UNA TARDA AL CASAL DELS INFANTS – Rodolfo del Hoyo\nUNA TARDA AL CASAL DELS INFANTS\nby Rodolfo del HoyoPosted on desembre 2, 2020 febrer 19, 2021\nCom transmetre l’emoció que t’acapara quan expliques uns contes a un grup de nenes i nens entre 3 i 5 anys que et miren amb ulls oberts com a taronges? Que segueixen el fil, paraula a paraula, absolutament entusiasmats amb la màgia que surt dels llibres que els ensenyo, de les magnífiques il·lustracions de la Marta Montañá i la Rocio Bonilla que els deixen meravellats. Fins i tot em corregeixen una vocal neutra mal pronunciada. Dir això seria suficient per transportar-nos a la infància dels nostres fills, a la nostra pròpia. Però no ho és. L’emoció que m’arriba al cor es multiplica infinitament perquè aquest públic tan atent està format per criatures que en aquelles hores haurien de ser a casa, però no poden perquè els pares treballen fins tard i no hi ha cap familiar que en pugui tenir cura. Hi han arribat a les vuit del matí i no en sortiran fins a dos quarts de vuit del vespre. Alguns ploren de cansament, però es revifen quan els faig mirar cap el sostre amb els braços cap amunt i veuen estols d’orenetes, i avions que esquincen el cel, i núvols que es transformen en un os de peluix i esquitxos de cel que fan ploure dins l’aula. La Carla Rebled i l’Alba Alifa els amanyaguen, els parlen suaument i amb afecte i m’adono que se senten estimats, que aquella hora que passarem junts serà una hora de felicitat guanyada a la vida. Són fills de l’emigració més cruel. Són fills dels que fugen de la pandèmia de la pobresa, de la fam, de les guerres. No puc imaginar-me la tragèdia de cada pare, de cada mare, de cada família. Allò que els ha obligat a abandonar tot el que estimaven per intentar construir un futur per als seus fills a la meva terra, a la meva ciutat. Qui sap si per arribar fins aquí alguns han posat en perill la seva pròpia vida. I han arribat a una ciutat eminentment obrera, a una ciutat de renda per càpita baixíssima. A una ciutat orgullosa de la seva gent perquè cada vorera, cada llum, cada parc, cada escola, cada ambulatori, ha estat fruit d’una lluita per la dignitat. La mateixa dignitat per la qual ara lluiten les famílies d’aquestes nenes i d’aquests nens. D’aquests petits lectors a la recerca d’un futur més amable i més feliç que el que va quedar enrere.\nHe après molt en una hora, m’han regalat un futur compartit. M’han regalat el sentiment de pertinença col·lectiva a una mateixa societat. He entès que entre totes i tots podem generar i projectar nous imaginaris compartits i contribuir a crear vincles afectius conjunts amb la terra d’acollida.\nHe compartit aquesta experiència meravellosa amb la poeta Mireia Lleó, que ja tenia una llarga experiència i m’ha donat molta confiança abans de començar.\nDono gràcies al Casal dels Infants de Santa Coloma de Gramenet i a l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana per intentar fer arribar la cultura a tothom, perquè la cultura és un dret de les persones, no pas un privilegi. La cultura és una eina d’inclusió i de cohesió. La cultura té el valor de formació de l’individu i d’identificació comunitària. És un eix vertebrador de la societat. És imprescindible obrir les portes del coneixement i de l’experiència cultural a tothom.\nPosted in EntitatsTagged Casal dels Infants, Foment de la lectura, Literatura Infantil i Juvenil\nPrev LA NOIA DE LA FOTO\nNext CAL ESTIMULAR LA CREATIVITAT


TV3 la fa grossa i "mata" Xesco Reverter - XCatalunya.cat\nTV3 la fa grossa i “mata” Xesco Reverter\nError del TN de TV3 amb Xesco Reverter\nCarles Costa a TV3\nXesco Reverter és el corresponsal de TV3 als Estats Units. Amb ell es connecta quan hi ha notícies en aquest país i així ho va fer Carles Costa en el Telenotícies que abordava la notícia d’un atac al Capitol de Washington, en què es va produir un atropellament de dues persones.\nCarles Costa, des del plató de TV3 deia: “L’atacant Xesco Reverter també ha mort”. Llegia el ‘prompter’ i en va dir dues de grosses. Va titllar Xesco Reverter d’atacant i també va dir que havia perdut la vida com a conseqüència d’aquest atac.\nEl filòleg Màrius Serra se’n feia ressò i donava un consell a TV3 per no cometre més errades com la comesa amb Xesco Reverter. “Heu de revisar el llibre d’estil que us obliga a inserir el nom del corresponsal al mig de la frase. La sintaxi us permet posar-lo al final de la frase, amb un “oi X R”?”\nEl mateix Carles Costa va demanar perdó i va reconèixer l’errada: “Em pensava que amb la doble pantalla amb el Xesco Reverter quedaria clar que m’estava dirigint a ell. Però era confús. Demano disculpes“.\nTota la raó. Em pensava que amb la doble pantalla amb el Xesco Reverter quedaria clar que m’estava dirigint a ell. Però era confús. Demano disculpes.\n— Carles Costa Osés (@carlescosta_) April 2, 2021\nÉs molt complicat que, en plena al·locució, marqueu les pauses que exigeixen les comes de manera clara. Em penso que hauríeu de repensar la posició del nom del corresponsal en la frase. Sovint és ambigu i es poden donar casos detonants com el d’avui. Salut i verbs!\n— Màrius Serra (@mariusserra) April 2, 2021\nLa conversa entre Carles Costa, periodista de TV3 i Màrius Serra va ser en to constructiu i conciliador. El filòleg volia ajudar i el periodista de TV3 també es va deixar ajudar.\nL’errada no es podria ni considerar errada i ja ningú la recorda. Serà una anècdota més de la història de TV3. Molt pitjors són les equivocacions de les televisions espanyoles, amb confusions sobre els pobles de Catalunya, situant-los lluny d’on realment són o pertanyent a una altra demarcació diferent.\nLes darreres setmanes també s’ha generat molta polèmica al voltant dels cartells de Televisión Española. La televisió pública de l’Estat espanyol va emetre una informació sobre la Princesa Leonor i va fixar un ròtol a sota que la comparava amb el seu avi. Deia: “Abandona España, como su abuelo”.\nMés recentment, l’assumpte dels cartells s’ha repetit. La televisió pública estatal va emetre unes imatges de la platja de Barcelona amb molta gent, sense complir les mesures de seguretat i va considerar que es tractava de “Madrid”, quelcom que no va agradar gens als sectors propers a Isabel Díaz Ayuso, que van exigir immediatament una rectificació.\nCarles Costa substitueix Toni Cruanyes els dies festius. El periodista de TV3, que també havia sigut corresponsal a diferents ciutats d’Europa en el passat, també és una cara estimada com el de Canet de Mar.\nAmbdós periodistes són molt actius a xarxes socials, especialment Twitter i Instagram. Especialment en el cas de Toni Cruanyes. Aquesta Setmana Santa -que Costa l’ha substituït- aquest ha publicat imatges molt emotives d’una excursió acompanyat de la seva família: la seva parella i els seus fills.\nTot i aquesta petita errada, els catalans seguiran confiant en TV3 i el seu Telenotícies. De fet, l’espai dels informatius és líder d’audiència en aquesta franja horària. Tant al migdia com al vespre. Això vol dir que els catalanes i les catalanes prefereixen informar-se i conèixer les notícies del dia a través de TV3 que no pas a través d’altres canals disponibles al seu televisor.\nTV3, malgrat aquesta anècdota amb Xesco Reverter, segueix sent un canal de prestigi i les notícies s’expliquen de manera clara, entenedora i imparcial.\nTots els casos explicats, els d’Espanya però també els de Catalunya demostren una cosa ben clara. Els mitjans de comunicació tenen una tasca molt important que és explicar el què passa el món. És tan important explicar-ho com fer-ho de manera correcta, construint les frases adequades en tot moment.\nTags: TV3, Xesco Reverter\n1 pensamiento sobre “TV3 la fa grossa i “mata” Xesco Reverter”\nRetroenllaç: Marc Ribas emociona acomiadant-se d'un amic que acaba de morir - XCatalunya.cat


estereofonia | enciclopèdia.cat\nestereofonía (es), stereophony (en)\nTècnica de l’enregistrament i la reproducció acústics mitjançant dos canals independents de so, que intenta de produir en l’oient una sensació de realitat, comparable a l’obtinguda amb l’audició directa d’una orquestra.\nEl so és captat per dos grups de micròfons, situats adequadament segons la situació relativa dels instruments i associats a dos amplificadors independents. En l’enregistrament, el disc és recorregut per una agulla que es mou a conseqüència de dos senyals, un dels quals és gravat a les parets del solc i l’altre al fons, i aquests senyals formen els dos canals. Així resulta que l’agulla reproductora de la càpsula tindrà dues menes de moviments combinats, generadors de dos senyals, imatges dels enregistrats. En l’enregistrament de cinta magnètica o de banda òptica, cada senyal dels dos canals produeix una pista d’intensitat variable, que serà “llegida” per un cap reproductor independent. Els senyals obtinguts de la càpsula o del cap són amplificats separadament i reproduïts per grups diferents d’altaveus, desfasats a l’igual dels senyals captats pels micròfons. L’estereofonia es basa en la facultat del sistema auditiu humà de diferenciar l’origen dels sons, llur direcció de procedència i àdhuc llur distància de producció, a causa de les diferències d’intensitat amb què arriben a les orelles i a les distintes llargades de camí que han de recórrer, traduïdes en diferències de fase. Un dels primers assaigs públics d’estereofonia fou la banda sonora triple del film Fantasia (1940), de Walt Disney. El 1957 aparegueren al mercat els primers discs estereofònics, que necessitaven una agulla reproductora especial, i, més tard, els anomenats compatibles, que podien ésser reproduïts també en els tocadiscs monoaurals corrents. Posteriorment han aparegut els discs d’enregistrament digital i els discs compactes. L’enregistrament de cinta magnetofònica, tant professional com d’afeccionats, es fa en estereofonia a base de dues pistes paral·leles. Un equip estereofònic domèstic comprèn dos amplificadors independents o integrats i dos grups d’altaveus independents.\nEdB / FES


La Universitat d'Alacant i l'Acadèmia Valenciana de la Llengua renoven el seu compromís de col·laboració - Informacion.es\nLa Clau »\nLa Universitat d'Alacant i l'Acadèmia Valenciana de la Llengua renoven el seu compromís de col·laboració\nEl rector, Manuel Palomar, i el president de l'AVL, Ramon Ferrer, signen el conveni per a la realització conjunta d'activitats de promoció de la llengua\nredacció 10.07.2019 | 14:14\nEl rector de la UA i el president de l'AVL, juntament amb altres representants d'ambdues institucions. INFORMACIÓN\nEl rector de la UA i el president de l'AVL, juntament amb altres representants d'ambdues institucions.\nLa Universitat d'Alacant (UA) i l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL) han renovat el conveni de col·laboració que ambdues institucions mantenen per a la realització conjunta d'activitats de promoció de la llengua. L'acord es va formalitzar divendres passat, 5 de juliol, amb la signatura del corresponent conveni per part del rector de la UA, Manuel Palomar, i del president de l'AVL, Ramon Ferrer, al despatx rectoral al campus de Sant Vicent del Raspeig, tal i com han assenyalat fonts de la institució universitària.\nL'acord que s'ha renovat tindrà una durada de quatre anys i entre els objectius destaca la realització d'activitats conjuntes en els àmbits cultural, formatiu i científic de promoció de la llengua. El rector de la UA, segons les fonts esmentades, va destacar «la importància d'un conveni que permet a ambdues institucions unir sinergies per a dur endavant activitats de promoció de la llengua», alhora que va assenyalar que la UA «està molt ben representada en l'acadèmia amb quatre acadèmics en l'actualitat».\nPer la seua banda, el president de l'AVL va apuntar la rellevància d'un acord que «ens ha de dur a establir estratègies comunes de promoció de la llengua i potenciar la presència del valencià tant en els àmbits acadèmics com en el conjunt de les comarques del país». L'acte va comptar també amb la presència del vicerector de Cultura, Esports i Llengües de la UA, Carles Cortés, així com de la secretària general de la institució acadèmica, Esther Algarra; i, per part de l'organisme lingüístic, del respectius vicepresident i secretària, Rafael Ramos i Verònica Cantó, així com del secretari general lletrat, Agustí Colomer.\nPle de l'AVL\nAprofitant la signatura del conveni, l'Acadèmia Valenciana de la Llengua va mantenir per primera vegada una sessió plenària a la Universitat d'Alacant. En l'orde del dia, els membres de l'AVL van aprovar el programa de l'estada lingüística d'estiu per a estudiants universitaris dels lectorats de valencià en universitats europees i americanes. En l'estada, que ha començat aquest dilluns a València, participen enguany 30 alumnes procedents de dotze països i en representació de vint universitats.\nIgualment, l'AVL va acordar celebrar a la tardor la sisena edició de la Jornada d'Escriptors Valencians Actuals, dedicada enguany a dos poetes de les comarques d'Alacant de reconeguda trajectòria literària com són l'alacantí Emili Rodríguez-Bernabeu i l'il·licità i Gaspar Jaén. El president de la institució va tancar al ple agraint a la UA les facilitats per a celebrar aquesta sessió de la institució normativa i la voluntat de col·laborar amb la tasca de promoure activitats culturals per a fomentar el valencià.


