Fa més de quinze dies que tinc L’emergència aturada. Un meu parent va posar-se malalt, no té res a veure amb el virus, però les famílies són com castells de cartes.\nVe l’estiu i la pandèmia sembla que s’esfumi amb la mateixa alegria que va venir un dia, o en això sembla convenir tothom, pel que veig. S’ha activat el desconfinament, els carrers de Sant Feliu estan plens de gent com mai, el Festival Porta Ferrada tira endavant, s’espera una invasió de barcelonins. “Us vindrem a portar el virus!”, m’avisa una amiga d’allà. La gent continua portant màscara, hi ha distanciament en segons quins àmbits i les biblioteques continuen tancades. El govern espanyol procura allargar l’estat d’alarma. L’economia evita que ens tanquem definitivament a casa. La gent gran protesta i els que han seguit amb més confiança – i menys a perdre-hi – el confinament també, però els joves volen viure.\nNo he pogut escriure res aquests dies, doncs, i ara llegeixo que fa més d’una setmana que Quim Monzó no publica articles. Seria el seu primer parèntesi. Pel ritme que portava i vist que no ha donat explicacions ni a Twitter, la notícia fa angúnia. Podies no llegir el Monzó articulista de La Vanguardia però sabies que hi era, com un patró d’exigència guardat al calaix. El seu últim llibre de contes ja té tretze anys. Des de llavors, només ha publicat dos reculls d’articles. L’última columna l’ha titulat Aquest món ja no és el meu.\nL’emergència és el desbordament del que ja anava al límit. Una esbandida perquè tot continuï igual, una clariana en la gropada. Si Monzó es retira, tota una època de la literatura catalana estarà morta i enterrada, la que la meva generació va trobar-se, els nostres models, la que va definir-nos. A l’agost farà sis anys que es va morir Jaume Vallcorba. Quaderns Crema havia renovat el panorama literari pel camí de la modernitat i l’exigència. Havia fet neteja, havia reinterpretat els clàssics catalans i universals i ens havia ensenyat a llegir i escriure. Els últims anys, Vallcorba s’havia anat retirant de la literatura catalana. Monzó haurà anat deixant la literatura a seques.\nCom més domada està una societat, menys literatura permet. Vam renunciar molt d’hora a l’articulisme en català de Monzó. Com sol passar, no hi havia diners per pagar-li el que li donaven els mitjans en espanyol. Hi ha una llengua que mana i ordena, amb l’excusa del mercat. I si encara fos només la llengua… És tota una cultura que fa de minyona, com s’ha vist més clar que mai també amb la pandèmia. Que cobra per distreure i callar, del futbol a la política. En casos excepcionals, si ni cobrant creu, es mobilitza un exèrcit de cretins a sou, amb els seus replicants per amor a l’art, que envolten de soroll el dissident i el fan callar. La llibertat queda pels qui renuncien a viure d’ella, els poetes amb quatre lectors. Són els últims que callen. Qui hi ha, de l’edat de Monzó, a la literatura catalana? Casasses, Perejaume i alguna resistència més provecta, com ara Comadira. Els poetes.\nPerquè aquest món ja no és el teu quan l’únic paper en el repartiment de la comèdia és el de rondinaire malcarat. Tots els prosistes seriosos rondinen. És el viatge fatal de la festa dels primers anys a la duresa dels últims llibres de contes de Monzó. Cap on pots tirar, si no? Aquest món ja no és el teu quan es substitueixen físicament els artistes i les obres. S’han de cremar les persones per mantenir l’estructura. On hi havia un escriptor s’hi posa un titella inconscient. On hi havia un quadre de Miró s’hi penja el dibuix d’una criatura. Ningú nota res, tothom viu més tranquil, és una pura substitució. Els talking heads són a la televisió, la ràdio, els diaris i els llibres. La llengua mateixa arriba a servir només per fer el lloro a Twitter.\nQui llegia últimament Monzó a La Vanguardia? Els seguidors del Monzó literari, no ho crec. Els lectors de La Vanguardia, encara menys – potser hi passaven la vista per sobre com la passen per sobre de tot l’articulisme actual, completament prescindible, el quatre lectors que deuen quedar, tal com la passarien per una revista del cor o pel BOE, per qualsevol escrit tancat en si mateix, dictat de dalt a baix, erm. Un escriptor no aguanta tanta hipocresia, perquè la diferència entre la hipocresia i el cinisme només és de grau. Monzó va ensenyar-nos que podies portar la intel·ligència arreu, que la intel·ligència ho ennoblia tot, dels llibres als estudis de ràdio i televisió, dels serials al futbol. Ara els mitjans s’han vacunat. És pràcticament impossible que la intel·ligència arribi o sobrevisqui en una llar d’infants aconduïda per cretins. Els programes d’humor intel·ligent ja no fan cap gràcia. Si existeixen, que ho dubto, ja no són un demostració de llibertat sinó, al contrari, una prova pública, un ensenyament del cinisme dominant, que es permet fer broma i tot dels seus abusos.\nAquest món ja no era el seu. Pot ser, però, que hi hagi amagats uns relleus a sota la taula? Hauran de ser molt joves. Només veig cendra, davant i darrere meu, la cendra de les pàgines cremades al forn del cinisme i que fan pudor de carn humana. El cinisme és enlluerna perquè és un mirall, però té el mateix gruix, no deixa anar més enllà d’un mateix. No hi ha refugi en el jo pelat. Entre la meva generació no hi haurà hagut cap escriptor brillant com Monzó. Poca exigència, poca intel·ligència, poca reinterpretació dels clàssics catalans i universals. Poca vista enllà del nas. Pretensió, tota la que es vulgui. I darrere nostre? Aquí haurien de parlar els que ara tenen trenta anys. Si la llengua aguanta, en un moment o altre acabaran sortint escriptors, i seran joves. El buit sempre s’omple i si la llengua aguanta qualsevol dia tindrem dos o tres autors nous que ens deixaran parats.\nL’escriptura treballa amb la hipocresia, teixint-la i desteixint-la. Com més hipocresia, més al límit es posa l’autor, més se l’arracona. Per això són tan infreqüents els bons llibres i per això la literatura catalana té tant de futur i al mateix temps tanta dificultat per sobreviure i tantes possibilitats d’acabar engolida, amb l’idioma. Hem tingut durant el XIX i el XX escriptors immensos que per les limitacions polítiques – no escrivien en espanyol – no han tingut hereus fora d’aquí. Només s’ha de comparar amb la transcendència universal que han tingut els pintors catalans. Un escriptor que treballa el seu idioma és molt més difícil d’assimilar i rebaixar que un pintor, i no parlem ja d’un músic, un cuiner o un esportista. També podríem tornar al silenci literari i veure esvair-se la literatura catalana al XXI, tal com està passant, i tornar a l’erm anterior de mitjans del XIX. Però el desmantellament de la literatura és un probema a tot el món i més aviat em sembla que la decadència de l’humanisme obligarà a tornar a les paraules, és a dir a les llengües, si no s’acaba abans el món. Si s’acaba, tampoc vindrà de la literatura.\nNo puc saber si la meva generació, que és una generació de supervivència, com n’hi ha hagut sempre en el vaivé de les cultures, si la meva generació, formada en un moment de bonança cultural i després mantinguda en la marginalitat on han de viure els escriptors – però no tots, ni sempre! -, jo no sé si la meva generació, la del pas del XX al XXI, haurà estat capaç de passar el relleu. Em sembla que sí, d’una manera o altra sí, tal com Monzó o Moncada van fer-ho amb nosaltres, perquè encara veig darrere nostre uns altres escriptors i uns altres lectors que els fan possibles. Sembla un miracle que encara passi, però les arrels s’estan principalment enterrades. Cada cop em sembla també més difícil pels següents, els més joves, però és una sensació que tothom té passats els cinquanta quan pensa en el seu ofici o en la seva vida mateixa i troba el món cada cop més difícil pels joves. Qui ho té més complicat és un mateix, que per edat va quedant fora del món. Com diferenciar la persona del seu moment i el moment de la persona? Com separar l’envelliment del pensament i l’envelliment del pensador; la decadència de la persona i la seva mortalitat i el temps que l’empeny a l’abisme? Com no pensar que és el món, que a cada bugada hi perd un llençol? I amb tot n’hi ha hagut tantes, de literatures apagades, esborrades del mapa després d’agonies com la que vivim… I al cul de la capsa de Pandora hi havia encara l’últim mal, que és l’esperança.