunes triguen, que potser no són definitives. Jo no soc expert en aquest terreny en absolut, però sí que crec saber que això ens hauria de convidar a dues coses: primer, no ens pensem que, gestionant de qualsevol manera aquesta situació, tornarem a una normalitat aparent aviat, ja que no serà fàcil compensar i tornar a posar les coses al marcador a zero, i, segon, seria bastant imperdonable perdre l’oportunitat de canviar coses… Es diu que les crisis s’han d’aprofitar. Ja que tenim una situació tan extrema, l’hauríem d’aprofitar per fer alguns canvis a escala estructural que són necessaris.\n“L’escola ha de ser oberta: és un espai de cures, de socialització i de refugi fonamentals per als nens”\nAra mateix veiem nens amb mascareta tot el dia, projectes pedagògics innovadors pràcticament dinamitats… però les escoles són obertes. Per què és tan important la presencialitat sigui com sigui?\nÉs essencial. Fins i tot si haguéssim estat tecnològicament hiperpreparats i haguéssim pogut respondre al repte de la digitalització, que també hem tingut dificultats per fer-ho, la presencialitat hauria continuat sent molt necessària. Per què? Perquè l’escola és un espai de cures, de socialització, un espai on passen moltes més coses a més de l’aprenentatge. Per alguns infants especialment, aquesta interacció és bàsica, perquè hi ha una cosa que es denomina l’efecte “company”, que és que la barreja social ajuda en el procés de socialització, en el procés d’aprenentatge i d’adquisició d’habilitats. Hi ha infants als quals el confinament ha posat en una situació molt extrema, infants en entorns de socialització crítics des d’un punt de vista del seu benestar subjectiu, del seu benestar emocional, amb situacions de violència de gènere… L’escola també és un espai de refugi que no hem d’oblidar. I la seva desaparició deixa sense aquest refugi molts infants, els deixa desprotegits. A més, el confinament extrema la segregació perquè fa que cada infant estigui exclusivament a casa seva. L’escola és una institució molt necessària, i celebro, malgrat que hagi estat tan tard, que tinguem obertes les escoles.\nParles de la importància de la barreja, però som en un dels sistemes educatius més segregats d’Europa… Per què a Catalunya tenim aquesta situació?\nHi ha dues qüestions a tenir en compte: les polítiques de regulació i les barreres d’alguns centres, que fan difícil que hi hagi més barreja social. És veritat que Catalunya i la resta de l’Estat es van enfrontar a un procés d’arribada de població immigrant a la dècada dels 2000 d’una manera especialment accelerada, quan aquesta arribada va ser més progressiva en altres països europeus, per exemple. Per tant, el repte era gran; però, malgrat tot, les administracions hi podrien haver fet més des d’un punt de vista de planificació i haver tingut en compte l’escolarització d’aquestes noves onades de població immigrant, que és població més pobra, i es podia haver fet d’una manera més equitativa. Hi ha una certa inacció política durant dècades i una regulació que encara permet molta llibertat d’elecció i, sobretot, molta sobreoferta de places. Si tu combines molta llibertat d’elecció i possibilitats de tria, dones la possibilitat que la població se segregui més, de manera molt superior a la segregació urbana. La segregació escolar supera molt la urbana! Tu pots estar en situacions relativament barrejades en el barri on vius; però, en canvi, marxes a escoles on t’asseguren més homogeneïtat. El segon problema és que tenim barreres que fan que l’accés a l’escola no sigui igualitari; per exemple, les barreres econòmiques que afecten especialment l’escola concertada, però també algunes públiques que ofereixen molta activitat de pagament que normalment es canalitza a través de les associacions de famílies d’alumnes (AFA).\nLa llibertat d’elecció és una de les queixes de les escoles de màxima complexitat. Hauríem d’anar a les escoles que tenim més prop de casa?\nEvidentment, l’escolarització per proximitat, i això ho tenim estudiat, reduiria la segregació de manera molt significativa. Segons algunes anàlisis, veiem reduccions superiors al 50% del que tenim ara; per tant, ja aconseguiríem automàticament una situació més equilibrada. Però això també és un peix que es mossega la cua: per tu aconseguir més escolarització de proximitat, necessites també fer les escoles més equivalents, fer que la qualitat escolar i les condiciones siguin semblants entre elles. El gran secret d’alguns països nòrdics no és només que regulin l’obligació de l’escolarització de proximitat. A Noruega t’assignen l’escola que tens al costat de casa, i és molt difícil que la puguis canviar. A Finlàndia sí que tenen més llibertat d’elecció, però la gent no en fa ús, perquè li és igual anar a l’escola que té a 10 quilòmetres que a la que té al costat de casa, i acaba preferint la que té al costat de casa. Per tant, el primer pas hauria de ser intentar equilibrar i millorar la qualitat educativa de les escoles. Simultàniament, a fi que això passi, també has de desconcentrar. La lluita contra la segregació i per la millora de la qualitat educativa dels centres han d’avançar en paral·lel.