Angel Lluís Carrillo Pujol. Cornudellenc, autor de "Fresas y Melocotones". – Cornudellaweb / PrioratDigital / Segle21.cat 1998-2017\nLa publicació de “Fresas y melocotones”, primer llibre de l’Àngel Lluís Carrillo, ha estat una grata sorpresa. Grata perquè sempre és una bona notícia que un cornudellenc escrigui un llibre, i a més li publiquin. I sorpresa perquè a Cornudella, qui més qui menys tothom sap qui és l’Àngel Lluís, el metge, però potser no tants sabíen que també escrivia llibres. Va viure a Cornudella només fins als tretze anys, però mai ha deixat de tornar al seu poble de tant en tant, on hi conserva els amics i molts bons records. Ell mateix, en atenció a la meva sorpresa i les derivades preguntes curioses, ens fa cinc cèntims de tot plegat, i ens parla tant del seu llibre com de la seva forta vinculació a Cornudella de Montsant.\nMolts cornudellencs no sabíem que escrivies. Desde quan tens aquesta afició?\nSempre m’ha agradat escriure, alguna petita història o algun petit conte, quan era a l’escola o a La Universitat, però era per passar l’estona, no tenia cap intenció de que ningú ho llegís. El llibre que em va donar l ’empenta per escriure més va ser “Cien años de soledad” de Gabriel García Márquez, vaig descobrir una nova manera d’escriure, un món màgic i increïble. Després vaig llegir a Borges, Poe, Joyce i tants altres, hi vaig entrar al meravellós món dels llibres.\nI Fresas y melocotones, la teva primera novel.la, com va nèixer?\nA internet vaig trobar molts concursos literaris i vaig participar en uns quants, no vaig guanyar cap, però no tot en aquesta vida es fa per guanyar, menys jugar a futbol? Quan vaig treballar a Irlanda, una tarda de pluja, al mes de setembre del dos mil dos, en un “bed and breakfast” –es una casa privada on et lloguen una habitació i et donen esmorzar-, que hi havia sobre un pub, vaig començar a escriure “Fresas y Melocotones.” Era un conte que s’ha convertit en un llibre. Han tingut que passar quasi sis anys per veure el llibre publicat.\nEl teu llibre és de ficció o està inspirat en alguna vivència personal o real?\nMolta gent que llegeixi el llibre i que hem conegui pot pensar que te alguns trets autobiogràfics, potser si, però la majoria es totalment inventat. He estat una mica cràpula, però no tant com el protagonista del llibre, Pau.\nHi trobarem alguna referència a Cornudella?\nLa primera frase del llibre es: “Yo no tenía una granja en África, esa y muchas otras razones me llevaron a un bar de un minúsculo pueblo de Tarragona.” No costa molt saber de quin poble estic parlant, ni quina es la carretera que després agafa en Pau ni quin es el bar de carretera que apareix més endavant.\nJa tenies alguna cosa publicada abans de Fresas y meocotones?\nTinc un microrrelat publicat a un llibre de recull de relats, “Nubes de Papel”, el títol del conte es: “Bonito número, cruel suerte” (1).\nUna curiositat, com és que escrius en castellà?\nAquesta es una bona pregunta. Intentaré donar una bona resposta, encara que no es fàcil, realment jo tampoc entenc gairebé perquè escric en castellà quan parlo sempre en català. Vaig néixer l’any 71 i fins als tretze anys vaig viure a Cornudella, l’any 84 es començaven a donar classes en català, abans crec que sol hi havia unes tres hores de català a l’escola o no n’hi havia cap. Vaig baixar a viure a Salou i l’escola on vaig anar tot era en castellà i unes tres hores de català. A la Facultat de medicina el mateix, una part de les classes era en català però tots els llibres de consulta eren en castellà. La meva educació literària ha estat en castellà i crec que aquesta es la raó que hem dona el subconscient per escriure en la llengua de Cervantes i no en la de Josep Pla.\nFes-nos cinc cèntims de la teva vinculació a Cornudella, dels teus records de quan hi vivies…\nVaig viure a Cornudella durant tretze anys, del 71 al 84. El poble es ple de records i amics. Tota la meva infantesa l’he passat en aquest poble del Priorat. La meva mare era mestra a l’escola i el meu pare era el veterinari del poble. Els diumenges hi havia sessió doble de cinema, a l’Intim i a la Rene, en els cartells les dones portaven els pits tapats per uns estels. Mazinger Z arrasava a la televisió, que va ser casi sempre en blanc i negre, i amb dos canals. Amb la bicicleta pujàvem a Albarca i baixàvem al Pantà. Fèiem excursions a Sant Joan del Codolar o ens banyàvem al Toll de la Palla. No hi havia pista de futbol sala i tots els partits eren al camp gran, vint contra vint o cinc contra cinc. Els dies que nevava, que eren dos o tres l’any, no hi havia cole i tots sortíem al carrer a jugar durant tot el dia. Els Reis pujaven als balcons de les cases a portar els regals, com es fa ara. Vaig aprendre a jugar al futbolí, als escacs o a la botifarra en bars replets de fum de tabac.\nI després, quina relació has continuat mantenint amb el teu poble?\nQuan vivia a Salou pujava els estius i alguns caps de setmana a Cornudella. Aquesta va se l’època dels primers “botellons” a la sala del mossèn, els primers cigars, sortir per les nits, baixar al pub o pujar a l’Àtic, anar als pobles de Festa Major, Loquillo, Rebeldes, Sprinsgteen, Dire Straits, l’última cançó del pub, els concerts a Falset, les nits amb els amics, les visites nocturnes al camp de futbol i tones de records. Ara pujo amb la família a dinar a la Fonda i algun cop he tornat a pujar per la Festa Major. M’he casat amb la Muriel i hem tingut una filla, Alba. Vaig viure durant uns anys a Tarragona, en un pis damunt de “La Vaqueria” i ara visc a Altafulla. Conservo molts bons amics a aquest minúscul poble de Tarragona i sempre que algú em pregunta d’on soc dic que soc cornudellenc.\n(1): Podeu llegir el microrrelat “Bonito número, cruel suerte” a:\n-Podeu llegir el primer capítol sencer de “Fresas y Melocotones”:\n-Podeu llegir articles d’Àngel Lluís Carrillo a la seva secció d’articles.\nEntrevista: Carles X. Cabós, dilluns 3 de març de 2008. Publicat a Cornudellaweb.com: 03/03/2008. Publicat a Cornudella Blog: 04/02/2013.\nCarles X. Cabós 4 de febrer de 2013 18 de Juny de 2017 + Cornudella, Àngel Lluís Carrillo, entrevistes\nAnterior Entrada anterior: Nou acord per a la prevenció d'incendis a la serra de Montsant.\nSegüent Entrada següent: Bonito número y cruel suerte. Àngel Lluís Carrillo Pujol.


Xerrada Necessistats emocionals dels infants – Casos reals – 6/6/2019\n21 de maig de 2019 18 de juny de 2019 Posted by Montse\nEl dijous 6 de juny a les 17h es realitzarà a l’escola una nova sessió de la xerrada necessitats emocionals dels infants enfocada a tractar casos pràctic i reals.\nEn la xerrada del passat passat 9 de maig, la ponent de l’associació Invia va fer una introducció al tema explicant com evoluciona l’estat emocional dels infants a mesura que van creixent i explicant i donant recursos per acompanyar-los en aquest procés. En aquest enllaç podeu consultar la presentació.\nEn la propera sessió es treballaran casos pràctics per donar més eines als pares i mares per tractar les emocions en família.\nPer tal de facilitar l’assistència, durant la xerrada els alumnes podran fer ús del servei d’acollida gratuïtament.\nXerrada necessitats emocionals dels infants\n30 d'abril de 2019 18 de juny de 2019 Posted by Montse\nEl proper dijous 9 de maig a les 17h tindrà lloc a l’escola la xerrada Necessitats emocionals dels infants a càrrec de l’Associació Invia. La xerrada l’organitza l’AFA Escola de les Aigües, és gratuïta i hi haurà servei d’acollida dels infants.\nEn la xerrada ens explicaran com podem ajudar als nostres fills i filles a expressar el seus sentiments, a posar noms a les emocions, a diferenciar les emocions dels sentiments i veure’n les seves funcions. Us hi esperem!\n12 de novembre de 2018 20 de maig de 2019 Posted by Raquel\n6 d'abril de 2016 12 d'octubre de 2019 Posted by ampajovellanos\n4 de març de 2016 12 d'octubre de 2019 Posted by ampajovellanos\n12 de desembre de 2015 12 d'octubre de 2019 Posted by ampajovellanos\nEn el marc del programa “Escola de pares i mares”, l’AMPA ha organitzat la xerrada “L’Spiderman i la Hello Kitty se’n van de vacances. Taller sobre jocs i joguines no sexistes”.\nTindrà lloc el 17 de desembre a les 18 hores a l’escola, i anirà a càrrec de la formadora Sara Fil Agulla. Hi haurà servei d’acollida per qui vulgui disposar-ne.


Comença el curs escolar 2021-2022 amb la flexibilització d’algunes mesures contra la Covid-19 | Ajuntament d'Arbúcies\n13/09/2021 - Educació\nComença el curs escolar 2021-2022 amb la flexibilització d’algunes mesures contra la Covid-19\nLa mascareta segueix sent obligatòria però desapareix la quarantena per aquells alumnes vacunats amb la pauta completa\nEls centres educatius arbuciencs donen el tret de sortida al nou curs escolar 2021-2022 aquest dilluns 13 de setembre. Un curs que seguirà marcat per les restriccions contra la Covid-19, però amb algunes novetats respecte el curs anterior.\nEl curs arrenca amb la variant delta, molt més contagiosa, com a predominant, però amb més del 70 per cent de la població immunitzada (ja sigui perquè estan vacunats o perquè han passat la malaltia), i amb l’experiència adquirida del curs passat. Aquesta experiència, juntament amb la millora dels principals indicadors epidemiològics, han permès flexibilitzar algunes de les mesures de prevenció que es van seguir el curs passat.\nLa principal mesura que ha canviat respecte l’any anterior és que els alumnes vacunats amb la pauta completa o que hagin passat la malaltia en els últims sis mesos ja no han de fer quarantena si hi ha un contagi al grup i poden continuar fent classe de forma presencial. En canvi, els no vacunats sí que s'han de confinar a casa com a contacte estret i continuaran tenint classe, però de forma online. Des d’aquí recordem que la vacunació està autoritzada a partir dels 12 anys i és gratuïta i que hi ha disponibilitat de cites al CAP d’Arbúcies per a totes aquelles persones que es vulguin vacunar.\nLes altres mesures que s’hauran de prendre a les aules són les següents:\n- Les entrades continuaran sent esglaonades. Es pot fer coincidir més d'un grup estable alhora per la mateixa entrada o sortida.\n- La mascareta continua sent obligatòria per a tot el professorat i personal del centre i també per a l'alumnat a partir 6 anys en endavant. L'alumnat se la pot treure al pati o en activitats a l'aire lliure, sempre que no es barregin amb altres grups bombolla. Tampoc cal portar mascareta per fer educació física si es fa en espais exteriors.\n- Les famílies poden accedir al pati, sempre que per fer-ho no hagin d'entrar a l'edifici. Els pares i tutors d'alumnes d'infantil (P3, P4 i P5) els poden acompanyar a l'aula en la fase d'integració. Quan sigui necessari, poden fer reunions presencials amb els tutors.\n- Ja no cal prendre la temperatura als alumnes en arribar a l'escola de forma sistemàtica, però les persones amb símptomes no poden entrar al centre.\n- No es pot anar a l'escola si es té algun dels símptomes compatibles amb la Covid-19, com:\n- Es mantenen les mesures d'higiene com el rentat de mans, l'ús de gel hidroalcohòlic i la ventilació d'aules, però ja no cal desinfectar contínuament els espais dins de l'horari lectiu.\n- Es faran PCR o test d'antígens als contactes estrets, encara que no tinguin símptomes. La PCR es farà als docents o l'alumnat que no ha passat la malaltia i que no està vacunat amb pauta completa. Han de fer quarantena de 10 dies i PCR gratuïta entre el quart i sisè dia.\nEls docents i l'alumnat de secundària (ESO, batxillerat i FP) vacunats amb pauta completa o que hagin passat la malaltia hauran de fer-se un test d'antígens. L'escola proporcionarà a les famílies un document amb el qual podran anar a fer-se la prova a una farmàcia, sense cap cost per a l'usuari. Si són negatius, podran tornar a l'escola l'endemà. En canvi, en el cas d'infants immunitzats d'educació infantil (també de l'escola bressol), primària i educació especial, el test d'antígens anirà a càrrec de l'atenció primària. El departament els indicarà on poden anar perquè sigui àgil i ràpid.