\nQue hi hagi persones, familiars o no, escriptors o no, que, aparentment al marge del virus, hagin caigut durant l’emergència, i que en caiguin més com més dies passen, no m’estranya gens. Els negocis físics són negocis mentals, ara no es veu perquè ara no es veu res perquè durant tres mesos hem abandonat qualsevol preocupació amb l’excusa de salvar la pell, però, com no havien de caure els que ja vivien al límit?\nFa una setmana, em vaig fixar en un pessimisme general que encara es nota avui al discurs públic, un pessimisme que no permet alegrar-se del desconfinament, de sortir de la presó, com si ara paguéssim l’haver cedit a la por la responsabilitat que teníem de resguardar els nostres cossos, com si ens haguéssim deixat endur pel corrent i ara ens fos impossible atrapar la ribera. La renúncia ha estat forta i la factura serà alta. La hipocresia és una derrota però fem, teixir-la i desteixir-la.\nQuan vaig començar a escriure aquests apunts, la por s’havia estès tant que la majoria vam pensar que podia ser que agaféssim el virus i que ens moríssim, si no nosaltres, algun familiar o algun amic. Jo vaig pensar que seria una experiència literària, si emmalaltia, perquè l’escriptura és una qüestió física, és la manera que el cos humà s’enfronta amb la transcendència, o sigui amb la mort.\n“La grip fa terribles estralls. La família ens hem hagut de partir, per anar als enterraments. A la Bisbal, hi ha hagut el de Marià de Linares. A Palafrugell, el d’una filla de divuit anys (una flor de criatura) de la família S. He anat a la Bisbal,” escriu Pla el 18 d’octubre de 1919. Explica llavors l’enterrament i fa una al·lusió amagada al monòleg de Hamlet. Al vespre, torna amb el tren que llavors hi havia cap a casa, amb el vagó ple de gent que torna com ell de l’enterro. “El drama és que hi hagi tantes coses davant de les quals no es pugui pensar res – tantes coses davant de les quals el mecanisme mental és estèril.”\nDel que no es pot parlar, millor callar, però, abans d’acabar aquests apunts, un dia voldré reflexionar un mica més sobre la mort, sobre la por a la mort, la doble mort que per mi explica què hem viscut aquests dos últims mesos que tot fa preveure que acabarem oblidant, com sempre ha passat amb les epidèmies, en un triomf doble, doncs, de la mort, quan l’epidèmia sigui morta i enterrada: els mort ja callen i els vius ens guardarem prou de treure conclusions de la conducta vergonyosa que hem tingut, i encara ens en felicitarem.\nAquí a Girona vam passar ahir a l’anomenada fase 1. En aquesta fase ens permetem els desplaçaments per veure familiars i a les botigues ja no cal cita prèvia. La cessió que hem fet dels nostres cossos – no ja de les nostres vides: de la nostra humanitat – queda encara més en evidència en aquesta fase, pels absurds nous que comporta. Pot semblar menor que jo pugui anar a les sis de la tarda a emborratxar-me legalment amb mitja dotzena d’amics sense mascareta al bar però que no pugui fer exercici sol pels afores de la ciutat; o que pugui anar-me’n a assassinar ocells al bosc legalment i en canvi no pugui passejar-m’hi pensant sobre què escriure. Que pugui anar a la perruqueria però no a la biblioteca. Es pot prendre com anecdòtic, però és sobre aquesta base que s’aguanta el mal de què hem de morir. No es necessita una fuita escandalosa per provocar una gran explosió, al contrari. Qualsevol persona responsable ho sap. Aquestes pèrdues de sentit comú acceptades, aparentment innòcues i a la vista de tothom, delaten les que estan – només una mica més – amagades, i el nostre igual consentiment.\nLa violència mental d’acceptar l’incomprensible explica el furor amb què se l’ha de defensar, els aplaudiments a la policia, el desemparament amb què molts es troben ara, els precs per allargar una mica més, tant com sigui possible, el confinament. Per sort l’economia no ho permet. S’ha de treballar. També aquesta violència explica el mal humor que es detecta en algunes persones a l’altre extrem, el neguit per omplir terrasses, per abraçar-se i petonejar-se amb els amics, per ajuntar-se en festes, per tornar els nens a l’escola.\nHo he vist aquesta tarda. Havia passat el matí a les Tres Fonts, una fondalada ombriua al mit del bosc, com un maqui, unes fonts que no solen rajar però que avui tenien cadascuna el seu rajoliu. He baixat de la muntanya, he dinat, he feinejat i després, a les vuit en punt, he parat l’orella a veure si encara se sentien els aplaudiments entusiastes i nerviosos – no devien ser així els aplaudiments a Stalin? – dels meus veïns al personal sanitari. Picaven cassoles i tot, els últimes dies, i no pas per protestar. He esperat una parell de minuts, però no. Silenci. Ni un aplaudiment. S’han acabat. No tornaran a pensar-hi més, al contrari, procuraran ara oblidar-se dels hospitals, de les víctimes i el dolor i tot això de la mort. Votaran els partits que s’hi girin d’esquena. No hi haurà ni pujades de sou ni increments de plantilla, ni tan sols homenatges hipòcrites. Res. Tornarem a amagar les infermeres i els metges en la boira. Pensarem: tant de bon mai n’haguessin sortit!\nHe volgut anar a veure si era veritat el que havia sentit dir, que les terrasses estaven plenes. No sé si era la millor hora, vist que a les vuit la gent va a fer esport – s’entén també que és bo seguir uns horaris, i s’agraeix que et diguin que surtis de tal hora a tal altra i no haver de trencar-t’hi el cap. Jo baixava, doncs, cap a la Rambla, i tot de gent caminava cap als afores, a fer cua pels corriols de la riera, per passejar-se junts, els corredors, els ciclistes, les colles de passejants, ja amb molt menys entusiasme que els primers dies de poder-ho fer.\nI així i tot, ja abans d’arribar-hi, com que a aquella hora no circulen cotxes, ja se sentien les veus de les terrasses, i m’he trobat un familar que m’ha explicat que ho havia d’haver vist ahir, i és veritat que feia goig: semblava ben bé que havia començat la temporada, un dimarts de maig que semblava un dimarts d’agost, les terrasses mig plenes, la gent parlant i rient, alguns amb màscara, altres sense, molts adolescents i moltes rialles, molta descompressió després de tant tancament insalubre.\nEn aquestes taules es comentava l’incident d’ahir. Un nedador professional, a la platja de Sant Pol, va topar amb dues tintoreres. L’home va sortir nedant de l’aigua com si anés en una motora. Un meu cosí va comentar:\n– Aquest s’havia saltat el confinament.\nCom volent dir que fins i tot les tintoreres participen de l’estat policial. I bé, qui ho sap. Bé que hi va haver ajuntaments, per aquí a la costa, que es van posar a vigilar les cales amb drons.\nFa poc més de dos mesos que dura aquest confinament modèlic i avui a Espanya s’ha arribat a la xifra rodona de dos milions de multes, cadascuna d’un mínim de sis-cents un euros. Qualsevol s’arrisca.\nUn soroll estrany com ho és aquests dies el timbre ja m’ha posat en avís. He despenjat l’interfon.\n– Hola. El chico pobre.\nL’he conegut per la veu. Un romanès d’uns trenta anys que passa periòdicament a vendre’m mitjons, calçotets, calendaris, pitets, mocadors, samarretes, qualsevol cosa barata i dolenta a canvi de la voluntat. Fa uns anys, amb la il·lusió independentista, es va posar a vendre estelades. Un dia va entrar a vendre’n al bar equivocat i de poc que l’apallissen. Es va acabar vendre banderes. Quan m’ho va explicar, encara no ho havia entès. És arriscat posar-se en política a fora de casa. Deu ser un home valent, perquè ve de fora, per això passa poc, deu fer un circuït per la Vall d’Aro, potser ve de Palamós, suposo que en autobús, no vull ni pensar què passaria si el veiessin els municipals, però bé que ha de menjar. Portava la mascareta. Li he donat unes monedes.\nCom que ja era migdia, he sortit a comprar el pa. Ahir va ploure i avui feia un matí lluminós i ventejat. Es nota que els vells poden sortir a unes determinades hores, perquè no hi havia aquell neguit de les primeres setmanes de vells amunt i avall amb una barra de pa a sota el braç per dissimular.\nHe passat per davant de la llibreria i he quedat parat que en Miquel tingués obert. En principi ha de ser amb cita prèvia, però ell ha posat una taula que tenia pel Sant Jordi entravessada a la porta, que li fa de taulell i barra el pas a la gent.\n– Vaig tenir obert fins que va entrar una persona sense mascareta ni guants, i em va fer aprensió.