\nLa primera setmana del curs, Betevé va explicar el cas d’un institut de la Mina on hi van faltar el 80% d’alumnes. La por també entén de codis postals? La por està relacionada amb el context socioeconòmic de les famílies?\nAbsolutament, l’objecció a la tornada a l’escola ve de dos sectors molt diferenciats: algunes famílies que no es volen arriscar, que o bé han tingut l’oportunitat de marxar fora o bé opten per l’escolarització a casa. I després tenim els sectors que són objectors per una situació de vulnerabilitat extrema. En el cas que comentes de la Mina, hi ha molta població gitana on hi ha tres i quatre generacions de vegades convivint a la mateixa llar. A més, són zones on els riscos de contagi han estat més alts que en altres barris. Per tant, la percepció de risc i de barreja, i també una actitud davant l’escolarització que històricament ha estat més absentista, faciliten que a l’escola no hi vagi ningú. Això és un problema molt greu que hauria de fer pensar a l’Administració que necessitem plans d’actuació i propostes específiques d’esponjar l’escolarització d’aquests infants perquè, si no, no aniran a l’escola. I no ho resoldràs amb sancions: ho has de resoldre amb polítiques d’acompanyament i amb alternatives que acabin aconseguint convèncer les famílies d’optar per l’escolarització, perquè per a aquests infants és especialment necessari.\n“El problema no són les ràtios: el problema és que algunes classes concentren molt alumnat amb dificultats”\nParlant del homeschooling, hi ha famílies que el consideren un substitut de la presencialitat a l’escola. L’escolarització a casa pot igualar l’escola?\nJo soc objector de l’escolarització a casa. El homeschooling reactiu és una opció davant de la por, però crec que hi ha molts elements des d’un punt de vista comunitari, de cohesió social i de contacte social que es perden. Els infants deuen i volen socialitzar-se amb els seus iguals; crec que és una pèrdua no tenir espais de socialització. I, si el que no t’agrada són determinades coses de l’escola, treballa per canviar-les, fes servir la veu. Però el homeschooling com a opció no crec que sigui desitjable. És bo, a més, recordar que el dret de l’infant a l’educació és de l’infant, no de la família.\nHi ha molta crítica sobre les ràtios que en molts casos s’han mantingut com les d’abans de la pandèmia. Quines serien les ràtios més adequades?\nJo soc una mica crític sobre això. No crec que les ràtios siguin el gran problema del sistema educatiu de Catalunya. Més que el nombre, el problema és la concentració, escoles amb molta concentració d’alumnat amb dificultats que, a més, es poden trobar amb una manca de recursos. En relació amb la pandèmia, sembla que epidemiològicament de 20 a 25 la diferència tampoc no és tan radical. Ara bé, pot ser que curiosament els canvis que puguin introduir-se pel canvi de ràtios ens deixin lliçons interessants. Em consta que, en moltes escoles d’una sola línia, l’única possibilitat que han tingut de baixar ràtios ha estat la reorganització per cicles, de manera que han barrejat P4 i P5, o primer i segon o tercer i quart. Així és com funcionen les escoles rurals, i les escoles rurals funcionen especialment bé. És el que dèiem de la part d’oportunitat associada a les crisis. Potser hi ha escoles que descobreixen que, amb aquest tipus d’organització, potser s’és molt eficaç amb l’aprenentatge, i pot ser que aquest sigui un canvi que ha vingut per quedar-se. Crec que ens falta més el debat d’aprenentatge i el debat educatiu, que hauria de ser més rellevant quan parlem de ràtios.\nQuin és aquest debat educatiu que no estem tenint?\nHauríem de repensar com seria l’escola del segle XXI, perquè els problemes de digitalització no han estat només un tema del mitjà de transmissió, sinó també de què ensenyem, com aprenem i de com hem de funcionar. Hauríem d’estar atents a si aquesta nova situació ens obliga a ser més flexibles amb una educació més personalitzada, si hi ha professorat que està descobrint que hi ha una part de l’alumnat que estava aprenent o funcionant millor en un entorn digital, nanos que potser eren invisibles de manera presencial. És a dir, descobrir estils d’aprenentatge, inquietuds, atencions que puguin ser més personalitzades amb un sistema de recursos potser menys tradicionals i més diversos. La situació actual ens hauria de convidar a pensar l’escola d’una manera diferent.