Intervé: Conrad Font, Escuderia Baix Empordà\nLa Bisbal ostenta el rècord d'inscripcions en una prova del campionat català, aconseguit l'any passat amb 126 vehicles. Enguany la xifra també va ser bona, de 110 cotxes participants en aquest cas. En part és així perquè molts pilots de perfils variats i categories de competició diverses tenen la tradició de trobar-se en aquesta cursa.\nD'aquesta manera, en Rally Super Sport es van imposar Jordi Gelabert i Albert Sánchez. En Ral·li Esprint, mentrestant, els guanyadors van ser Sergi Pañella i César Crespo. Pel que fa a la Copa Pirelli, la prova se la van emportar Climent Domingo i Joan Venceslao, mentre que al Volant RACC el tàndem guanyador va ser l'integrat per Josep Bassas i Sergi Brugué i al Michelin Challenge els primers classificats van ser Pau De Las Heras i Gerard Alsina, que també es van imposar en la classe 3 del Campionat de Catalunya, la més nombrosa de les tretze categories presents.\nAmb sortida a La Bisbal, es van haver de fer dues voltes al recorregut que passava per punts mítics pels aficionats del motor a la zona de les Gavarres, com La Ganga, Santa Pellaia i Els Àngels.


Autocr�tica i futur de l'independentisme\nUtilitzem cookies pr�pies i de tercers per millorar l'experi�ncia de navegaci� i mostrar-li publicitat i continguts del seu inter�s. En continuar navegant, considerem que accepta el seu �s. M�s informaci� Opini�\tAutocr�tica i futur de l'independentisme\n"Qui encara esperi el l�der, que ho faci assegut"\n15 de Setembre 2011 a les 00.00 h Com estan? Espero que hagin passat unes bones vacances. Entretingudes, segur. Pert�nyer a Espanya �s una garantia certa de viure amb un estr�s permanent: reformes de constitucions, llengua, etc. En els acords de separaci� Catalunya/Espanya caldr� incloure una cl�usula de compensaci� per les milers d'hores perdudes indignant-nos i manifestant-nos, i una indemnitzaci� pel deteriorament f�sic de tants anys de fatiga cr�nica. Nom�s per les malalties coron�ries que evitarem un cop siguem independents, ja val la pena ser-ho. Perdonin, seguim.\nL'independentisme es mou avui entre l'�xit de la seva consolidaci� en l'espai central ideol�gic del catalanisme, i el frac�s de no haver estat capa� de transformar-lo pol�ticament de manera expl�cita. Si hi ha un pa�s al m�n on 2+2 no �s igual a 4 �s el nostre. Si ets independentista semblaria l�gic que votessis un partit que aspira a separar-se d'Espanya. Per� aix� no es compleix a Catalunya. Ens agradi m�s, menys o gens, ideologia i vot s'han separat. Molts independentistes no senten avui cap necessitat de votar a cap dels partits independentistes -vells i nous- i ja els va b� la via de les estacions successives que planteja Converg�ncia, els l�ders de la qual, no ho oblidem, van votar S� a les consultes per a la independ�ncia, factor important�ssim.\nDavant d'aquest fet, una possible resposta �s seguir cridant “nosaltres tenim la ra�!”, m�s fort encara, enroc su�cida que no sembla haver tingut massa �xit fins ara; l'altra, analitzar qu� falla que no s'�s capa� d'aconseguir la majoria; fer una severa autocr�tica d'algunes de les mancances del moviment i, sobretot, enfortir el projecte. I �s que senzillament de moment les forces independentistes no han sabut guanyar la batalla d'una cosa tan intangible com la credibilitat. Potser perqu� la credibilitat no dep�n d'un mateix, sin� que te la concedeixin els altres.\nCal passar d'un independentisme impulsiu a un independentisme l�cid. Obsedits com estem en l'objectiu final, no ens adonem que cal seguir un cam�. No es tracta nom�s d'enlairar una bandera i una pancarta, sin� que cal que compartim un esperit, uns valors i un relat, i una xarxa consistent a la societat civil. Sobretot, cal que tinguem clar que dep�n de cada un de nosaltres. Qui encara esperi el l�der, que ho faci assegut. La independ�ncia dep�n de la responsabilitat personal, l'aud�cia, l'esfor� i l'excel•l�ncia que hi posem cada un de nosaltres. Per� si es vol realment canviar i evitar continuar en la suburbialitzaci� pol�tica, cal passar tamb� d'un independentisme destructiu a un de constructiu. Primer, s'ha d'ampliar l'espai. Per tant, benvinguts siguin tots els que van arribant; benvingut sigui el proc�s de reflexi� que ha encetat el president Pujol, perqu� si ell s'hi suma, inclina la balan�a; benvingudes siguin totes les declaracions dels l�ders convergents sumant-se a la idea d'independ�ncia. Segon, s'han de buscar punts de coincid�ncia i s'han de construir connectivitats, entre sobiranistes i independentistes, i entre aquests. Aix� a tot arreu t� un nom: projecte nacional. El problema no �s que hi hagi tres milions d'associacions nacionalistes, el problema �s que siguin -siguem- incapaces de treballar en equip.\nSi l'independentisme s'enforteix via els valors i el projecte en s� mateix, ser� irresistible i tindr� un efecte fonamental: enfortir� els independentistes de CiU. La paradoxa �s que avui per avui ens necessitem tots m�s que mai: amb un moviment independentista cre�ble, s�lid, excel•lent, Converg�ncia haur� de moure's, accelerar i respondre... amb m�s independ�ncia. I amb una Converg�ncia m�s sobiranista, no nom�s arribarem abans, sin� que esdevindr� impossible que es puguin presentar mai m�s caps de llista a Barcelona adversaris a la plena llibertat de Catalunya.\nAnem tots en el mateix barco. No podem prescindir ni d'un sol grumet o ens enfonsarem. Per un cop a la vida, podr�em intentar evitar naufragar. Comentaris\nCarles fa 5 Anys\tAquest partit conglomerat sense ideologia anomenat CiU t� una c�pula accionista de La Caixa, Gas Natural, Repsol, etc�tera, com es veu tot ben patriota catalan�ssim. Aquesta gent l'�ltim que l'interessa �s cap ruptura amb Espanya. Abans permetran veure el pa�s en la mis�ria que perdre ells els seus privilegis. No se'n pot esperar res de res. I per comen�ar en Mas est� agafat per all� on no sona amb un encausament per evasi� fiscal, i no jugar� pas amb foc fent enfadar Espanya. Fem-los fora.\tRespondre 0 0\nXamacuc fa 5 Anys\tCarles jo ho interpreto aixi:\nCiU te un public sociologic fixe molt arrelat, el gruix dels seus votants. Com que CiU no te una ideologia definida, sempre van al darrera dels seus votants, i ara s'assabenten que s'estan despla�ant cap al sobiranisme i estan canviant de discurs. Sembla mentida pero aviu la tipica iaia votant de CiU de tota la vida, el botiguer d'abaix, la tieta i el Senyor Ram�n s'est� despla�ant a posicions m�s radicals. Ara es "lo que conv�", fa 20 anys convenien altres coses, perque CiU sempre ha representat "lo que conv�" per aquesta gent. I "lo que conv�" es basicament que no me toquin la botigueta i la jubilaci�. De manera increible, per influencia de la crisi, i per l'agressivitat dels espanyols, aquest poblaci� conservadora s'est� tornant revolucionaria. Aix� CiU ho veu al carrer i es veu en l'obligaci� de donar-los peixet. L'avantatge d'aquest partit-conglomerat-sense ideologia i amb gent de varies tendencies, enfront d'altres m�s ideologics es que es pot decantar per un cant� o l'altre i mantenir el suport de molta gent.\tRespondre 0 0\nCarles fa 5 Anys\tCiU va votar "S�" a les consultes perqu� s'hi va veure obligada per no posar-se en evid�ncia, i prova d'aix� �s que no va moure un dit per tirar-les endavant. La q�esti� li feia nosa, igual que li fa molta nosa ara i per aix� en Pujol es veu obligat a afegir l'ingredient "independ�ncia" al seu discurs ambigu de sempre. I ara no �s temps d'ambig�itats sin� de concrecions, i urgents. Entenc la bona intenci� d'en Torra amb l'article d'animar la gent Convergent cap a l'independentisme, per� les coses s�n el que s�n i a la gent no se la conven�, es conven� a si mateixa segons li conv� o segons li permet el gruix dels seus prejudicis, de les seves pors, resultat d'una (mala) cultura adquirida.\tRespondre 0 0\nNarc�s fa 5 Anys\tQuan de temps ..! Nom�s dir que el primer par�graf �s la pura veritat! Aix� mateix, �bviament, hi hem d'anar tots a l'una .. per qu� no comen��rem votant SI i tururut viola ( majoria absoluta i ens n'an�vem d'una punyetera vegada .. som catalans que no castellans o aquests botxins, damunt, s�n curts d'enteniment , a banda de perversos fora mida?)! Verament no entenc .. qu� espera el Poble Catal� que no sigui la mis�ria, la marginalitat, la defenestraci� i l'extermini de nostre univers aix� de la mem�ria de nostres estimats, tot per ser dins d'un estat que mai per mai se'n sentiran compatriotes de ' catalans ' amb tot el que implica en pro de deix�'ns ser qui, qu�, com i on som? PD: Quim que ha estat de la ' demanda a Estrasburg ' ? Nota: mullem's-e .. triem-hi partit en pro de la pinya sobiranista sense roman�os d'ideologia ( aquesta la determinar� nostres Eleccions)! Anotaci� al marge: si us plau!, anem's-en! .. no hi pintem res ac� que no sigui perir ( per sempre?)!\tRespondre 0 0\nJosep Pedra fa 5 Anys\tL'unic l�der que pot pilotar aquest proc�s es el Sr. Mas, per� hi ha un greu problema, �el Sr. Dur�n Lleida! . El jefe d'UDC no vol ni sentir parlar d'independ�ncia i per aix� el nostre president no fa res m�s que especular amb el temps i aix� anar passant. Si no s'aparta del cam� al Sr. Dur�n, envellirem a l'espera....\tRespondre 0 0\nFerran fa 5 Anys\tCiU no es tornar� independentista fins que perdi vots per no ser-ho prou. Per tant es tracta de convencer als catalans que es fan dir independentistes per� que alhora de la veritat voten CiU. Fins ara la responsabilitat de que pass�s aix� ha estat compartida: per una banda els nous partits no estaven prou definits, per� per l�altra molt catal� (especialment gent gran) es caga les calces. Cal eliminar la primera excusa.\tRespondre 0 0\nJordi B fa 5 Anys\tL'assignatura pendent, amic Torra, continua sent l''altra Catalunya', la metropolitana, castellanoparlant, la que potser votar PSC o ICV... Sense ella, o si m�s no una part, no tindrem mai la majoria suficient. Imagina't un projecte independentista amb L'Hospitalet, Cornell�, Santa Coloma, Badalona o la pr�pia Barcelona en contra... �s practicable? Ara s'est� veient que un autonomista convergent pot esdevenir independentista; cal tamb� que un federalista socialista o ecosocialista es faci tamb� independentista, i aix� �s m�s complicat. Per� cal esgarrapar per aqu�, si no, mai no sumarem ni tindrem la cohesi� necess�ria per "saltar la paret".\tRespondre 0 0\nAlbert M fa 5 Anys\tQuim, tu ets un dels l�ders que ens calen\tRespondre 0 0\nSergi fa 5 Anys\tOblidar que una gran quantitat d'espanyols residents a Catalunya no volen la independencia d'Espanya, segurament es el principall problema dels politics independentistes actuals; normalitzar la situaci� fent que la independencia sigui una cosa normal, es la feina principal; sense cridar, sense insultar i ensenyant un tarann� obert i brillant; tot el dia cridant com va SI I ERC no es va enlloc\tRespondre 0 0\nel nom fa 5 Anys\ten efecte, somiar en el l�der �s cosa de pobres d�esperit, no pas de pobles madurs, valents i perfectament conscients del que volen.\nA la porra els il.luminats, tanmateix, que creuen que ells solets ens faran travessar el mar roig.\nAcci� horitzontal i persistent, de totes bandes de la societat civil asfixiant qualsevol dubte o escletxa dels pol�tics contraris a l�emancipaci�....i si el parlament ens falla, la hist�ria ens ensenya que l�assemblea popular constituent pot, si cal, liderar el canvi\tRespondre 0 0\nUnitat ja! fa 5 Anys\tSencillament excel.lent, tant en el contingut com en la forma, per� en especial en el missatge final i/o propostes d'acci�. El mateix q venim reclamant milers d'independentistes des de fa molt temps i q els partits no volen fer realitat pol�tica. L'Alfred Bosch ja m'ha confirmat q s'hi suma a la vella escola i q far�, com no, la guerra en solitari. No anem b�!\tRespondre 0 0\n"Lo búnquer baldaneta" o la por dels tortosins\nAmb les cabres pels carrers