\nServeix amb guants, sense mascareta però amb aquesta mena de màscara de soldador de plàstic transparent. Li demano un parell de llibres que, com passa sempre, no té. L’última vegada que vaig parlar amb ell, abans del confinament, ja es deia que potser no hi hauria Sant Jordi, i em va comentar que per ell millor si no es feia. Que entre el descompte de la diada i el reforç de personal que havia de pagar i tot el moviment de paquets de llibres, que per ell era un mal negoci.\nHe continuat cap a la fleca. La setmana passada, vaig detectar en alguns amics una baixada d’ànims, com si el confinament hagués arribat a un moment crític. No tinc cap dubte de les complicacions psiquiàtriques que haurà comportat el tancament salvatge que ens hem imposat. Aquest matí, però, tot semblava diferent, com si hagués començat el desglaç, i el sol hi ajudava.\nI això que, al voltant de plaça, les botigues d’alimentació estaven tancades perquè era dilluns. Però, com la llibreria, la ferreteria també havia obert, i al portal d’un garatge mecànic els clients conversaven, i se sentia moviment a dintre un bar, com si estiguessin preparant el local, i per tot arreu les obres anaven a tot drap: a la casa cantonera que està restaurant l’arquitecte Urco per anar-se-n’hi a viure ja hi muntaven les portes i finestres d’alumini; hi havia obra en marxa al Passeig i a la Rambla, manobres amb armilla groga i el soroll de la radial travessant els carrers.\nLa Rambla estava plena de gent amunt i avall, amb criatures i gossos. Era l’equivalent de la gentada que s’acumula a la riera a l’hora de l’esport. La majoria portava morrió, però sempre hi ha algun rebel. M’he fixat que els estrangers solen anar sense. Ha passat una mare amb tres fills, tots rossos, i un parell d’adolescents, potser germans, d’un físic clarament foraster, sense mascareta.\nLa sorra de la badia, del tot deserta. El vent enfarinava l’aigua, tan despullada i neta sense barques com ho estava el cel sense avions. Ha passat una parella de municipals, cepats i altius. La perillositat del municipal és més alta que de la dels mossos. Un home prenia el sol en un banc, sense morrió. No l’han vist.\nHe caminat pel passeig. A pocs metres de l’ajuntament hi havia una desena d’operaris entorn d’una furgoneta. Fa uns dies van abocar formigó al passeig per fer la base d’una terrassa. Quants disbarats no es deuen haver fet, aprofitant el confinament. Per mi posar més formigó al Passeig és una violació, feta davant mateix de l’ajuntament, una altra violació del passeig més senyorial de Catalunya. No ve de nou, fa dècades que una part important del passeig fa d’aparcament – la part més noble de casa, amb vistes a mar, convertida en garatge.\nNo fa gaire ja van canviar també el sauló pel formigó a la plaça del mercat, quina vergonya. Hi he passat, estava buida, com acabada de desembalar, amb la meitat de les terrasses retirades. Alguns establiments no van entrar el mobiliari, i cadires i taules s’han passat aquests dos mesos buides, com gossos metàl·lics esperant els seus amos. Una pissarra negra amb lletra blanca manuscrita encara proposava als fantasmes Vermut de Pagès (negre) + Xips 2,5€.\nJa al carrer de casa, m’he trobat l’Esteve, un veí que no veia des d’abans del confinament. Deu anar pels setanta-pocs anys i ni la mascareta podia tapar-li el somriure satisfet, d’haver capejat la tempesta.\n– Sembla que amaina, això, Toni. Espero que la gent n’hagi après..!\n– Què vols que aprenguin?\n– Home, que viatjar serà més car.\n– Pots comptar.\n– Ara els avions no podran anar plens, diu que deixaran la meitat de seients buits.\n– Ho subvencionaran el doble.\n– Has vist això del Pertús? Aquí no ens podem moure de casa i els francesos avui ja els hi han deixat arribar fins a cent quilòmetres de casa, i el Pertús estava ple de gavatxos que feien cua per comprar tabac. Cues llargues com un carrer, no ho has vist? Ara aquest estiu, amb una mica de sort, Barcelona tancada i aquí només gent de Girona, francesos, belgues i alemanys i cap fanga. Ja firmaria!\n– Per mi no canviaria gaire. Si aixequen el confinament, tothom voldrà sortir. Llavors qui es confinarà seriosament a casa seré jo, com cada agost.\nDe lo que més feina tenim és que ara hi ha dos o tres cases de cites i que van a domicili. Jo no ho entenc, eh? Jo no ho entenc pel client. Perquè elles han de treballar i han de menjar, però jo no entenc el client, perquè fer que vinguin a casa teva i tenir un contacte molt directe, molt íntim, amb persones que van a molts llocs, que tenen aquest contacte directe íntim amb molta gent, jo no m’arriscaria. Als clients no els veiem, nosaltres anem a buscar les noies, són sudamericanes, ells no surten, prefereixen pagar el taxi a les noies, tarifa de nit, però a dintre Platja d’Aro els hi surt per onze o tretze euros depèn d’on sigui.\nI amb aquest col·lectiu nosaltres tenim algunes mascaretes que són per clients que no en tinguin, però clar, si cada vegada que les agafem no tenen mascareta perquè se l’obliden, arribarà un moment que no les agafarem perquè jo no les penso portar sense mascareta. No sé si els hi ha quedat molt clar o no. Cada vegada que surt un client del taxi ho netejo, el seient, les manetes, estigues tranquil.\nSom tres taxistes fent serveis mínims. Jo també ho entenc. Nosaltres tres som els únics que no tenim família vivint amb nosaltres. La resta té nens petits, i algun que no se sent amb seguretat i ganes de treballar. Jo com que, mira, sent de la CUP i tenint present que soc un servei públic, un servei essencial, ni Ubers ni Cabifys…\nAlguna vegada he hagut de portar gent a l’hospital, quan hi va haver el pic, però tampoc et pensis que gaire. Mira, el primer mes vaig fer més calés que l’any anterior perquè, clar, hi havia molta gent que marxava. Vaig fer un càlcul aproximat i em va sortir que per cada viatge cobrava més del doble del que cobrava habitualment, perquè anava a l’aeroport de Barcelona, i una senyora que viu S’Agaró la vaig portar tres vegades a l’Institut de Microcirurgia Ocular, a Barcelona, perquè s’havia donat un cop a l’únic ull amb que veu… A part d’això, gent que s’ha repatriat a casa seva, però ja està. El mes passat va ser horrible, horrible. Amb un company fem els serveis socials de l’ajuntament, i és per portar les àvies quan són soles a casa seva i van al súper o jo què sé, a prendre un cafè, i anem fent això i ho paga l’ajuntament després, i aquestes senyores no han trucat, no han sortit de casa seva. Però jo segueixo pensant que soc un servei públic i haig d’estar. I estem fent serveis mínims amb el walkye des de casa.\nAixò està afectant a tothom. La gent que no té ni un duro per anar a comprar, que com segueixi això dos o tres mesos més veurem imatges d’aquestes de gent assaltant els supermercats, perquè les veurem, que siguem conscients d’això. Tant de bo no passi, però serà complicat.\nMira, jo et dic una cosa. Això és un virus i ha vingut per quedar-se. I ens estan fent entrar molta por, i ara amb el xip aquest que ens volen plantar per tenir-nos controlats pels mòbils i tot això, és una pèrdua de drets brutal i es tan tremendo, però tan gros, que realment començo a dubtar si és tan tan greu el virus, o si ens ho volen fer creure. Jo vaig veure un vídeo d’uns metges que deien que s’estan inflant molt les xifres perquè la gent tingui por i accepti aquesta pèrdua de drets, i ja no saps per on tirar, perquè dubtar dels metges… Sembla de pel·lícula!\nJo me’n recordo que hi havia pel·lícules del Schwarzenegger dels anys vuitanta noranta que era això, la gent estava controlada per xips, sabien què estava fent tothom en aquell moment, no podies protestar, la policia era corrupta… Portem un dejá vu ara mateix, que veus aquelles pel·lícules i dius: però si és això, el que està passant! I ens tenen enganyats i la gent està agraïda que li passi això! Com a les pel·lícules! Menys quatre gats que estaven a les clavegueres, lluitant contra això! Potser les pel·lícules d’aquells anys no estaven tan desencaminades.\nI en aquest joc d’enganys, la mateixa policia està enganyada, que es pensen que fan bé la seva feina! Mira, jo, per ser de la CUP, penso que la culpa no és de la policia sinó dels polítics que fan anar la policia.