\nA Catalunya una transformació així sona revolucionària… Caldria tirar-ho tot a terra i començar des de zero?\nVenim d’un país que té una tradició i un capital educatius boníssims, i que en cap cas hem d’ignorar. El que hem de canviar són inèrcies institucionals. Per exemple, hi ha una inèrcia institucional potent amb la governança educativa: ens hem omplert la boca d’autonomia escolar, l’hem regulat a la Llei d’educació de Catalunya (LEC) i, quan ha arribat l’hora que més necessària era per a l’autonomia escolar, pràcticament ha estat absent en moltes escoles. Tot s’havia de seguir segons les instruccions del Departament i d’acord amb determinades normes… Hauria d’haver-hi una delimitació més clara de quines funcions i quines decisions poden ser autònomes de l’escola i quines no. Aquesta pandèmia ha deixat clar que això és molt borrós; és molt poc clar. Dit això, hi ha elements dels models que tenim actuals que s’han d’aprofitar. La innovació educativa no es fa de la nit al dia, i tenim exemples molt interessants d’escoles que estan treballant i funcionant molt bé.\n“El Govern no ha tractat l’educació com un servei essencial en pandèmia. Això és preocupant”\nEn aquesta pandèmia s’ha parlat molt de quin és el paper real de l’escola…\nCal entendre que l’escola és una institució d’aprenentatge però no l’única, i m’atreviria a dir que ja no és la institució central de l’aprenentatge. L’escola continua essent, sense dubte, una institució molt important per totes les raons que hem dit, però ha de connectar amb altres formes d’aprenentatge que sabem que tenen els infants: fora de l’escola, a través de les xarxes, de la tecnologia, a través de molts elements. La idea clau crec que és ser capaços de repensar l’escola del segle XXI sabent que ja no té el protagonisme de l’aprenentatge. Té un protagonisme central des d’un punt de vista d’institució que no pot desaparèixer, però no és la institució central de l’aprenentatge. Per tant, reubicar aquest rol és un repte que hem de construir a poc a poc i entre tots.\nDurant la pandèmia, l’educació no ha semblat pas una prioritat. És prioritària en l’agenda política d’aquest país?\nL’educació és una prioritat en el discurs polític, perquè sabem que, quan hi ha eleccions, sempre la tenim present. En el moment que arriben les polítiques reals, ni veiem que sigui una prioritat pressupostària, ni en aquesta pandèmia no ha estat tractada com un servei essencial. Es van regular abans els toros que l’educació, al·legant que l’educació era competència de les comunitats autònomes. El Govern central no va regular l’educació en les fases, i jo entenc els riscos que té obrir un servei com les escoles, però no entenc encara com les escoles són un risc més gran que els bars i els restaurants. I això ha superat qualsevol expectativa: el nivell de deixadesa de la presència de la prioritat educativa en les polítiques de protecció. Hi ha hagut mesures de salut pública, de reactivació econòmica i reconstrucció econòmica i social, hi ha hagut coses tan potents com l’ingrés mínim vital. El Govern de l’Estat no ha estat de braços plegats, ni els governs de les comunitats autònomes, però amb l’educació… em sembla flagrant. Hi ha un aspecte que té a veure amb la immediatesa dels efectes: en salut pública o intervens o la gent es mor, i, per tant, la immediatesa és evident; amb la reactivació econòmica igual, o la gent té feina o la gent de què viu? Amb l’educació, el cost no és per a demà: és per a més enllà, i això li resta la urgència que sí que té la salut pública, per exemple. Però que no sigui urgent, perquè la gent no es mor demà, no vol dir que no es mori educativament demà passat i que els costos de no intervenir no siguin molt alts després.\nQuins seran aquests costos?