El circ entra per primera vegada al barri gitano de Sant Joan de Figueres - BLOC DE CIRC\nEl Festival Còmic de Figueres va organitzar el passat dissabte 15 d’abril un acte digne d’esment i d’elogi, i únic. Era una incògnita saber quanta gent es presentaria al pàrquing del carrer Doctor Fleming, un solar enmig del barri gitano de Sant Joan, que sovint salta a les pàgines dels diaris per les males notícies. En aquest barri mai s’hi havia organitzat un espectacle, ni de circ ni de teatre ni de res. Unes 300 persones, finalment, entre la comunitat gitana i veïns d’altres barris, van anar a veure l’espectacle de llit elàstic Collage, de la companyia Bot Project (Ángel de Miguel, Amaya Mínguez i Lucas Ruiz). La iniciativa, inèdita fins ara, va ser un èxit i es van sentir alguns comentaris entre els assistents: “Això marcarà un abans i un després per al barri”. Tot va transcórrer amb normalitat, però de normal no en tenia res. Un exemple més del circ com a eina d’integració. Felicitats al Festival Còmic i especialment a un dels seus codirectors, Xavier Valentí, que amb aquesta iniciativa va voler contribuir a millorar la relació entre paios i gitanos.


La Fundació Vila Casas aposta per l’escultura a Can Mario\nLa Fundació Vila Casas ha entregat el Premi d’Escultura 2018 a l’artista Paul Daly per la seva obra Rambla (Senescència). El jurat, format pels patrons de la Fundació Vila Casas, compta amb la participació d’Arcadi Calzada, Daniel Giralt-Miracle i Antonio Sagnier, el president, Antoni Vila Casas, el director general, Joan Torras, i la directora d’art, Glòria Bosch, han premiat aquesta obra d’entre les més de 300 escultures presentades, amb una dotació econòmica de 15.000 € i una exposició monogràfica a l’artista en el curs de l’any 2019.\nArquitecte de formació, Paul Daly fa molts anys que treballa a Barcelona. La seva obra, amb la mirada sempre fixa en la naturalesa, es caracteritza pels collages orgànics i l’impacte de la llum quan hi incideix. Els processos naturals de creixement i descomposició, la intempèrie o la degradació bacteriana es controlen i s’aturen en diferents etapes per obtenir una varietat d’efectes que, l’autor, procura plasmar en les seves creacions. La integritat estructural del material, la manipulació de la natura, el diàleg entre l’espai positiu i el negatiu, la fragilitat i la força, hi juguen un paper fonamental, i la llum que travessa les estructures orgàniques es converteix en catalitzador, com en la naturalesa, portant les seves obres a la vida.\nEl recull dels finalistes\nLa Fundació Vila Casas presenta un seguit d’exposicions temporals que configuren la programació d’estiu del Museu Can Mario d’Escultura Contemporània a Palafrugell.\nLa primera exposició presenta la trentena d’obres seleccionades al premi anual de la Fundació Vila Casas, enguany dedicat a l’escultura, una selecció de peces que testimonien el panorama escultòric contemporani de Catalunya.\nLa segona mostra, Hiberticer, dels fotògrafs Salvi Danés i Rita Puig-Serra i del també creador David Bestué que, en aquesta ocasió, actua com a pensador i crític, és una proposta que pretén renovar la mirada sobre el territori i el paisatge a partir del diàleg entre els tres creadors. L’exposició s’emmarca dins del projecte Terra-lab.cat, guanyador del Premi Lluís Carulla 2016, impulsat pel fotògraf, dissenyador i editor Ignasi López; el poeta, assagista i traficant d’idees Vicenç Altaió; el dissenyador gràfic i professor Sergi Opisso; i el fotògraf, editor i docent Román Yñán.\nFinalment, la Sala Empordà acull Ànima, una mostra individual de l’artista Cristina Batllori on es presenta una sèrie que explora l’ànima d’un dels materials que l’autora utilitza per a la creació de les seves obres, el cartó. Batllori despulla el material i ens en mostra les entranyes, amb una naturalitat que ens permet endinsar-nos en la seva puresa, magnificant així, un material quotidià que, aquí, esdevé el corpus de l’obra.


Ajuntament de Sant Andreu de Llavaneres - Trobada de la Puntaire 2019: inscripcions obertes!\nPortada > Àrea de Serveis a les Persones > Cultura i Festes > Formularis\nFormularis | PUBLICAT 12.03.2019\nTrobada de la Puntaire 2019: inscripcions obertes!\nSe celebrarà diumenge 14 de juliol al parc de Ca l'Alfaro, de 10 a 14 hores\nL'Ajuntament informa que el formulari d’inscripció s'ha d'omplir abans del 21 de juny, a les 14 hores.\nLes puntaires tenen una nova cita a Sant Andreu de Llavaneres per demostrar la seva tècnica en aquest art tèxtil. Totes aquelles persones i entitats interessades a participar en la 27a Trobada de la Puntaire poden omplir el formulari d’inscripció abans del divendres 21 de juny. També s’hi poden inscriure per e-mail a cultura@ajllavaneres.cat o per telèfon, trucant als números 93 702 36 00 / 93 702 36 44 en horari de matí. Les places són limitades a 350 puntaires.\nA més, el consistori informa que Llavaneres disposa de dues línies de bus que uneixen el centre amb l'estació. Totes aquelles persones, entitats o associacions que es vulguin desplaçar al municipi en transport públic ho poden posar en coneixement de l'Ajuntament, que els farà arribar un bitllet d'anada i tornada des de l'estació fins al centre de la vila.\nLa línia C22 cobreix el recorregut Llavaneres centre – estació (i viceversa).\nLa línia C20 cobreix la línia Mataró – Llavaneres – St. Vicenç de Montalt (i viceversa).\nPodeu descarregar els horaris del bus clicant aquest enllaç.\n* Associació / Escola / Taller de puntes\n* Nombre de puntaires\nExposició / venda material\nEn cas afirmatiu, quin espai necessiteu?


Onze jornades després, el Perelló sucumbeix a Roquetes - Imagina Ràdio\nAprovada la modificació urbanística per a l’ampliació del teatre auditori de Tortosa\nGairebé 2.500 escolars del Baix Ebre gaudeixen de la pista de gel de Tortosa\nEls roquetencs van oferir una de les millors imatges de la temporada\nEl Roquetenc va donar un xic més d’emoció a la lliga tant igualada que presenta enguany el grup ebrenc de tercera catalana, imposant-se de forma clara al líder Perelló per 3 gols a 0.\nEls de Guillermo Camarero es va mostrar molt ordenats sobre el terreny de joc des de l’inici i molt més habituats que el conjunt perellonenc al terreny de joc. Tot i això, els primers compassos de partit resultaven igualats i s’imposava el treball defensiu del dos conjunts sense concedir ni una sola ocasió al rival. Les lesions van condicionar al conjunt perellonenc que veia com als 24 minuts de joc havia de substituir a Eric Brull i als 40 de partit una nova lesió obligava a deixar el camp a Gavaldà. Els perellonencs, que es desplaçaven limitats d’efectius, van haver de fer sortir al camp al porter suplent Llaó de jugador. Llavors en la primera clara de perill inauguraven el marcador en una gran acció del pitxixi Òscar Camarero. El gol li va fer mal al Perelló. Els darrers minuts del primer temps van mostrar-se molt nerviosos fins al punt de costar-li l’expulsió al porter Àlex Ródenas, després de protestar enèrgicament una falta favorable als locals en una picabaralla que deixava en inferioritat als visitants.\nA la represa ho intentaven els hómens de Molinos però topaven un cop darrera l’altre amb un Roquetenc que va oferir la seua millor imatge defensiva del que portem de temporada. Els roquetencs fruit d’aquesta dinàmica buscaven els contracops per matar el partit. Amb l’entrada de Marc Alegre al camp va donar un plus de qualitat i va aportar detalls que van permetre als roquetencs generar diverses ocasions de perill. Fruit d’aquesta inèrcia un refús defensiu en llarg el recollia Òscar Camarero, arrancant de camp propi, i internant-se per banda esquerra però la seua rematada sortia llepant la base del pal esquerre de la porteria de Llaó. Era l’avís previ al que passaria tot just deu minuts després. Combinació dels locals per banda dreta de l’atac i la pilota filtrada per a l’internada de Camarero, el deixava completament sol per afusellar el segon gol de la tarda. Amb el partit decidit, arribava el tercer gol roquetenc fruit d’una recuperació de Marc Alegre que obria a l’esquerra amb un toc subtil, on l’omnipresent Òscar Camarero marxava en velocitat i assistia al cor de l’àrea on Joel rematava la faena consumant la desfeta del líder, quan faltaven dos minuts per a la conclusió.\nDesprés d’onze jornades consecutives d’imbatibilitat el conjunt groc-i-negre (ahir amb el segon equipament rosa) veia trencada aquesta ratxa i a l’espera dels resultats d’avui per saber si pot mantindre el privilegi d’ocupar la primera plaça del grup.\nÒscar Camarero. Sense cap mena de dubte la seua mobilitat i l’estat de gràcia de cara al gol el van convertir ahir amb el premi de ser el jugador del partit. Dos gols i una assistència van firmar un partit rodó del davanter roquetenc, que va ser un autèntic malsón per a la defensa del Perelló. Mòbil, tenaç, participatiu i noble són característiques que el defineixen del partit d’ahir davant el fins ara líder de la categoria.\nGuillermo Camarero, tècnic del conjunt local, es mostrava satisfet del joc desplegat pel seu equip.\nJordi Brull, director esportiu del Perelló, es lamentava de l’estat impracticable del camp i considerava que la jugada de l’expulsió va ser clau per al devenir del partit.\nCD Roquetenc CE el Perelló Federació Catalana de Futbol futbol Tercera Catalana\nComença la campanya 'Els Bombers t'acompanyen a donar sang'


El portaveu d'UM, Joan Monjo, acusa el batle d'aturar la tramitació d'expedients urbanístics contra els seus familiars i socis de govern\nElena Ballestero | 23 setembre 2009\nSimulació gràfica del monument de la Beata tal com figura dins el projecte.\nEl portaveu d'UM de Santa Margalida, Joan Monjo, va acusar ahir el batle, Martí Torres (PP), de paralitzar la tramitació d'expedients urbanístics contra els seus familiars i contra persones vinculades a Can Picafort Unit, el seu soci de govern a l'Ajuntament, i tramitar la resta. En un ple extremadament dur en el qual es resolien les al·legacions presentades als pressuposts municipals de 2009, Joan Monjo va qualificar el batle d'"inútil, indocumentat i Pinotxo". "Fins ara no m'hi he dedicat de ple, però ara m'hi dedicaré i notaràs la diferència", va anunciar el portaveu d'UM, que fa poc ha renunciat a la seva feina habitual per centrar-se al cent per cent en la política dins l'executiva d'UM. L'Ajuntament de Santa Margalida ha liquidat a dia d'avui 110 mil dels 250 mil euros previstos en concepte de multes derivades d'expedients d'infracció urbanística, cosa que suposa aproximadament un 40 per cent del total pressupostat el 2009.\nPer Un vilero, fa mes de 11 anys\nAquest Monjo val més que calli. Tots el coneixem i sabem del que és capaç. Quan estudiava a València ja enganyava per a poder tenir els diaris mallorquins de franc. Feis una volta pel xalet ilegal que té dins el terme de Maria i voreu si pot xerrar o no.