\nJo l’u d’octubre jo estava a Barcelona i no va ser com al Ramon Llull, però ens anaven traient i ens anaven tirant a sobre d’un cotxe o d’un arbre, que hi havia un senyor que li van rebentar el cap i que deia “jo és que aquesta camisa no la rento, jo l’emmarco.” Això m’ho deia un senyor gran. Gent que estaven allà enganxats perquè no poguessin passar. Això donava gust. Aquell dia no l’oblidaré mai en la vida. És com si l’hagués viscut ahir. No se m’esborrarà mai en la vida. Els meus pares, que són andalusos, que a la meva mare li costa molt de caminar, que va amb respirador, i van anar a votar. Porto dos mesos sense veure’ls. Jo soc de Barcelona, el meus meus pares són de Còrdova, la meva mare treballava netejant cases i el meu pare era ebenista, feia tota la part de fusta dels metros antics de Barcelona, que abans els seients eren de fusta, a la Macosa, que és una fàbrica que hi havia al Poblenou…\nI jo treballava al transport, amb camions, i tenia una parella a Sant Feliu… Però és que tothom vol llicències a Platja d’Aro, tots els taxistes de Palamós, de Calonge, de Sant Feliu, tots volen canviar per una llicència de Platja d’Aro i és molt difícil de trobar-la, és que valen el doble, jo la de Sant Feliu me la venien per cinquanta mil euros i la de Platja d’Aro em va costar noranta mil. A Sant Feliu treballen tot l’any, a l’estiu evidentment més, però és que Platja d’Aro viu exclusivament de la gent que ve de fora, de segones residències, tant que les critiquen, com no vinguin ens fotrem de gana.\nL’altre dia vaig sortir amb la gossa a fer un volt per Mascanada passades les nou del vespre, quan la gent ja retira. A mesura que va fent-se fosc, els esportistes i els passejants desapareixen. Volia arribar a una bassa que hi ha al mig del bosc. Tenia ganes de sentir els gripaus i mirar de veure’n algun.\nPuntualment com cada vespre, a la vall de les Comes va començar el concert de carraques. Jo anava seguint la riera, sorollosa com una aixeta oberta. Feia un vespre pràcticament estival. Anava pel camí de sobre, que no acostumo a agafar, i vaig passar pel Mas Baguer, i per davant del Rat Penat, una casa amb flors de ciment, un dia d’aquests m’agradaria parlar-ne. Els ratpenats sobrevolaven el camí en cercles. Vaig passar el Mas Tranquil, i Can Bou i Can Cotorra. Els saücs florits de la riera paraven les mans pàl·lides a la llum de la lluna. Feia una lluna plena com les flors dels saücs, treia el nas entre els núvols igual que les flors dels saücs sortien entre les fulles. Alzines i roures allargaven les branques a sobre el camí per abraçar-me.\nVaig travessar la riera per sota els plàtans alts i vaig agafar el caminoi que puja cap a la font del Pastor. La bassa no era gaire lluny. Les arrels treien l’esquena negra pel mig del camí com serps d’aigua. S’havien anat entaulant col·loquis de gripaus aquí i allà, un escàndol, cada bassa tenia la seva reunió d’amics a la terrassa del bar. Igual que els ocells, els gripaus tenen el seu idioma i raüquen ara l’un, ara l’altre. Al cel brillaven les estrelles invisibles sobre els núvols, i a terra, a sota les plantes, mig enterrats, els gripaus cantaven i marcaven amb fites sonores les basses i els colzes i els estancs petits de la riera.\nLa bassa no era lluny, ja sentia els gripaus propietaris, i la veritat és que em va decebre una mica que només cantessin dos, perquè n’esperava més en una bassa natural gran com una piscina entre els pins, amb branques d’arbres que en sortien, i joncs i plantes a l’aigua de color de fang. Els dos gripaus tenien un diàleg educat, eren molt respectuosos amb el torn de paraula, un raüc després de l’altre, clarament comunicatius. S’hi passarien tota la nit. Què devien estar-se dient? Ric. Rac. Silenci breu. Pocs matisos, almenys que jo captés. Ric. Rac. Silenci breu. Ric. Rac. Dues caixetes de fusta amb la carraca a dintre. Només dos en tota la bassa, però infatigables. Al fons, un núvol de raücs d’altres basses o sínies, puntejats pels ocells nocturns i el xut persistent del mussol. La selva sonora de la nit, l’idioma orgànic de la natura, com si els arbres cantessin. Vaig deixar el camí i em vaig posar entre els arbustos i els arbres molt poc a poc, vigilant de no patinar i caure a l’aigua, fent servir els troncs per aturar-me en la baixada. Vaig arribar a un pam de la bassa marron, vaig buscar un tros de terra pelat i vaig seure, amb la gossa, a escoltar.\nEls gripaus havien callat.\nJo també vaig callar.\nJa sabia que tornarien a cantar. No poden evitar-ho. Van començar fluix i van anar-se engrescant.\n– Calla un moment.\n– Que callis.\n– Que m’escoltis.\n– Calla, cosa esguerrada.\n– Calla tu, trista escopinada del diable!\n– Què passa.\n– He vist una ombra.\n– Per això mateix. Psst. Un home. Un exemplar d’homo vanitosus. D’uns cinquanta anys.\n– Un home? Llavors no hem de patir. Continuem, Rick.\n– No te’n refiïs, Roc.\n– No ens veu.\n– Ens sent.\n– No es pot moure, Rick. Si s’acosta a la bassa hi caurà.\n– És un homo vanitosus. No els coneixes. Els perd la temptació.\n– Si ve s’enfangarà.\n– Els encanta enfangar-se. Es pensen que són molt vius. Recorda com es diuen a si mateixos.\n– Sàpiens? Ai, no em facis riure.\n– Hahaha, crida tant com vulguis que no s’entera de res. Mira.\n– Què fa, Rick?\n– Espera’t. Porta un gos. Canis lupus familiaris.\n– Familiaris. Mare meva. Pensar que en altres temps això era un llop.\n– Espera’t. Ha tret una llibreta. Pren apunts, l’animal. Deu ser un naturalista.\n– Només faltava això. Últimament, amb la grip, de vuit a nou no paren de passar humans per aquí. Es perden. Estan com una puta cabra. Per cert, tu saps com ens diuen, científicament? Bufo bufo.\n– Bufo bufo, sí, és boníssim. Estan fatal. Bufo bufo. Però si els pallassos són ells, hahahaha, bufo bufo, hahaha, no et fot, jo els faria bufar a ells, tan borratxos de si mateixos! Hola, sapiens! Eh, tu! Homo vanitatus!\n– Hahahaha! Què t’has pres, Roc?\n– És que això de sapiens… No em diguis que no són l’hòstia!\n– A veure, tot consola. Ja saps què diu la guineu quan passa per aquí i no les pot haver, que són verdes.\n– Això és com en Ramon, el meu cosí que viu a la bassa d’en Bareia, a Llagostera. Ja saps de qui et parlo. Allà estan forrats. Tot el dia mengen llagostes. Està ple de formigues i abelles i vespes… Unes aranyes com melons… Uns cucs de terra com serps… I a viure. Estan grassos com vaques. Allà només has d’obrir la boca i és que no cal ni estirar la llengua, els escarabats s’hi posen sols, a grapats, i escarabats de gourmet, eh, poca broma…\n– Sí, noi, allà a Llagostera, pensa que a l’escut hi tenen una llagosta.\n– Ja. Però també tenen les seves basses de pobresa. La renta per càpita és alta però va per basses, també hi ha molta misèria i cada panorama… Precisament en Ramon té a la vora una bassa mig seca d’un dit d’aigua, en un erm, sense un trist escarabat, ja t’ho dic jo, només marca blanca. Doncs es veu que el veí, que viu a la bassa mig seca, li té enveja. No m’estranya.\n– Ai, l’enveja. Com deia aquell, els raig de sol, per a altri, són goig i meravella, per a tu són sagetes de menyspreu! És típica de l’homo vanitosus. Ara hi ha un estudi de la Marina Porras, per cert. Diu que l’enveja fa més mal que no sembla. Jo crec que ni ens l’imaginem, el mal que fa. L’enveja és el càstig de la vanitat, i és com un virus.\n– Es contagia?\n– No n’hi ha constància. Però, com el virus, triga a manifestar-se. Tu pots tenir-la i no saber-ho.\n– I anar contaminant?\n– A tu mateix, segur. T’explico el cas del veí d’en Ramon. Saps què li diu, el veí, quan parlen d’una bassa a l’altra? Que la seva bassa és més calenta.\n– Quin ximple. Perquè és més petita.\n– És una bassa prima com un tel. Es fot de gana. És clar que s’escalfa… Hahahaha, amb el temps que fa, d’aquí a dos dies s’haurà assecat! Fi de la conversa!\n– Mare meva.\n– Ei, però ell presumeix de bassa calenta. Per comptes d’emigrar. Està tan prim que en Ramon ja amb prou feines el sent. Qualsevol dia els trobaran secs, a ell i a la bassa.\n– No serà el primer cas. El dia que vulgui marxar no li quedaran forces, però mentrestant vinga a presumir de bassa calenta. Sí, calenta com un pixat! Però et diré una cosa. Si no fos pel teu cosí, ja fa temps que el veí hauria marxat a una bassa millor. Em volies dir això, no?\n– Conec la nostra espècie com si l’hagués parida, hahahaha! La bassa s’anirà fent petita, però ell es consolarà pensant que està més calent que el teu cosí. Quin gamarús!\n– Sí, en Ramon sempre ho diu: quin mussol. I saps què és pitjor? Que realment es pensa que viu millor que el meu cosí. Si el veiés. En Ramon està tan gras que no sembla un gripau, sembla un bacó! Una foca! Hahaha, el primer gripau foca de la història! Amb bigoti i tot! Monstruós!\n– Però el veí no el veurà mai. No surt de la seva bassa. Ni s’imagina que hi pugui haver una bassa com la d’en Bareia.