\nTenim evidències i anàlisis que ens demostren que això té costos econòmics molt seriosos; té costos d’inversió en polítiques educatives compensatòries perquè farà augmentar el fracàs escolar i pot agreujar l’abandonament educatiu. Hi ha costos d’aprenentatge, econòmics, de cohesió social i fins i tot de seguretat. Costos socials molt rellevants. Els analistes ens demostren que les societats, com més desiguals són, més costos socials tenen a tots els nivells. En el nivell de la seguretat, de la salut… no només és una qüestió material o econòmica: vas molt més enllà. El filòsof Daniel Innerarity deia, per exemple, que amb el canvi climàtic passa això: que provoca més morts que el coronavirus, però no en fem cas perquè no es moren avui o demà. Amb l’educació passa una mica el mateix: crec que aquest element de termini no urgent explica en bona mesura la passivitat de la reacció política. Ara caldrà veure si, amb els fons de reestructuració que arribin d’Europa, l’educació es manté marginal o adquireix el protagonisme que hauria de tenir.\n“Ara cal avaluar quin efecte han tingut sis mesos sense escola sobre l’aprenentatge”\nQuè passa amb els infants amb necessitats especials, que ja tenien dificultats per veure cobertes les seves necessitats?\nHaurien de tenir-les cobertes perquè han de tenir evidentment, com tots els infants, garantit el dret a l’educació. Hi ha molts elements que fan pensar que, de moment, s’hi han posat pegats. En situacions així, s’hi haurien de redoblar els esforços compensatoris perquè l’alumnat amb necessitats especials pugui ser ben atès, tan bé com sigui possible. Evidentment, som en un context de més dificultat però que hauria d’extremar el suport als més vulnerables, i entre els més vulnerables hi ha els infants amb necessitats especials. Un apunt més sobre això: el que està pujant segons ens diu la gent que treballa en temes de salut són els infants amb problemes de salut mental. El confinament ha extremat aquests problemes per situacions viscudes a casa i per tota mena de casuística. Per tant, hem de redoblar els esforços perquè també són més les necessitats especials que tenim en el sistema.\nQuè esperem d’aquest any?\nSerà molt interessant l’experiència que el professorat ens relati de com han tornat els infants, com relaten el temps que han viscut i com l’han viscut. Seria important treballar educativament i a l’aula la dimensió del seu benestar o malestar emocional al voltant d’això. Sis mesos després que tanquessin les escoles, el professorat hauria de tenir les eines i estar especialment atent a veure com tornen els infants i amb quines necessitats. Ens ha passat tot el que ens ha passat, i no podem fer com si no hagués passat res. Tenim uns instruments tradicionals d’avaluació, de com funcionen les escoles, de les competències que adquireixen els infants… i no s’han activat en un moment tan extrem. No hem mesurat de moment quin ha estat l’efecte de sis mesos sense escola sobre l’aprenentatge. Cal una avaluació. Si no es pot fer amb tot l’univers dels infants, se’n pot fer amb una mostra. Hi ha un dèficit i és que no hem activat els mecanismes extraordinaris de coneixement per donar resposta a això. Si ens creiem que realment hem de compensar una pèrdua educativa, ho hem de fer amb instruments de mesura; per tant, hem de recollir una informació que no tenim i aquí jo soc molt crític amb la passivitat de l’Administració de no haver activat aquests mecanismes extraordinaris.\nQuè hauria de fer l’Administració ara mateix?\nTé molts deures en diversos camps. Jo no dic que tinguin un paper fàcil. Aquí el gran repte és com gestiones la urgència, d’una banda, i simultàniament respons a problemes estructurals. Les polítiques no poden ser tan lineals; el finançament no pot ser tan lineal; els recursos no poden ser tan lineals. Per què una escola no pot optar, pel tipus de perfil d’alumnes que té, a tenir un 70% d’ells online i un 30% presencial? Hi ha alumnes que necessiten més presencialitat que d’altres. Per tant, quan parlo d’autonomia escolar i de capacitats d’utilitzar temps, espais, lògiques organitzatives alternatives, em refereixo a això. Perquè és l’escola qui coneix el seu alumnat, i això hauria de ser possible. Ja sé que sona revolucionari, perquè vol dir que li diràs a una família: el teu fill vindrà cada dia a l’escola perquè ho necessita, i al teu, amb un dia sí i un dia no, puc assegurar-li el mateix o un millor aprenentatge fins i tot. Això pot semblar molt revolucionari, però és respondre de manera diferent en funció de les necessitats. Després també hi ha un terreny absolutament central per a mi, que és el terreny de l’avaluació, que correspon a l’Administració. Ha d’assegurar que tenim mecanismes de mesura que ens permeten recollir l’evidència necessària per saber com i a on hem d’intervenir amb més intensitat. Ara mateix no en tenim. Són molts fronts oberts els que té l’Administració, i, pel que hem observat fins ara, costa pensar que la resposta pugui estar a l’altura. Ja ho saps: els sociòlegs no som gaire optimistes; però, com deia Gramsci, tampoc renunciem a l’optimisme de la voluntat.