marfanta.com: Una vuitantena de persones es concentren a Tortosa en suport al poble grec\nUna vuitantena de persones es concentren a Tortosa en suport al poble grec\nTORTOSA (Baix Ebre).- Una vuitantena de persones es van concentrar aquest dijous al vespre a la plaça Alfons XII de Tortosa, en solidaritat amb el poble grec. La concentració estava organitzada per sindicats i diverses organitzacions polítiques. En concret, s’hi van sumar ICV, CUP, ERC, PSC, Movem Tortosa, Equo, Podem Tortosa, USOC, UGT i CCOO, així com altres veïns del municipi. Amb la consigna “Jo vaig amb Grècia” els participants van lamentar el “xantatge” que pateix el poble grec i la situació crítica que pateixen amb una precarietat laboral i social creixent. El secretari general de CCOO a les Terres de l’Ebre, Josep Casadó, es va mostrar convençut que Grècia ha de continuar formant part de la Unió Europea i va demanar suport a una posició que ofereixi el creixement del país. Per la seva part, el secretari general de la UGT a les Terres de l’Ebre, Wifredo Miró, va afirmar que el poble grec pateix un “austericidi salvatge”. El secretari general de la USOC a l’Ebre, David Queralt, va afirmar que les polítiques d’austeritat empobreixen més i que les ajudes que s’atorguen han d’anar encaminades a afavorir el creixement del país i no a pagar els bancs. / Canal 21 Ebre