\n– És exactament així, Roc. Mira aquest paio, assegut amb el gos. Em sembla que pren nota.\n– Quin altre puto imbècil. Es pensa que ens entén. Eh, ruc, que me’n ric de tu! Ruc!\n– Hahaha, no pesca res. Ves a saber on té el cap.\n– I què t’esperaves? Hahaha, potser té la famosa grip.\n– La grip?\n– Hahahaha, que bona!\n– Grip. I el burro apuntant.\n– I tant. Ja es cansarà.\nAra mateix una parella de municipals es passeja per la badia de Sant Feliu controlant que la gent no es banyi. És la mateixa imatge d’aquelles fotografies en blanc i negre de les parelles de guàrdies civils que controlaven les platges perquè ningú s’hi banyés amb menys roba del compte. Ara et pots banyar per fer esport però no et pots banyar com a “acte recreatiu.” Com que no hi ha diferència entre fer “per esport” i fer recreativament, han decidit deixar banyar els que tenen o poden comprar-se un tratjo de neoprè. Resultat: els municipals amonesten un pobre jubilat que volia prendre un bany en una platja completament buida, o impedeixen als nens remullar-se els peus a les roques. Control per comptes d’organització. El tot o res totalitari, que és d’on ve el lema sinistre als quarters de la guàrdia civil.\nSort que tinc gos perquè a la riera més val no acostar-s’hi a les hores que l’esport o el passeig són permesos. S’omple de gent que corre pels corriols amb bicicleta o calçat esportiu. Als hospitals han començat a arribar casos de traumatismes per accident de bicicleta. Tothom s’exercita allà mateix i amb pressa perquè el temps és limitat i es fa fosc. Hem agrupat els esportistes als mateixos llocs i a les mateixes hores pel gust de les restriccions i la uniformització. Organitzadament – és a dir, donant el poder a cada ciutat, a cada barri, i amb una norma tan senzilla, sensata i universal com la de mantenir la distància -, tothom hauria pogut sortir en unes condicions menys estressants i menys perilloses. Però el poder no deixa anar la presa, vol menjar-se-la, no pas matar-la, només menjar-se-la.\nEns van tractar com a criatures. No tingueu cap por, només serà una grip. Vam anar a les manifestacions. Ens van continuar tractant com a criatures. Tanqueu-vos a casa i no us passarà res. Tanqueu els ulls i no vindrà el llop. Confieu en nosaltres i no us passarà res. El sistema sanitari estava al límit i ens van demanar que no anéssim als hospitals fins que els símptomes ja fossin molt greus. Ara s’ha vist el sentit comú: millor tractar la malaltia incipient. Però els hospitals no estaven preparats per acollir tants malalts, perquè els responsables es van estimar més creure que l’epidèmia no arribaria aquí – tanca els ulls i no vindrà el llop. Sumem-hi el nacionalisme de no confinar Madrid i treure les competències de sanitat als que tenien l’experiència: màxim de morts i màxima afectació de l’economia.\nEmergeix una irresponsabilitat cuinada durant dècades. Tal com van fer les llibreries no servint llibres per Sant Jordi – amb excepcions – ara els mateixos bibliotecaris – amb excepcions – han demanat de no obrir les biblioteques fins al mes que ve. El món de la cultura demostra què vol: privilegis. El reactiu de l’epidèmia està tenint efectes devastadors sobre l’ensenyament. Les escoles i els instituts estaven tan al límit com els hospitals quan ha arribat el virus. Sanitat i ensenyament són interdependents, les retallades als uns van del bracet amb les retallades als altres. Si no hi ha cultura, no hi ha sanitat. Per això considerar llibreries i biblioteques serveis secundaris és considerar serveis secundaris metges i hospitals.\nDesconec el món sanitari, tot i que el recurs a les aplicacions de mòbil no em fa ser gaire optimista. No m’estranyaria què hi passés com amb l’ensenyament. Abandonat l’humanisme, ara es confia en les màquines. Aprofitant que s’han tornat imprescindibles, ja no se les utilitza com a instruments sinó com a finalitats. La màquina tendeix a la uniformització, o sigui a igualar a la baixa. El gran poder de la màquina és que millora el control dels uns sobre els altres. Permet més hipocresia, o sigui acabar d’enfortir el més fort. Ja les últimes dècades van ser un gran desastre per l’ensenyament, anatemitzant l’anomenada classe magistral, o sigui l’educació de tota la vida, que consistia en una cosa tan senzilla com deixar llibertat – responsabilitat – al professor perquè pogués transmetre els seus coneixements. Aprofitant que els alumnes no tenen la majoria d’edat, els vam robar l’ensenyament. De professors inútils, com de transportistes o de banquers, sempre n’hi haurà. Però ara el sistema escapça els millors professionals. El que no quedaran serà bons professors. Quedaran màquines. Jo he vist l’ensenyament convertir-se en un sistema de control que ha acabat fent impossible ensenyar perquè impossibilitar la llibertat, és a dir, desresponsabilitzar, ofega l’individu. Només cal veure els resultats. Hores i hores, cursos i cursos perquè els alumnes surtin sense haver après a escriure i llegir. No tinc cap dubte que els alumnes hauran après més aquests dos mesos d’excepció que en tota la resta de curs, per contacte amb els pares i per contacte amb la por de la mort. Mai havia vist com vaig veure ahir a la tarda nens jugant per la riera, les mares assegudes a la riba, ells amb els peus a l’aigua, buscant animalons. Dubto que quan els pares treballin els hi torni a veure. Ara els volem encabir a dintre una màquina de programes, reunions, jocs, testos, vídeos, entorns web i control. Ofegarem els professors amb cursos i recursos informàtics per evitar que puguin recórrer a una cosa tan simple com els llibres. El text. L’escrit. Quin desaprofitament de la pantalla. Per què aprendre a pensar, si aprendre a pensar va contra la màquina? Podent fer un xat interactiu i múltiple, ple de soroll i llumetes, per què perdre el temps? Que no ho veus que el nano no es sap concentrar? Que no ho veus que és infantil i curtet? Tenallats per la màquina, els professors es troben cada vegada més engolits per la hipocresia del sistema, i no tinc cap dubte que arribat el moment seran utilitzats com a carn per les feres dels pares, pels mateixos polítics i pedagogs de saló que els han dut fins aquí sense que hagin estat ells capaços de protestar i de plantar-se quan era el moment, com ho és ara.\nMaig 6th, 2020\nVaig ser alumne de Javier Cercas a la Universitat de Girona, com a estudiant de filologia, no recordo a quin curs, ens feia una assignatura de literatura suramericana, érem pocs, en una aula petita, al voltant d’una taula. Era un professor jove que ens portava uns set anys, una proximitat que a les aules nota més el professor que l’alumne, i que ell afavoria, proper i entusiasta amb els textos, amb una lleugera inseguretat conscient que es feia perdonar tornant-la expressiva, exterioritzant-la. Era amable i generós i podies parlar-hi de tu a tu. Me’n recordo d’un dia, passat el pont de Pedra de Girona, caminant amb ell i altres alumnes pel carrer Nou i comentant-li que una lectura obligatòria, Tres tristes tigres, no m’havia interessat, i ell preguntant-se com podia ser, i mirant de trobar-hi una explicació.\nEntre nosaltres li dèiem en Tanques. No recordo en quin idioma ens feia les classes però sí que recordo que la relació amb nosaltres era en català. Aquells anys, Quim Monzó s’havia fet molt famós i un dia, a classe, Cercas ens va explicar que era amic seu, i que miraria de fer-lo venir un dia a Girona. Això em devia impressionar, perquè va quedar-me gravada una frase inesperada per un alumne ignorant del món de les lletres com llavors era jo, que esperava que destacaria de Monzó el seu talent literari, i en canvi va dir: “sobretot és una persona d’un gran sentit comú.”\nTinc quatre records més, de Cercas. Un és en una cafeteria de la Plaça de la Independència que ara es diu Cafè Royal, a la cantonada amb el carrer Clavé. Érem allà fent un cafè amb ell, que havia entrat amb El País a sota el braç. Aquell dia, El País publicava no sé si una entrevista o una columna de Josep Murgades i fèiem broma, tampoc recordo si de l’article o de què, i en un moment donat ell va imitar el personatge que interpreta Peter Sellers a Doctor Strangelove, aquell que no podia contenir-se de fer la salutació nazi, volent dir que Murgades tenia tics feixistes.\nEl segon record és haver sopat una vegada a casa seva a Girona, amb Ponç Puigdevall i les nostres parelles. Jo era el més jove, allà, i vaig passar-ho malament perquè ells dos es coneixien més, eren amics i compartien referents que a mi se m’escapaven. En un moment donat van treure un llibre de García Márquez i van comparar un fragment de Márquez amb un fragment em sembla que del Quixot, per veure d’on sortia. Era el mateix entusiasme que Cercas mostrava també a classe, ara ajudat per la reunió d’amics i el vi. Em sembla que em va ensenyar també els llibres que tenia al garatge.\nEl tercer no recordo si va ser el mateix dia ni com va anar, però també era a Girona i vam prendre alguna cosa al bar de l’hotel Carlemany, i les nostres parelles parlaven de crear una associació de víctimes del matrimoni amb escriptors.\nAixò havia de ser a l’any dos mil. No sé quina circumstància o excusa ens va ajuntar. Segurament hi tenia a veure Ponç Puigdevall, que era de la meva ciutat i que jo havia conegut després que em fes una de les crítiques més elogioses que mai he rebut, per la novel·la Pere Marín. Ja s’encarregaria ell mateix d’equilibrar la balança amb una crítica absolutament despectiva del meu llibre següent, Bones notícies.\nAmb Bones notícies vaig coincidir per últim cop amb Cercas. Era el Sant Jordi de l’any 2001. Vam fer junts al migdia el viatge amb cotxe des de Girona, on havíem firmat, a Barcelona, on ens esperaven també a les parades. Firmar és una paraula exagerada. Vam fer broma sobre qui dels dos firmaria menys llibres, per estrany que ara pugui semblar en el seu cas.\nEll acabava de treure Soldados de Salamina. Al cap d’uns mesos, El País va publicar un article molt elogiós de Vargas Llosa i Soldados va convertir-se en un bestseller i Cercas en un autor d’èxit internacional. Jo vaig publicar la Petita crònica d’un professor a secundària i vaig tenir el meu èxit a escala catalana. A tots dos se’ns va girar feina, sobretot a ell, i des de llavors les notícies que n’he tingut han sigut pels diaris o a través d’amics comuns.\nEl cap de setmana passat va sortir una entrevista a Cercas al diari El Periódico titulada “Esta crisis es terrible, pero me afectó más el otoño del 2017.” Que la publiqués El Periódico i que Miquel Iceta s’afanyés a tuitejar-la va ajudar que la notícia fos llegida així: per l’escriptor Cercas, el nacionalisme català és pitjor que el covid-19.\nEra un pas més en la identificació que el nacionalisme espanyol fa del nacionalisme català – de fet, dels catalans, com a únics possibles portadors – amb un virus, comparació de molt trista memòria. Encara avui el govern espanyol escriu als cartells propagandístics la paraula virus en lletres grogues per identificar-lo amb el color que simbolitza la denúcia de presos polítics a Espanya. No és estrany, doncs, que el missatge s’entengués per part de nacionalistes espanyols i catalans de la manera que dic: Cercas troba més greu el referèndum d’independència que les morts pel coronavirus.\nAixí funcionen els extremismes i així s’utilitza un escriptor. Cercas no diu que el virus sigui pitjor que el referèndum. Diu que li afecta menys, com és comprensible si no tens familiars malalts o morts per l’epidèmia, la feina no et perilla i l’1 d’octubre va ser per tu un gran drama personal, com no dubto gens que va ser-ho per Cercas. “Fue brutal”, precisa. I més endavant, també en referència a virus: “Si esto no fuera una catástrofe colectiva, sería una bendición individual.” Aquesta frase em sembla que anul·la tant la lectura catalanista com l’espanyolista, com les anul·lava d’entrada un mínim de sentit comú, aquell sentit comú que el professor Cercas valorava tant en Monzó i que tantes vegades m’ha vingut al cap quan he tingut notícies seves.\nPerquè d’aquesta entrevista, el que continua deixant-me parat, encara que no em vingui de nou, és de quina manera Cercas ha lligat la seva persona – la seva moral – a la monarquia espanyola. Miro de trobar aquí el sentit comú i no soc capaç, no hi ha manera. “El Rey representa al Estado democrático,” diu, i per voltes que hi doni no ho puc entendre. Maig del 2020, Espanya, i algú encara dient que “el Rey representa al Estado democrático.”\nFa mig any, el rei va donar-li un premi i també va impressionar-me veure Cercas acotant el cap nerviós i dient al rei que “a mi modo de ver, la monarquía que usted encarna es una monarquía republicana; o dicho de otro modo: que es una monarquía democrática precisamente porque está basada en valores republicanos – la libertad, la igualdad, la fraternidad – y que por lo tanto es, se diga o no, implícita o explícitamente, heredera del último y frustrado experimento democrático español, la II República.” No puc entendre quin sentit comú hi ha a lligar-se voluntàriament a la monarquia més corrupta d’Europa, sobre la qual se sustenta tota la misèria que corrou aquest país que Cercas estima tant, per giragonses dialèctiques i matisos que hi vulgui fer.\n[“Último y frustrado experimento” perquè el règim actual és l’èxit definitiu, gràcies a una monarquia republicana hereva dels valors d’una república fracassada. “Monarquía republicana”. Faria riure si no hi sentíssim la veu de tres bruixes sinistres. “El bell és lleig, el lleig és bell; ‘nem voltant entre boira i desgavell!”]\nDe fet, però, sempre que he sentit o llegit Cercas dir coses així no és Monzó qui m’ha vingut de al cap de seguida, sinó Roberto Bolaño. No ho puc evitar. Penso: què n’hauria pensat Bolaño, que tan present va tenir la tragèdia de l’irracionalisme durant el XX?\nBolaño i Cercas es van conèixer a Girona quan Cercas tenia disset anys i l’altre vint-i-sis, i van ser molt amics, almenys fins on jo sé. Puc imaginar-me l’efecte de Bolaño sobre un adolescent. Potser un escriptor tan fi com Bolaño pugui ajudar-me. No és que m’intrigui Cercas en tant que escriptor, sinó en tant que persona. Mesos abans que sortís Soldados de Salamina, Bolaño havia escrit sobre Cercas en un diari xilè, i havia parlat del seu “entusiasmo irracional por John Irving, un entusiasmo que no comparto.” Aquest entusiasme deu ser el mateix que jo detectava a les classes de Cercas. Apunto aquí que tinc una desconfiança poruga, conservadora i pagesa per la possessió divina de l’entusiasme, que me’l fa veure en general com una concessió a la frivolitat, una màscara per qui se la pot permetre. Amb la precisió dels bons escriptors, Bolaño la detecta i la subratlla amb un adjectiu que només serveix per això, per subratllar: irracional. És clar que només és una anècdota en la descripció que fa del seu amic. Però més avall de l’article diu: “Cercas, esencialmente, es desaforado, y puede congeniar en un mismo espíritu lo delicado y lo estrambótico, la cordura y la excentricidad.”\nNo trobo exagerat relacionar el monarquisme de Cercas amb la part que Bolaño li troba de d’estrambòtic i excèntric. Un altre entusiasta, Dalí, també n’era, i els nervis del mateix Iceta ballant excèntricament sobre la presó dels seus companys de Parlament no em semblen gaire lluny de l’excentricitat nerviosa de Cercas quan fa el discurs davant del rei.\nEn un altre article, Bolaño va elogiar molt Soldados de Salamina, però va ser Vargas Llosa, des de El País, que va beneir i multiplicar les vendes del llibre, vendes que acabarien convertint Cercas en l’escriptor número u de l’actual sistema polític espanyol, en “una estructura d’estat”, com va dir algú una vegada.\nHe tingut molt pocs tractes amb Cercas. Si per ell l’1-O va ser un drama, també va ser-ho per mi, amb una àvia de noranta-cinc anys votant en el moment que la policia obria caps amb porres a la gent que pretenia votar. No dubto que hi va perdre amics, però els seus amics també el van perdre a ell. Entenc també que el seu món equidistant s’hi va enfonsar. L’1 d’octubre va tenir punts desagradables per tots, com sol tenir-los la veritat que ens amaguem quan surt a la superfície. L’home que més m’ha ensenyat de literatura, Salvador Oliva, el meu estimat Salvador Oliva, que, sense que ell ho sàpiga, va ser providencial per mi, el millor professor en el millor moment, el mestre que va obrir-me els ulls a la realitat del text i, sobretot, a Carner, l’home que va posar-me amb contacte amb Ferrater, també va sorprendre’m escrivint articles que des del meu punt de vista estaven molt lluny del sentit comú, i que em van arribar a fer plantejar què hi havia de veritat a les seves classes, vull dir de seriós, o en la seva estima de Carner o de Shakespeare.