La lectora corrent: d’octubre 2008\nPublicat per Mercè Piqueras a 13:40 2 comentaris:\nHenry David Thoreau (1817-1862) va ser un assagista, filòsof, naturalista i poeta nord-americà. Com a autor, és conegut pel seu llibre Walden, publicat el 1854, que és una mena de cant a la natura; hi descriu el pas del temps, amb els canvis estacionals al llarg de l'any, a partir de la seva experiència quan va viure en una cabana al costat del llac Walden, prop de Concord, a Massachusetts. De tota manera, més que una obra per promoure la vida de contacte amb la natura, és una crítica a la societat del seu temps, que ell ja veia materialista i consumista (si pensava això el 1854, què diria ara?!) Per altra banda, Thoreau és el pare de la desobediència civil, una actitud de resistència al poder establert quan ultrapassa els límits de la justícia.\nVaig visitar el llac Walden el 1993 i vaig veure-hi la cabana que s'ha reconstruït idèntica a la que Thoreau va fer-se el 1845 en els terrenys que un amic seu tenia en un bosc proper al llac. La cabana era també prop de Concord, una població que avui dia té uns 17.000 habitants i que en temps de Thoreau era un nucli intel·lectual del qual Ralph Aldo Emerson (1802-1882) va ser el principal representant. Les úniques referències que fins aleshores jo tenia de Concord eren les de les lectures de la meva infància i adolescència dels llibres de Louisa May Alcott.\nLlegeixo al New York Times, que, sense saber-ho, Thoreau va ser un investigador sobre el clima. Les notes que va prendre sobre les plantes que creixien a Concord, fent-ne un registre d'espècies, del lloc on creixien i de quan floreixien, ha servit de base per a un estudi fet per investigadors de la Universitat de Boston i de la Universitat de Harvard, que s'ha publicat a la revista Proceedings of the National Academy of Sciences U.S. Aquests investigadors han comparat els registres de Thoreau amb la situació actual per veure si hi trobaven algun canvi. Alguns botànics van continuar el registre iniciat per Thoreau, de manera que avui dia es compta amb una perspectiva dels canvis que s'han produït en els aproximadament darrers 150 anys en aquella zona pel que fa a la composicó de la flora i al temps de floració de les plantes.\nFins a un 27 per cent de les espècies documentades per Thoreau han desaparegut d'aquella zona i un 36 per cent són tan poc freqüents que és molt probable que no triguin gaire a desaparèixer. Els canvis que s'han produït i que poden haver fet disminuir la superfície de l'hàbitat per a les plantes (pèrdua d'alguns aiguamolls, abandó de la pràctica agrícola, repoblació forestal, urbanització) podrien explicar en part la pèrdua de diversitat, tot i que gairebé el 60 per cent de la superfície dels espais naturals al voltant de Concord s'han conservat i no s'han urbanitzat. Un canvi en els condicions climàtiques hi pot haver contribuït. S'ha comprovat que en es darrers cent anys la temperatura mitjana de Concord ha augmentat 2,4 graus Celsius (centígrads) i que aquest canvi va associat a desplaçaments en el temps de floració, que sol avançar-se una mitjana de set dies en relació a l'època en què Thoreau va començar a prendre les seves dades.\nEls investigadors que han realitzat aquest estudi, tenen en projecte ampliar-lo amb més dades, com ara canvis en les migracions d'espècies d'ocells, que podrien causar la pèrdua de sincronització amb la presència dels insectes del quals s'alimenten. Amb aquesta finalitat, s'estan revisant les notes de Thoreau sobre ocells i els registres d'una societat d'aficionats a l'ornitologia. També intenten esbrinar quines espècies estan ocupant el nínxol ecològic de les plantes que ja no creixen en aquella zona i d'on procedeixen.\nLa tasca meticulosa d'uns observadors de la natura, que aparentment no tenia altra finalitat que conèixer les característiques d'aquella zona, ha resultat una eina molt útil per estudiar els efectes del canvi climàtic i fer prediccions d'allò que tal vegada s'esdevingui en el futur.\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:15 7 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: ciència, literatura, llibres, plantes, societat\nFa uns mesos es tractava de les avionetes que espantaven els núvols. Ara és el torn d'un compost químic que entra en la composició d'alguns medicaments. Feia temps que no m'arribava cap correu alarmista avisant-me d'algun perill per a la societat, per al meu ordinador o per a la salut, i avui m'ha arribat aquest, a través d'una llista de distribució:\nDIFUNDIR, URGENTE, RIESGO DE MUERTE,\nEl Ministerio de Salud a través de la (Agencia Nacional de Vigilancia Sanitaria) suspendió la distribución, manipulación, comercializació n denominada FENILPROPALAMINA.\nLa medida fue tomada después de que, (FDA), de Estados Unidos, constató que la sustancia provocó Efectos adversos FATALES, (hemorragia cerebral). Está presente en 21 medicamentos, especialmente en los anti-gripales.\n1) Benadryl día y noche, 2) Contac, 3) Naldecón Bristol, 4) Acolde, 5) Rinarín Expectorante, 6) Deltap, 7) Desfenil, 8) HCl de fenilpropalamina, 9) Naldex, 10) Nasaliv, 11) Decongel Plus, 12) Sanagripe, 13) Descon, 14) Descon AP, 15) Descon Expectorante, 16) Dimetapp, 17) Dimetapp Expectorante, 18) Cepacol Plus, 19) Ornatrol, 20) Rhinex AP, 21) Contilén, 22) Decidex, 23) Contac 10, 24) Desenfriol-D, 25) Desenfriolito, 26) Dimetap, 27) Graneodin-D, 28) XL3.\nPOR FAVOR REENVÍEN.\nHe fet el que sempre faig quan rebo un correu d'aquest tipus. Primer llegir-lo amb atenció. De vegades, una primera lectura ja indica que es tracta d'una falsa alarma (o hoax, per fer servir la paraula anglesa més habitual). No he sentit mai que a Espanya hi hagi una "Agencia Nacional de Vigilancia Sanitaria". En aquell moment no en recordava el nom, però podia posar la mà al foc que la institució de l'Estat espanyol que s'ocupa d'aquests afers té un altre nom. I el ministeri corresponent no es diu Ministerio de Salud, sinó Ministerio de Sanidad y Consumo. El tipus de redacció era típic d'un hoax: alarmista, sense dades precises (si més no, encertava que la FDA --Food and Drug Administration-- és dels Estats Units), i demana que es reenviï. Només m'ha calgut un cop de Google per esbrinar: a) que té una base real, a partir d'un estudi publicat el 2000 en una revista mèdica, però la interpretació és equivocada; b) que el 2000 la Agencia Española de Medicamentos y Productos Sanitarios va emetre una "Nota informativa del Comité de Seguridad de Medicamentos de Uso Humano sobre la seguridad de las especialidades farmacéuticas que contienen fenilpropanolamina entre sus principios activos"; i c) que el 31 de gener de 2008, l'esmentada Agencia va emetre una altra nota informativa relativa a la fenilpropanolamina i l'alarma creada per Internet.\nLa nota del 2000 indicava que l'estudi que havia trobat una associació entre la fenilpropanolamina i el risc d'hemorràgies cerebrals posava de manifest que aquest efecte podia produir-se quan aquest compost químic es feia servir com anorexigen (supressor de la gana). Afegia que cal evitar el seu ús amb aquesta finalitat, però també deia que a Espanya no hi havia cap especialitat farmacèutica per a la supressió de la gana que contingués fenilpropanolamina.\nEn la nota de 2008, l'Agencia comunica que ha tingut coneixement que a través d'Internet estan circulant informacions sobre aquest compost que pot semblar que hagin estat emeses per institucions espanyoles. Remet a la nota publicada el 2000 i n'amplia la informació. Per altra banda, informen també que a Espanya només hi ha dos medicaments que continguin fenilpropanolamina: Irritos® i Senioral®, l'ús dels quals es considera segur sempre que se segueixin les normes establertes en la fitxa tècnica i en el prospecte.\nPublicat per Mercè Piqueras a 18:00 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: comunicació, falses alarmes (hoax), medicina, salut\nAvui, dimecres 29 d'octubre, a dos quarts de vuit del vespre, Sir Crispin Tickell farà una conferència a l'Institut d'Estudis Catalans. Tickell és un personatge singular, una persona en qui conflueixen humanisme, política, diplomàcia i ciència. La seva formació acadèmica va ser en història moderna, però actualment està considerat una autoritat en ciències ambientals. Els seus interessos principals són el canvi climàtic, les poblacions humanes, la conservació de la biodiversitat i la història de la Terra primitiva.\nVaig conèixer Tickell el 1996 quan vaig assistir a la reunió Gaia in Oxford II, un simposi sobre la teoria de Gaia de James Lovelock que es va fer a la Universitat d'Oxford (a Green College i Saint Anne's College) i que va ser promogut pel mateix Tickell, que aleshores era Warden del Green College d'aquella Universitat. (Tot i l'especialització en estudis ambientals, el nom d'aquest College no té res a veure amb l'ecologia i l'ambient. Ve de Cecil Howard Green (1900-2003), fundador de l'empresa Geophysicial Services Ltd., que després esdevindria Texas Instruments, i que va fer una donació per a fundar el College, el 1979.). Després de nou a Gaia in Oxford III (1999) i la darrera vegada que el vaig veure va ser a València, amb ocasió del Congrés Gaia 2000.\nTickell ha dedicat bona part de la seva vida professional a la diplomàcia i la política del Regne Unit. Entre d'altres, va participar en les negociacions per a l'ingrés del Regne Unit a la Comunitat Europea, va ser responsable d'afers político-militars i problemes de seguretat del Govern britànic, ambaixador del Regne Unit a Mèxic (1981-1983), representant permanent del Regne Unit a les Nacions Unides, i assessor en afers de ciència de diversos Governs britànics. Va ajudar Margaret Thatcher (em fa l'efecte que 'ajudar' és un eufemisme) en la preparació del seu discurs sobre el canvi climàtic mundial. Ha rebut més de vint doctorats honoris causa i diverses distincions. Actualment presideix la fundació TREE AID, que té com a principal objectiu la lluita contra la fam en països africans mitjançant el desenvolupament de projectes que se centren en la gestió de boscos i en l'obtenció d'ingressos, aliments i medicaments a partir dels arbres. També dirigeix el Programa de Previsió de Polítiques, de l'Institut James Martin per a la Ciència i la Civilització, de la Universitat d'Oxford. Entre les seves nombroses publicacions hi ha el llibre Climatic Change & World Affairs que el 1977 ja va cridar l'atenció sobre el problema que podia causar en la temperatura del planeta l'emissió de gasos d'efecte hivernacle generats per l'activitat humana. El llibre està exhaurit, però es pot trobar, en accés obert, en el web de Crispin Tickell.\nDurant els anys que Tickell va estar al front de Green College les reunions de Gaia in Oxford van oferir la possibilitat de reunir persones de molts àmbits per debatre el model proposat per James Lovelock d'un planeta amb capacitat homeostàtica. Un dels mèrits d'aquells simposis era que, a diferència d'altres reunions on es tracten temes ambientals, eren un marc de debat al qual convidaven també persones que s'oposaven a la hipòtesi formulada per Lovelock.\nLa conferència que avui farà Tickell, sobre la teoria de l'evolució 150 anys després que Darwin la fes pública, pot semblar que s'aparta dels temes que el conferenciant tracta habitualment, però hi té una certa relació. Parlarà dels canvis que s'han produït en el coneixement científic des de la publicació del llibre sobre l'origen de les espècies: des de la consciència del temps i espai profunds, passant pel moviment de les plaques tectòniques, fins a la ciència dels sistemes terrestres i la hipòtesi de Gaia. Parlarà de les aplicacions que té la metodologia de l'evolució més enllà de la biologia i com és una interpretació verificable de canvi continuat en el desenvolupament de la vida a la Terra.\nFoto: Sir Crispin Tickell a Gaia in Oxford II (M. Piqueras, 1996)\nDiumenge 26 d'octubre havia d'anar a un lloc prop de l'avinguda de Sant Ramon, de Barcelona, una zona on la ciutat comtal i l'Hospitalet de Llobregat conflueixen. L'esmentada avinguda i la del cardenal Reig estaven tallades i la guàrdia urbana desviava els cotxes que s'hi apropaven --pocs a aquella hora. Hi havia molta gent pel carrer --una gran majoria amb trets amerindis en les seves faccions-- i de lluny vaig veure encara més gent i una fumera; a més, vaig començar a sentir música de banda (de "banda" de les d'abans, no dels grups musicals que ara també anomenen bandes). No vaig poder resistir la curiositat i em vaig apropar a veure què celebraven.\nEra una processó i una senyora em va dir que celebraven la festa del Señor de los Milagros. La processó no era molt llarga i es podia mirar des dels dos costats. Al centre hi havia un paso, com el de les processons de setmana santa, amb una figura de Crist pintada i amb guarniments daurats i platejats. I moltes flors; tantes, que gairebé ocultaven la figura del Crist. Si més no, a la part del darrere no vaig poder veure la pintura. Això del davant i el darrere, ho dic en relació al sentit de la marxa de la processó, perquè el paso em fa l'efecte que era igual pels dos costats. I la gent que formava part del seguici de la processó anava mirant el Señor de los Milagros, de manera que les persones que hi havia al davant, caminaven d'esquena. El fum que havia vist sortia d'uns encensers que duien unes dones vestides de color morat i amb el cap cobert amb unes grans mantellines blanques:\nLes dones que porten les mantellines blanques i el vestit morat són les sahumadoras. Caminen enrere, per no donar l'esquena al Crist, i van cremant encens (potser alguna altra substància, però l'olor em va semblar d'encens) i escampant-ne l'olor per l'ambient a mesura que la processó avança. Unes noies duien dos estendards: un semblava pagat per alguna família; l'altre, per les sahumadoras:\nDesprés, fora de la processó, vaig veure algunes dones vestides també de color morat i amb uns cordons penjant de la cintura, com les sahumadoras. Em va recordar els hàbits que quan jo era petita duien algunes dones per alguna promesa que havien fet a algun sant. Acostumaven a ser uns vestits de llaneta color negre, marró fosc o morat (suposo que depenia del sant o verge a qui s'hagués fet la promesa), de màniga llarga i de coll tancat, tant si era estiu com hivern. A la cintura duien uns cordons, que també eren de color diferent segons l'hàbit. Les que duien el vestit morat duien els cordons grocs. Una medalla d'agulla a un costat del pit era l'únic guarniment.\nPosar-se l'hàbit durant un temps més o menys llarg era l'equivalent als exvots que algunes persones portaven a esglésies i santuaris. Durant la meva infància vaig viure prop del santuari de Sant Josep de la Muntanya i sovint hi anàvem a jugar (era més a prop de casa que el parc Güell, un altre indret on ens portaven a jugar i córrer). Hi recordo una capelleta plena d'exvots que penjaven de les parets i del sostre. Aquells braços, cames, caps, cors i altres parts del cos humà de cera em feien més aviat angúnia, però al mateix temps sentia curiositat per llegir les notes que els acompanyaven, que en alguns casos explicaven amb força detalls el motiu pel qual es donava les gràcies a Sant Josep.\nDiumenge, veient aquelles dones i recordant aquells costums que ara poden semblar tronats vaig pensar que, tot i que jo ja tingui bastants anys, tampoc fa pas tant de temps que els costums d'aquí no eren massa diferents dels d'aquesta gent. I que no cal sortir de la península Ibèrica per visitar llocs on encara es barreja religió, superstició i costums populars.\nA Youtube he trobat la història del Señor de los Milagros --o Cristo Morado-- a qui el poble peruà venera. Hi ha també bastants vídeos de les processons que li dediquen en molts llocs; a Perú i també a l'estranger.\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:26 2 comentaris:\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:18 4 comentaris:\nNena infectada de verola\nArxius U.S. CDC, núm d'identificació 4728 (domini públic)\nEn un dia com avui, el 26 d'octubre de 1977, es va produir a Somàlia, el darrer cas natural de de verola del món. El maig de 1980, l'Assemblea Mundial de la Salut va considerar que la malaltia ja estava eradicada en tot el planeta. Va ser el triomf de la medicina preventiva. La vacunació de la població en tots els països va fer possible la desaparició d'aquesta malaltia que havia estat un assot per a la humanitat durant molts de segles. Afortunadament, imatges com la que mostra la foto formen ja part de la història de la medicina.\nEl 2002, una de les més destacades revistes internacionals de medicina, The Journal of the American Medical Association (més coneguda per les seves inicials JAMA) commemorava els vint-i-cin anys d'aquell darrer cas de Somàlia i feia referència a altres malalties que es pensava eradicar aviat: la poliomielitis (causada per un virus) i la filariosi o dracunculiasi (causada per un cuc nematode paràsit).\nDesprés de sis anys i tot que els casos de poliomileitis que es donen en el món no són nombrosos, encara no ha estat possible eradicar aquesta malaltia. És més, segons l'Organització Mundial de la Salut, fins al 14 d'octubre, enguany se n'havien produït 1371 casos en el món, 56 més que en la mateixa data de 2007. A Nigèria, que és el país on es donen més casos de la malaltia, el 14 d'octubre ja duien registrats 720 casos, mentre que en la mateixa data de 2007 se n'havien comptat 209. En nombres absoluts, potser la diferència no sigui molta; representa, però un augment del 344,5 per cent. Altres països on la incidència de la malaltia ha augmentat són el Pakistan, l'Índia, Afganistan, Chad, Angola i Niger. I en alguns països com ara Benin, Burkina Faso i Etiòpia, que el 2007 no havien registrat cap cas de pòlio, enguany se n'han produït alguns.\nCal tenir en compte que, amb els actuals moviments migratoris i la facilitat de transport aeri, que fa que com més va més viatgi la gent a països llunyans, la dispersió d'una malaltia infecciosa pot produir-se fàcilment. Els països on la poliomielitis va eradicar-se fa anys no han de baixar la guàrdia pel que fa a la vacunació infantil. Tanmateix, en els darrers anys s'esta escampant pels països occidentals el costum de no vacunar la mainada. Hi ha casos en què possiblement no sigui aconsellable vacunar un nen o una nena, però és una decisió que la família ha de prendre d'acord amb el pediatre. I és molt possible que la mainada sense vacunar no contregui les infeccions per a les quals existeixen vacunes, perquè la majoria de la població sí que hon està, de vacunada. Però si el costum continua estenent-se pot arribar un moment en què la infecció torni a propagar-se.\nPares i mares haurien de ser conscients de la seva responsabilitat familiar i social i pensar les conseqüències que se'n podrien derivar, si la seva decisió de no vacunar la mainada acabés essent una decisió de la majoria de la població. El xarampió, la poliomielitis, la rosa, la diftèria i alguna altra malaltia per a la qual la vacuna es obligatòria podrien de nou escampar-se entre la població infantil. Seria com retrocedir a la primera meitat del segle XX.\nFoto de virus: Virus de la poliomielitis. F. P. Williams, U.S. EPA (domini públic)\nPublicat per Mercè Piqueras a 18:35 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: ciència, medicina, microbiologia, reflexions personals, salut, societat\nA través d'Edunomia, el bloc de Miquel Duran, m'he assabentat de l'existència dels itineraris químics per Girona, una altra manera de veure la ciutat i d'aprofitar un passeig per aprendre una mica de química i d'altres coses. Els itineraris són obra d'un altre Duran, Pep, de l'àrea de química inorgànica de la Universitat de Girona, que ha comptat amb la col·laboració de Montserrat Dalmau i Josep Anton Vieta.\nÉs una bona iniciativa i generosa, perquè qualsevol pot accedir a aquests itineraris a través del web Passeig per l'invisible. Hi trobarà un itinerari amb deu parades amb referents i exemples del passat i del present que tenen alguna relació amb la química. Com diu el web, "de la muralla a l'argenteria, de la lleona als quatre cantons, les parets, l'aigua, les pedres, la llum i l'aire ens parlen i ens expliquen el relat increïble i fascinant sobre la química que entre ells hi ha".\nEl web, a més, té el valor afegit d'alguns vídeos que il·lustren exemples de fenòmens que s'expliquen en l'itinerari. He trobat sorprenent el de la plaça de la Independència (setena parada) sobre la llum.\nLa propera vegada que vagi a Girona ja tindré un altre motiu per passejar per la ciutat.\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:19 Cap comentari:\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:11 Cap comentari:\nEn un parell d'ocasions he escrit sobre suposats miracles: el de les òsties sagnants i el de la liquació de la sang de Sant Genari. Avui ho faré sobre un altre miracle que m'agrada molt: el Miracle a Milà (Miracolo a Milano), la pel·lícula que Vittorio de Sica va dirigir el 1951 a partir d'un guió de Cesare Zavattini. Aquest film és la pel·lícula de la meva vida, la que no em cansaria de veure una i altra vegada; la millor obra --per al meu gust-- del neorealisme italià, en què la sordidesa de la vida en un poblat de barraques i la cobdícia dels especuladors es combinen en una mena de conte de fades i amb un humor fi, que podria haver estat negre en mans d'un altre guionista i d'un altre director.\nI per què escric avui sobre Miracolo a Milano? Perquè he llegit que un 25 d'octubre (de 1874) va néixer Emma Gramatica, l'actriu italiana que en aquesta pel·lícula representa Lolotta, la velleta entranyable que troba Totò (no és l'actor italià, sinó el nom del protagonista de Miracolo a Milano) sota una col del petit hort de casa seva (quan aquí els nadons els duia la cigonya, a Itàlia apareixien sota una col) . Lolotta no surt més que en les primeres escenes de la pel·lícula i més endavant, entre els núvols, en una escena que molts anys més tard em fa l'efecte que devia inspirar Woody Allen, quan un personatge que ell mateix interpretava camina pels carrers de Manhattan, i en el cel, i també entre els núvols, veu la seva mare que li parla.\nEn aquest vídeo de YouTube es veuen les primeres escenes del film i les darreres. I la que he esmentat de Lolotta quan s'apareix a Totò dalt del cel.\nUna escena que també em va agradar molt és la dels pobres que, un matí fred d'hivern, es mouen tots junt, com un eixam, per ocupar els únics trossets on toca el sol i allà s'ajunten en un cercle atapeït, alhora que van picant de peus per entrar una mica en calor. Quan anys més tard vaig veure documentals sobre la vida dels pingüins i com es posen tos junts i movent-se per suportar millor les baixes temperatures, em vaig recordar dels pobres de Miracolo a Milano.\nLa vaig tenir en vídeo, però ara que ja no tinc vídeo voldria tenir-la en DVD. Potser la busqui i me la regali per Nadal. Mentrestant em conformo a mirar de tant en tant aquests fragments que hi ha disponibles a YouTube.\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:20 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: cinema, Itàlia, reflexions personals\nPublicat per Mercè Piqueras a 10:07 5 comentaris:\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:14 8 comentaris:\nDimarts vaig anar a la preestrena d'Aloma, la versió musical de la novel·la del mateix títol que va escriure Mercè Rodoreda. Crec que avui n'és l'estrena oficial. Vaig llegir Aloma fa molts anys i no en recordava bé l'argument. Amb les novel·les i contes de Mercè Rodoreda em passa com amb les pel·lícules de Woody Allen, que barrejo el record de moltes d'elles i arriba un moment que ja no sé què passava en quina pel·lícula (o llibre, en el cas de Rodoreda), però totes m'agraden. El fet que la companyia que preparava el musical fos Dagoll Dagom, i que estigui dirigida per Joan Lluís Bozzo ja era una garantia. Per tant, hi vaig anar convençuda que veuria un bon espectacle. I així va ser.\nLa història d'Aloma, la noia que deixa enrere l'adolescència i es fa una dona madura, que passa en uns mesos de la innocència a la responsabilitat, potser al jovent d'ara li sembli carrinclona, però cal considerar-la en el context històric de la Barcelona de la dècada de 1930 en què està ambientada. Vaig trobar molt bé el repartiment, i alguns números són d'aquells que després es recorden i cantussegen, com aquell de "les veles s'inflaraaaan, el mar ens portaraaà...", de Mar i cel, que em fa l'efecte que tothom que va veure aquella obra recordarà sempre. Com en altres obres realitzades per Dagoll Dagom, la música és en directe, cosa que s'agraeix.\nEl Teatre Nacional de Catalunya ha posat a YouTube un vídeo de presentació d'Aloma:\nLa recomanació d'una aficionada al teatre, però gens experta: aneu-hi, no us decebrà! (I a diferència d'Un dia. Mirall trencat, entendreu molt bé l'argument encara que no hàgiu llegit el llibre.)\nPublicat per Mercè Piqueras a 02:07 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: literatura, llibres, música, Rodoreda, teatre\nMe n'he assabentat a Barcelona antiga: per fi l'hemeroteca virtual de La Vanguardia és de consulta gratuïta! Alguna vegada hi havia accedit, però entrant des d'alguna biblioteca. Després ja ni això.\nHe volgut fer la prova i he buscat el que va escriure La Vanguardia amb motiu de la mort d'Einstein. He recuperat el diari del 20 d'abril de 1955 (Einstein havia mort el dia abans). He buscat aquest número perquè recordo que em van interessar molts les coses que vaig llegir sobre Einstein. Jo només tenia onze anys, fets pocs dies abans, però ja en feia alguns que m'agradava llegir cada dia la premsa que entrava a casa: un diari al matí i un altre a la tarda.\nA la pàgina disset hi ha la informació relativa a Einstein: notícies de l'Agència EFE i la reproducció d'un fragment del llibre Gog (1931), de Giovanni Papini, en què l'autor presenta Einstein en una situació fictícia. No recordava que hi hagués aquest fragment de Gog, segurament perquè és un llibre que vaig llegir uns sis o set anys més tard, quan em va entrar la dèria de llegir tot el que trobava de Papini --un autor ara oblidat-- a la biblioteca de l'Institut Italià .\nHauré de seguir buscant perquè no hi he vist un article --suposo que de la secció d'opinió-- en que algú escrivia sobre Einstein i deia com havia explicat de manera senzilla, en una entrevista, què era la relativitat. Era una cosa com ara: si ets a costat d'una noia molt maca, no t'adones que el temps passa; si et fessin posar la mà damunt d'una estufa, només uns segons et semblaria un temps molt llarg.\nPublicat per Mercè Piqueras a 21:15 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: ciència, comunicació, llibres, reflexions personals\nM'ha arribat la invitació per assistir a la presentació del llibre Neus Català, la dona antifeixista a Europa. Serà dijous, 23 d'octubre a les 18.30, a la sala "La Cuina", de la Biblioteca Francesca Bonnemaison (Sant Pere més Baix, 7, Barcelona). Hi assistirà l'autora, Mar Trallero.\nNeus Català (Guiamets, El Priorat, 1915) és l'única supervivent catalana encara viva del camp de concentració nazi de Ravensbrück. En el llibre Els catalans als camps nazis, de Montserrat Roig, Neus Català és una de les persones que tenen més entrades en l'índex onomàstic. I els testimonis que Montserrat Roig va recollir del camp de concentració de Ravensbrück van ser tots de dones: Secundina Barceló, Carme Boatell, Neus Català i Dolors Gener.\nQuin llibre, el de Montserrat Roig! Hauria de ser de lectura obligada a les escoles. Cal mantenir ben viva la memòria del que va passa. Si no, d'aquí a poques generacions ja s'haurà oblidat la barbàrie del nazisme. No sé si podré anar a aquesta presentació, però prenc nota del llibre per comprar-lo.\nPublicat per Mercè Piqueras a 16:12 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: dona, història, llibres, política\nCamille Claudel (1864-1943) als vint anys\nA París hi ha un museu que no és ni de bon tros tan visitat pels turistes com el Louvre, però que val la pena no perdre's quan es va a la capital francesa. Em refereixo al Museu Rodin, situat prop del Sena i de l'església dels Invàlids, en una casa enjardinada. Quan el vaig visitar, allò que més m'hi va agradar no vans ser les obres de Rodin, sinó les de Camille Claudel, una escultora de qui jo no havia sentit parlar mai fins que la meva filla Elena va anar a París amb l'escola i a la tornada em va parlar d'aquest museu i de l'obra d'aquesta artista. En va tornar entusiasmada i quan jo el vaig visitar vaig entendre-ho, perquè a mi també em va captivar.\nCamille, nascuda el 1864, i germana de l'escriptor Paul Claudel (1868-1955), volia ser escultora i el 1883 va entrar en el taller d'August Rodin (1850-1934); en va ser una alumna avantatjada, també va fer-li de model i ben aviat es van fer amants. La seva relació íntima va durar prop de deu anys, si bé van seguir veient-se de manera regular fins el 1898. Després de la seva ruptura, Camille va passar per una fase de gran creativitat i va fer algunes de les seves millors obres, que mostren la influència del seu mestre Rodin.\nEl 1905 Camille va començar a tenir crisis psicològiques, a mostrar signes d'aïllament i descurar la seva persona i les seves coses. També destrossa algunes de les seves obres a cops de martell, i arrenca el paper de les parets. El 1913 ingressa en un manicomi. Des d'aleshores fins a la mort, el 19 d'octubre de 1943, viu internada en diversos centres psiquiàtrics, tot i que hi ha èpoques en què els metges aconsellen la mare de Camille que la porti a casa, que el seu estat no requereix d'internament.\nPer sort, Camille no va destrossar tota la seva obra. Les peces que es conserven en el Museu Rodin a mi em van semblar el tresor més preuat d'aquell museu.\nPublicat per Mercè Piqueras a 01:33 2 comentaris:\nPublicat per Mercè Piqueras a 10:51 5 comentaris:\n"Junts contra la pobresa" no té res a veure amb la crisi econòmica que el món occidental travessa actualment. No fa referència a la pobresa dels rics, sinó a la pobresa de les persones que viuen en la indigència i la pobresa extremes. És el lema adoptat enguany per al Dia Internacional per a l'Eradicació de la Pobresa, que se celebra a tot el món el 17 d'octubre des de 1993.\nLa finalitat d'aquest Dia és crear consciència de la necessitat d'eradicar la pobresa i la indigència extremes a tot el món, però especialment en el països en vies de desenvolupament. El lema d'enguany destaca la necessitat d'establir una aliança mundial contra la pobresa, en la qual participin tant els països rics com els països pobres.\nEs considera extrema pobresa aquell estat de vida en què no es poden cobrir les necessitats bàsiques: aliments, aigua, habitatge, higiene i assistència sanitària. La pobresa i la manca de salut estan molt relacionades i es retroalimenten mútuament. Un cop més he de recordar la frase famosa de Charles Edward A. Winslow que reproduïa en aquest bloc fa un parell de mesos: "els homes i les dones emmalaltien perquè eren pobres, i s'anaven fent encara més pobres perquè emmalaltien i s'agreujaven perquè s'havien fet més pobres".\nA la Cimera del Mil·lenni de les Nacions Unides celebrada l'any 2000, els països participants van comprometre's a treballar per tal que el 2015 el nombre de persones que viuen en la indigència a tot el món s'hagués reduït a la meitat. Fins al 2015 falten ja menys anys dels que han passat des que es fes aquella declaració d'intencions. Si els països rics --malgrat aquesta mena d'hecatombe bursàtil, segueixen essent rics-- no s'afanyen, aquell compromís potser haurà estat foc d'encenalls.\nFoto: Campaña del Milenio\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:05 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: drets humans, política, reflexions personals, salut, societat\nSuposo que sóc molt poc original si dic que m'agraden Els Simpsons, la sèrie nord-americana que és seguida per milions de persones per tot el món (a la Xina no ho sé; però ves a saber...). En alguns episodis d'aquesta peculiar família de Springfield han paregut, caricaturitzats, científics famosos o s'han tractat temes relacionats amb la ciència.