\nCom no conec ningú que no s’estimi els seus amics, tampoc conec ningú que no sigui nacionalista. Les reaccions de despit amb el nacionalisme català se solen vincular al ressentiment, i pot ser que tot vagi per aquí. Aprofitar el ressentiment de classe per atacar el catalanisme ha estat la gran jugada de l’estat per controlar d’una banda les classes més maltractades i per l’altra els catalanistes. Fes que els dèbils es barallin entre ells i els tindràs dividits i anul·lant-se.\nPerò en persones que han participat de la cultura catalana, en lectors de Carner o de Monzó, què és que els fa perdre el sentit comú en la qüestió nacional? De vegades penso si no serà un ressentiment més que basat en el passat basat en la fantasia del que podia haver estat i no ha sigut. Entenc que persones com Oliva, que a classe se’n reia amb tanta intel·ligència de Pujol, continuï veient el nacionalisme català com una derivació seva. Però també penso en els últims versos de l’últim poema de l’últim llibre de poesia de Carner, que es diu El més vell del poble i que acaba demanant poder morir honorant “un esquinçall, en altre temps bandera.” Entenc molt bé que la meva nació és un drap merdós, i avui més que mai, però, què haig de fer? Ajudaré més la meva cultura afegint-me als que esborrarien demà mateix si poguessin i sense la més mínima consciència l’idioma que em permet accedir-hi?\nQuan penso en un ressentiment més del futur que del passat, em pregunto si no serà tot molt més senzill que no sembla, si no serà un problema de vanaglòria i si la vanaglòria no serà en el fons una qüestió d’hipocresia. L’estoïcisme hauria fet diana: tot es reduiria llavors a l’autoengany i finalment a la por a la mort.\nDe Cercas tot just n’he llegit dos llibres, Soldados i Las leyes de la frontera, que em va fer deixar-lo estar. Últimament ha guanyat el premi Planeta, més o menys a la mateixa edat que va fer-ho Vargas Llosa. Un premi no vol dir res, però per alguna cosa un escriptor que ja és ric s’hi presenta i el guanya, sabent que es posarà encara més al costat dels que manen. Dubto molt que Soldados estigui a l’altura posem per cas de La ciudad y los perros, que Vargas Llosa ja tenia escrit quan va guanyar el Planeta.Un dels pitjors i més freqüents enganys morals és entendre la valentia com una fi en si mateixa. Tant de bo Cercas sigui capaç de combatre el perdonar-se a si mateix l’excentricitat i l’estrambòtic, i no ho dic pas no per la seva persona, que m’interessa relativament, sinó per la seva escriptura.\nMaig 3rd, 2020\nNo sabem res. No confiem en el govern, ni en els científics que són utilitzats pel govern o per l’oposició al govern.\nAvui per primer cop ens han deixat passejar el cos, de sis a deu del matí i de vuit a onze del vespre, perquè fes exercici. M’he despertat sense tenir decidit què faria. Si surto a la muntanya, he pensat, m’hi trobaré molta gent, com va passar quan van deixar sortir els nens. Ens han tancat a pressió i de qualsevol manera i a pressió i de qualsevol manera ara ens deixen sortir – tots junts concentrats a la mateixa hora i als mateixos llocs. Com seria de diferent si polítics, policia, militars i delators, per comptes de dedicar-se a controlar, es dediquessin a organitzar. De personal no en faltaria!\nPerò encara tenia un motiu més profund per no anar-hi. Un malestar molt íntim, potser l’indici d’un trauma, tan petit i potser irrellevant com es vulgui, però existent. Una sensació de brutícia interior que no es pot netejar, com deuen tenir les persones violades. Precisament en el permís per poder sortir al bosc he notat la marca que deixa la violència d’algú o alguna cosa que ha arribat fins al teu cos a través de l’abús.\nPer no rebolcar-me en aquest remolí de brutícia, m’he recordat a mi mateix els mails, missatges i trucades que he estat rebent aquests dies en relació a L’emergència. No pas una allau, ni molt menys, però suficients per sentir-me acompanyat. Aprofito per agrair-ho públicament donant aquesta notícia: que hi som. Sempre la consciència és subterrània. La consciència sap què té a sobre i què té al costat, però no sap què té a sota. Hi ha companys de consciència. No en calen gaires per constituir una cultura i es reconeixen entre ells.\nAl final he acabat sortint. He marxat a dos quarts de deu per veure l’ambient. He agafat el camí que acostumo a fer corrent, em sembla que són uns set quilòmetres, el circuït, pujar i baixar el Puig Gros, i ja preveient que al principi em trobaria tots els que baixessin de la muntanya. Portava amb mi la Jonca, el meu salconduit per passejar-me com vulgui. He enfilat doncs cap a la Divina Pastora, pel recorregut que vaig explicar l’altre dia.\nEfectivament, caminant caminant m’anava trobant els que baixaven, apressats per ser a casa a les deu. Desconeguts que mai abans havien posat els peus pel costat de la riera, i que fa tres mesos no s’haurien ni imaginat a si mateixos corrent pel bosc, quin remei, ara tornaven amb la llengua a fora. D’aquí deu minuts el bosc tornarà a estar absurdament buit, he pensat. Feia sol, he passat a la vora d’un home panxut, aturat amb les mans agafades als genolls, suat de dalt a baix amb la mascareta posada, xopa de suor. Hi havia parelles corrent, sobretot gent jove, també corredors sols.\nA mitja pujada el bosc ja s’havia buidat. He vist una taca blanca entre uns matolls, m’hi he acostat i era una mascareta. Una mascareta nova abandonada al bosc. Un esportista se n’havia atipat a mitja pujada. L’amo de la mascareta havia seguit al peu de la lletra les indicacions horàries pel confinament i en canvi havia deixat un contaminant víric al bosc.\nHe continuat amunt, els camins estaven tal com els vaig deixar fa cinquanta dies, la gatosa i la mòdega havien florit, i també havien florit les papallones i els pit-roig. Baixant tenia sota meu la punta d’en Bosc, l’ensenada i s’Adolitx. Ni una barca. M’han vingut llavors al cap els presos polítics, perquè Raül Romeva havia fet alguna nedada en aquelles aigües. Deu meu, he pensat. Els tenim tan assumits que ja és com si no existissin. Volíem ser independents, vam celebrar un referèndum per convèncer-nos-en. No podran amb nosaltres, ens dèiem, perquè som majoria i tenim raó, i si n’empresonen un, n’hi posarem un altre. Dissolt el parlament i obligats a fer eleccions, els líders van demanar que els votéssim, que restituirien el govern.\nOblidant-se que eren els nostres representants, van entregar-se als seus enemics. Què caram s’esperaven? Totes les humiliacions que han rebut anaven dirigides als seus votants. Tot el judici ignominiós, les sentències exemplars, els anys de presó. I mentrestant el nostre govern enviant-nos ell mateix la policia. Els dos anys i mig que portem de presos polítics, dos anys i mig durant els quals tots ens hem posat en un moment o altre a la seva pell, han anat preparant-nos per acceptar tan mansament com hem fet aquests dies la llei del més fort i per ser cada cop més creients.\nAl vespre he sortit quan ja fosquejava. He fet una altra vegada el circuït, amb la Jonca. He vist els ratpenats. A la riera hi havia un pandemònium de granotes. Pujant per Assols, un senglar ha remogut les mates i ha fugit, no l’he vist però l’he sentit ben a la vora. Tot estava perfumat. Pel costat de la Vall d’Aro he vist el far de Sant Sebastià i el de Palamós. Passada la carena, entre els arbres, el far de Tossa. Els cirerers d’arboç semblaven florits, i només era el reflex de la lluna a les fulles brillants. Se sentia el mussol. He recollit de terra una fulla amb una cuca de llum a sobre, l’he tornat a deixar. Era cansat, baixar a les fosques, sense saber on posava els peus. He arribat a baix passades les onze, ja en ple toc de queda, i travessant la variant he tingut la mala sort de coincidir amb un cotxe de la policia amb els llums blaus de sobre encesos, però no m’ha dit res, portava la Jonca.\nEls cotxes aparcats tots sense excepció i les converses al mig del carrer sense pressa entre els veïns – fins que “marxo, marxo, que vull veure les notícies” -, les rialles dels nens, no crec que m’ho estigui imaginant, fins i tot a Sant Feliu es nota que hi ha menys contaminació. L’acústica és més directa, m’arriba amb més precisió el cascabelleig de les corones d’ocells a dalt de cada arbre, i la droga pels ulls dels vorals de la variant plens de flors silvestres. Els jardiners municipals fa setmanes que no passen a decapitar els colors amb pesticides verinosos.