\nVaig veure un episodi en què Lisa era jutjada públicament perquè, després de llegir el llibre L'origen de les espècies, de Darwin, gosava explicar a l'escola la teoria de l'evolució. La jutgen perquè, en el poble, per la pressió que havia exercit Flanders, el veí dels Simpson i pastor (d'església), no estava permès ensenyar evolució i en canvi calia explicar que els éssers vius van ser creats per Déu. Els pares de Lisa estan amoïnats i creuen que la nena no ho hauria hagut de fer. Però la mare troba entre les coses de Lisa el llibre de Darwin, es posa a llegir-lo i en queda atrapada; en acabar diu que Darwin l'ha convençuda.\nEl jutge al final declara Lisa innocent. Reconeix que ella té raó i deroga la prohibició de l'ensenyament de l'evolució a l'escola. Per altra banda, quan Lisa troba el seu veí pastor li diu que no creu que la religió hagi d'ensenyar-se a l'escola ni la ciència a l'església.\nL'argument d'aquest capítol aquí pot semblar estrany; però no és més que una caricatura del que passa als Estats Units. Fa quinze anys vaig estar col·laborant en uns tallers d'estiu sobre microbiologia per als ensenyants, que es feien a la Facultat d'Educació de la Universitat de Boston. Un d'ells era sobre el paper dels microbis en l'evolució. Alguns mestres van dir que ells no podien ensenyar evolució a l'escola i alguns altres van dir que només podien explicar evolució (un procés de més de 3600 milions d'anys!) si dedicaven el mateix temps a explicar també la història bíblica de la creació (la dels sis dies).\nA propòsit dels Simpson i l'evolució, he trobat aquest vídeo que, en un minut i mig, mostra de manera divertida el recorregut evolutiu des dels organismes unicel·lulars fins a ... Homer Simpson. (Pot ser útil als mestres que han de dedicar-hi el mateix temps que a la creació bíblica.) Li trobo un defecte, però; el típic de molts llibre o museus de ciència, que centren l'evolució en la fase que ha estat més breu, la que va des de l'època dels grans rèptils fins a l'actualitat, i obliden que el 85 per cent de la història de la vida a la Terra va ser exclusivament microbiana.\nPublicat per Mercè Piqueras a 12:20 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: ciència, Darwin, societat\nPublicat per Mercè Piqueras a 11:39 3 comentaris:\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:12 2 comentaris:\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:07 6 comentaris:\nAhir vaig anar a Girona a la inauguració del 18è Congrés de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana. Després de l'acte institucional, amb les autoritats (les autoritats eren dues dones: Marina Geli, consellera de Salut, i Anna Pagans, alcalde de Girona), hi va haver la conferència inaugural, que no va ser una sinó tres, impartides per tres metges banyolins que casualment es dediquen a la mateixa especialitat, la cardiologia; que, a més, són germans, i que a més, tots tres gaudeixen de gran prestigi en el seu àmbit professional: Pere, Josep i Ramon Brugada. I la medicina no els ve pas de família; el pare tenia un escorxador de gallines i conills a Banyoles i ells van ser els primers a estudiar medicina. El seu cognom passarà a la història de la cardiologia per l'anomenat síndrome dels Brugada de mort sobtada, que segons el Diccionari Enciclopèdic de Medicina és:\nSíndrome electrocardiogràfica i clínica descrita l'any 1992 pels germans Pere, Josep i Ramon Brugada, genèticament determinada i causada per una mutació en el canal del sodi, caracteritzada per la mort sobtada en persones sense cardiopatia demostrable i que presenten un electrocardiograma amb blocatge de branca dreta i elevació del segment ST a V1-V3.\nEls estudis que els Brugada han fet de la malaltia i de moltes famílies predisposades genèticament a la mort sobtada han permès conèixer millor les bases biològiques d'aquesta afecció per poder treballar en la seva prevenció.\nSi no confonc els noms, el primer que ahir va intervenir va ser Josep, que va parlar de diversos reptes de la medicina en el tercer mil·leni: reptes científics, de justícia social, i ètics. El segon va ser en Pere, que va parlar de la necessitat de la medicina preventiva en el cas de les malalties del cor, que són les que més maten, i va parlar de la realitat que ell viu cada dia en el seu treball a la Bèlgica flamenca, regió europea que, pel nombre d'habitants, pot comparar-se a Catalunya. Finalment, Ramón va parlar de la genètica i de les possibilitats que la terapèutica gènica pot oferir en el futur .\nVa ser un acte amb detalls simpàtics, com quan Pere, el segon que va parlar, tenia un problema amb l'ordinador i els Brugada joves van anar fins on hi havia el faristol a donar-li un cop de mà per resoldre-ho.\nAvui torno a anar a Girona. Hi vaig a un congrés molt especial, en què els congressistes procedeixen de camps diversos del coneixement. És el 18è Congrès de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana (CMBLC), que es farà els dies 12, 13 i 14. Tot i que no se n'hagin fet més que 17 edicions, no és un congrés de creació recent. El primer va fer-se el 1913, a Barcelona, i fins al 1936, la periodicitat era biennal. Els comptes no surten, però, i se n'haurien hagut d'haver celebrat ja bastants més. Per què, doncs, no se n'han fet més que disset? La resposta la trobem en la història recent del nostre país. Al llarg del segle XX, la llengua i la cultura catalanes han passat èpoques magres. Primerament va ser la dictadura del general Primo de Rivera (1923-1930), després la guerra (in)civil (1936-1939), i finalment, la nit fosca del franquisme, des del 1939 fins a la mort del dictador, el 1975.\nDel 22 al 24 de juny de 1913 va tenir lloc a la Facultat de Medicina de Barcelona la primera edició d'aquests congressos, que es van dir "de Metges de Llengua Catalana" fins al 1934, en que s'hi va afegir el terme 'biòlegs' per donar-hi cabuda a altres professionals de les ciències de la vida i de la salut. Medicina, biologia, farmàcia, infermeria, veterinària, odontologia, psicologia, bioinformàtica, bioquímica i ciències ambientals, tot i semblar disciplines més o menys allunyades entre si en molts aspectes, se centren en l'estudi de la vida i tenen un objectiu final comú: la salut i el benestar. Especialment, la salut com va definir-se en un dels CMBLC, el que es va celebrar a Perpinyà el 1976, després de quaranta anys de silenci, i que diu així: "La salut és aquella manera de viure que és autònoma, solidària i joiosa." És una definició que destaca els aspectes positius de l'organisme i no és antagònica amb la presència de la malaltia. De fet, una afecció crònica o una discapacitat poden ser compatibles amb una vida "autònoma, solidària i joiosa".\nEn l'edició d'enguany, el Congrés s'obre al públic i s'hi fan actes paral·lels a les sessions científiques, als quals tothom hi és convidat. Són activitats participatives de divulgació sobre les conserves, la llet, l'etiquetatge dels aliments, l'hort urbà; a més d'una exposició de cartells realitzats per alumnes de batxillerat i una taula rodona sobre "el cicle de l'aigua". Tot, a l'Auditori-Palau de Congressos de Girona, al passeig de la Devesa, 35. El programa amb els horaris pot veure's en el web del congrés.\nM'agradaria estendre'm més sobre la història i el significat d'aquests congressos, però he de sortir cap a Girona. Potser un altre dia.\nPublicat per Mercè Piqueras a 15:45 Cap comentari:\nCuriosa, la notícia. Un home detingut per la policia a Palerm (Itàlia) quan intentava robar un cotxe duia amb ell un exemplar de la Divina comèdia (no se sap si comprat o robat). Va confessar que, des que va veure a la televisió Roberto Benigni recitar fragments de l'obra cabdal de la literatura italiana, sempre en porta al damunt un exemplar. Va quedar captivat per aquells versos i ara aprofita qualsevol estona lliure per llegir fragments de l'obra mestra de Dante.\nFa uns dies vaig comentar en aquest bloc la lectura de la Bíblia que s'estava fent a Roma, on Benigni en va ser un dels primers lectors, i vaig incloure-hi el vídeo de Youtube amb la seva lectura. Ara no puc estar-me de posar un vídeo de la lectura que Benigni va fer per a la Rai del Cant V de l'Infern, de la Divina comèdia, un dels que més m'agraden.\nUn oncle meu deia que, quan morís, preferia anar a l'infern, on trobaria gent molt més interessant que no pas al cel, que seria ple amb les beates del seu poble i de tot el món. La veritat és que la lectura de la Divina comèdia em va fer pensar que el meu oncle tenia raó; per a mi, el Cel de Dante no es pot comparar amb l'Infern. I de l'Infern, un dels fragment que més m'agraden és la història de Francesca de Rímini i del seu amant. Aquell "Nessun maggior dolore che ricordarsi del tempo felice nella miseria..." i com explica la passió que tenien ambdós per la lectura, que un dia, però, va ser superada per una altra passió (...quel giorno più non vi leggemmo avante...) són d'una bellesa extraordinària. Un llibre és la causa de la relliscada de Francesca; amb el seu cunyat Paolo, llegia la història dels amors de Lancelot, i l'escena d'amor entre el cavaller i la reina Ginebra els fa caure l'una en braços de l'altre. Com diu Joan F. Mira en les notes a la seva versió catalana, "[l]a doble escena --doblement literària-- és absolutament antològica". (Molt bona, la traducció de Mira, publicada junt amb la versió original; Proa, 2000.)\nVegeu --escolteu sobretot-- Roberto Benigni recitant el Cant V de l'Infern (la història de Francesca de Rimini ocupa aproximadament la segona meitat):\nPublicat per Mercè Piqueras a 00:33 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Itàlia, literatura, societat, televisió\nSi tens ganes de tenir un animal de companyia (per què en diuen 'mascotes', ara?; la gent els deu tenir perquè els porti sort?), no vagis a comprar-lo a una botiga; ves a Animaladda els propers dies 10, 11 i 12 d'octubre 2008. En les anteriors edicions d'aquests saló dedicat al benestar i la defensa de l'animal abandonat, centenars de gats i gossos que havien estat abandonats han trobat una nova família. És un esdeveniment organitzat organitzat per ADDA, l'Associació per a la Defensa dels Drets dels Animals que va ser fundada l'any 1976; va ser la primera ONG espanyola dedicada a la defensa i benestar dels animals.\nAl llarg de tres dies, a Animaladda es fan nombroses activitats educatives, informatives i de lleure que fomenten el respecte i la adequada convivència amb els animals no humans, i ajuden a comprendre millor la seva salut i comportament.\nIsis, recollida del carrer el 1992 (aprox.),\nprenent el sol de tardor (novembre 2007)\nPublicat per Mercè Piqueras a 08:28 Cap comentari:\nColors amb vida: la proteïna de fluorescència verda (Nobel de química 2008)\nAquesta imatge no és un dibuix infantil fet amb retoladors o llapis de cera sobre un vidre rodó. El suport és una placa de Petri, de les que es fan servir en els laboratoris de microbiologia per cultivar bacteris, i la pintura que s'ha emprat són colònies bacterianes. Els vuit colors usats per dibuixar aquesta escena d'una platja de San Diego (Califòrnia) són les emissions de fluorescència de diferents proteïnes que s'han obtingut a partir de l'anomenada 'proteïna de fluorescència verda' (GFP, de l'anglès green fluorescence protein).\nLa GFP, que es coneix des de 1962, és la protagonista del premi Nobel de Química 2008. Els guardonats són Osamu Shimomura, del Laboratori de Biologia Marina de Woods Hole (Massachusetts, EUA), Martin Chalfie, de Columbia University (Nova York, EUA) i Roger Y. Tsien, de la Universitat de Califòrnia a San Diego (La Jolla, Califòrnia. EUA), "per la descoberta i desenvolupament de la proteïna de fluorescència verda, GFP".\nShimomura va ser qui, a començament de la dècada de 1960, va aïllar, a partir de la medusa Aequorea victoria, aquella proteïna que emetia fluorescència verda quan rebia llum ultraviolada. Chalfie va començar a treballar amb la GFP força més tard, el 1988, quan va adonar-se del potencial que oferia aquesta proteïna per conèixer millor el petit cuc (aproximadament 1 mm) transparent que ell --i molts altres investigadors-- estudiava: Caenorhabditis elegans. La proteïna que emetia llum verda podia ser una eina molt valuosa per a estudiar l'activitat de les cèl·lules del cuc. Més tard, un altre investigador (Douglas Prasher) va aïllar el gen que produïa la GFP i en va informar Chalfie. Una estudiant del laboratori de Chalfie (Ghia Euskirchen) va aconseguir transferir el gen a Escherichia coli, un bacteri freqüent en l'intestí, que es fa servir molt en estudis de microbiologia per la seva facilitat de cultiu. En observar al microscopi aquest bacteri van comprovar que, si s'il·luminava el camp del microscopi amb llum ultraviolada, el bacteri brillava amb llum verda.\nPel que fa a Tsien, la seva contribució en l'estudi d'aquesta proteïna consisteix en l'obtenció d'altres proteïnes que emeten fluorescència en colors diferents. Les proteïnes són molècules relativament grans formades per la unió d'altres més petites, que són els aminoàcids. Mitjançant tècniques de biologia molecular, Tsien va fer canvis en els aminoàcids de la GFP i va obtenir proteïnes molt semblants, però que emetien fluorescència d'altres colors: blau, blau verdós i groc. Tot i que el color vermell hauria estat molt útil per a alguns estudis perquè la llum vermella penetra més fàcilment els teixits biològics, no va aconseguir obtenir-lo. Però uns investigadors russos (Mikhail Matz i Sergei Lukyyanov) van aïllar sis proteïnes que emetien fluorescència en coralls; una d'elles emetia fluorescència vermella. Era una proteïna massa gran perquè pogués ser útil com a marcador fluorescent, però de nou van intervenir Tsien i el seu grup de recerca, que van obtenir-ne una variant més petita i útil per treballar amb ella.\nAvui dia es disposa de proteïnes --naturals o obtingudes per modificació genètica--- que emeten llum de molts colors diferents, i que tenen moltes aplicacions en biologia cel·lular i en altres camps de la biologia. Per exemple, permet estudiar el procés de degeneració de les cèl·lules nervioses en la malaltia d'Alzheimer, com es desenvolupen en el pàncrees les cèl·lules beta que produeixen insulina. Aquestes proteïnes també poden servir per detectar la presència d'arsènic o metalls pesants com el cadmi i el zinc en l'aigua; en bacteris que són resistents a aquests elements nocius per als humans i altres animals, s'ha implantant el gen corresponent perquè emeti fluorescència en presència d'arsènic, cadmi o zinc.\nFoto "dibuix" platja San Diego: Wikimedia Commons (llicència de documentació lliure GNU).\nFoto medusa (Aequorea): Wikimedia Commons (llicència de documentació lliure GNU).\nPublicat per Mercè Piqueras a 19:45 4 comentaris:


Oli massatge Afrodita - Secret Play - Aroma caviar - 50 ml\n> COSMÈTICA ERÒTICA>Oli de massatge Afrodita amb caviar\nOli de massatge Afrodita amb caviar\nUn oli pensat per fer massatges per la zona externa del cos i eliminar el cansament. Llisca molt bé i el seu aroma crea un clima afrodisíac que acompanyat de massatges sensuals, estimulareu tots els sentits i podreu compartir plaer.\nQuan apliques l'oli, el caviar que porta conté gran quantitat de substàncies nutritives que fan de regenerador natural de la pell. Porta vitamina E. Et deixa la pell amb un aspecte satinat i renova les capes desgastades.\nMida capsa: 16cm x 4cm x 4cm\nIngredients: parafina líquida, extracte de caviar, perfum, tocopheryl, helianthus annuus seed oil, hydroxysohexyl 3-cyclohexene carboxaldehhyde, benzyl salicylate, butylphenyl methylpropinal, coumarin, alpha-isomethyl ionnone, linalool.\nConservar en un lloc fresc i sec i lluny de la llum del sol i de la canalla