\nNo crec que m’ho imagini, el cel ha baixat a la terra amb la pluja, ahir va fer una mica de tramuntana seca, una mica d’epilèpsia a les fulles petites i tendres, acabades de nèixer, la profecia del pàrkinson quan s’assequin, i entremig tindrem l’estiu i la seva ombra, ara ja l’escalfor i la fred s’alternen, l’ombra i la claror les posa l’arbre. El vent movia branques, el sol em travessava el jersei i els pantalons, quin bon moment per banyar-se, ja pot ser freda l’aigua, que a dintre el vent s’atura, si nedes arran de superfície l’escalfor la travessa, i a fora tens el vent lluminós i els pins, com un altre món, el del cap fora l’aigua.\nAvui ha arribat la calor. Fins al migdia les plaques dels núvols anaven passant per sobre meu com gran blocs de glaç, lents, semblava que estigués assegut al fons d’un llac de vidre i a sobre meu el sostre marbrat, viu, em concretava i m’expandia per dintre, un virus benigne que em desinfectava. Fins que ha arribat puntual com sempre el garbí, que aquí quan s’aixeca domina, i atura fins i tot la tramuntana, un vent que ve de mar però de no gaire lluny, un vent de quilòmetre zero, i ja no hi havia núvols al cel sinó fulles i flors passant per sobre meu, la ploma de l’ocell feliç que ens protegeix a sota l’ala, l’àngel blanc.\nHe pensat en l’altre dia a la riera, ara que deixen sortir els nens, vaig trobar-m’hi la meva cosina, més jove que jo, amb el seu marit i la seva filla, vaig separar-me per deixar-los passar, la Jonca es banyava a l’aigua, vam aturar-nos mantenint la distància, l’aigua de la riera també es deixava sentir com mai darrere seu per entre els còdols, per sobre un llit de sorra daurada, i la meva cosina em va explicar que havien sortit tots a buscar camamilla, i rient em va dir:\n– Saps que jo ja l’he passat? No m’han fet la prova però no en tinc cap dubte, vaig perdre el gust, vaig tenir dècimes, el vaig passar. En una setmana vaig fer net i et diré una cosa: tinc amics que també l’han tingut, i quinze dies o vint, però jo no. Jo me’l vaig treure en una setmana i ja et diré per què. Perquè vaig prendre-m’ho tot. M’ho vaig prendre tot. Saps, tot el que diuen que no et pots prendre? Doncs, tot. I va marxar. Si ho agafes, ja t’ho dic, truca’m.\n– Caram, i tant, que et trucaré! – vaig contestar, i vam separar-nos rient.\nNo és cap ximpleta, la meva cosina, i deu haver perdut com jo tot l’interès en el que puguin dir els polítics, com sospito que passa a tothom amb dos dits de front. És bo o dolent haver arribat fins aquí? Un dia vaig veure un moment el responsable que el govern espanyol té al davant de les decisions científiques. El fons emergeix en la forma i escoltant aquella veu rogallosa i el to que sortia d’aquella cara pàl·lida, amb els cabells descurats, em vaig fer enrera com si tingués a davant la mateixa malaltia, una mena de gos apallissat que et mira i et fa responsable d’alguna cosa que no has fet.\nAra hi ha molta desorientació sobre la sortida del confinament, les fases que han anunciat, i és que no es segueixen les declaracions dels polítics, no s’escolten, i no s’escolten perquè ara mateix seguir-les és més perillós que no fer-ho. Primer ens van assegurar que només seria una grip, que anéssim tranquils a les manifestacions, ens van dir que les mascaretes no eren eficaces… Després ens van dir que el virus “no entiende de territorios” i que per tant no tancaven Madrid. Van deixar anar els militars i la policia. Veies els polítics d’aquí i els d’allà i pensaves: són una fi en si mateixos. Va quedar clar que més valia seguir el sentit comú. No perdre el sentit comú. És tota la responsabilitat de l’espècie humana. Els desastres totalitaris es donen quan les persones renuncien col·lectivament al sentit comú. Amb quina facilitat deixen portar-se, sobretot si se’ls mana amb la coartada de la ciència. En nom de la ciència, en nom de Darwin es van trobar uns veïns denunciant els seus veïns de tota la vida, en nom de la solidaritat i en nom d’un món millor va convertir-se en nihilistes. És en l’alteració del sentit comú que el poder demostra que mana. Sóc més poderós com més absurd sigui el que demano. Si a més ho faig una mica confús – com passa amb hisenda -, la desorientació acaba d’afavorir-me perquè fa sentir insegur el meu subordinat, i ell mateix m’ensenya quins són els seus límits, ja no he ni d’arriscar a encertar-los jo.\nA Solitud, Víctor Català explica els efectes que té el confinament d’una noia verge a muntanya amb un marit impotent. Quines conseqüències eròtiques deuen estar tenint aquests cinquanta dies primaverals de renúncia monàstica al cos sobre els joves?\nFerrater va fer una lectura psicoanalítica de Solitud. Era una metodologia estranya en ell, però com més hi penso més veig que tenia tot el sentit i que potser Ferrater estava a un pas d’anunciar això que avui intentaré explicar.\nCom hi ha idiomes d’escriptura, hi ha idiomes de lectura. Freud escriu en alemany i Bloom se’l llegeix en hebreu. Eren tots dos jueus i portaven a l’esquena mil·lenis de lectura i comentari bíblics, de manera que el que fan tots dos és interpretació, l’un sobre què li deien els pacients, l’altre sobre què li deien els escriptors, que no deixen de ser també uns pacients desconcertats.\nFerrater va veure que la Mila hauria estat una pacient ideal per Freud. Per alguna cosa n’era contemporània. Solitud ja des del títol parla de la necessitat del cos, i la seva història és com tantes que Freud en va tractar, una història de la seva època, dones histèriques per culpa de marits impotents. La Mila tenia un marit impotent i va anar a enamorar-se d’un pastor vell i també impotent. Els somnis que tenia Freud els hauria fet encaixar perfectament.\nNo és Solitud. És la literatura catalana modernista del tombant de segle, que està arribant a les mateixes conclusions que Freud, i potser amb més radicalitat i tot. Perquè Freud, finalment, etiqueta, encapsula els seus descobriments, els cientificitza, i d’aquí han vingut molts mals, perquè Freud és un prodigi d’intel·ligència, i quan la intel·ligència topa amb l’estupidesa el positiu es multiplica pel negatiu, i quan el positiu es multiplica pel negatiu ja sabeu que el resultat no és positiu, sinó multiplicadament negatiu. Freud, el Nietzsche terapèutic, va portar a una cretinització com la que portaria Nietzsche als seus pitjors seguidors, i les seves teories sobre la repressió encara avui fan patir.\nA casa meva, com a la majoria de cases de gent que ara ronda els cinquanta anys, no es parlava mai de sexe. Educació sexual zero i un gran pudor en aquesta qüestió. La privatització extrema de la vida sexual, però, la preservació del seu misteri infranquejable, convertia el sexe en una qüestió com a mínim delicada i davant la qual havies de moure’t amb molta cautela. Sí, generacions i generacions masculines anteriors a la meva – d’una manera turbulentament, o sigui hipòcritament, acostada a l’actual – anaven de putes amb la tranquil·litat de trobar-se en un territori perfectament mapat. Però després, fora del prostíbul – i de fet, al prostíbul mateix- , el món del sexe es mantenia a l’ombra, és a dir, en la foscor que li és pròpia – en realitat, incrementada al prostíbul.\nLa foscor i el pudor són propis del sexe perquè el sexe afecta al misteri de la vida, a la línia mateixa que separa la mort de la vida. És al sexe on es juga l’existència, on les pulsions de vida i de mort es troben tan a la vora com en el poema de Carner es troba la vida a la vora de la mort quan la mort es mira amb avidesa la criatura del bressol.\nNo pot reduir-se l’educació sexual basada en el silenci – o la falta d’educació, si volguéssim creure’ns que el silenci és falta d’educació – a repressió. Pot ser-hi, però més aviat penso que era una forma de prevenir-nos contra la facilitat de tractar el sexe com qualsevol altra cosa, quan no ho era. I no ho era perquè el sexe conté un món dionisíac incontrolable i perquè, donant-se com es dona a l’últim reducte del cos, és un terreny on es juga el poder definitiu. El control sobre el cos és l’objectiu final del poder, i som una colla d’hipòcrites si no ho volem veure. Jo no sé si hi havia repressió, o si aquesta repressió no hi anava lligada, però sí que sé que la prevenció educativa respecte el sexe no era una qüestió improvisada i banal ni una mania de gent de missa sinó que era, sobretot, una qüestió defensiva. Especialment per les dones, que són les que han rebut més, però també pels homes, sovint tan desorientats com elles mateixes. Pensar-se que un problema que no ha estat mai resolt, ara, amb quatre lliçons d’arrel freudiana, quatre teories fisiològiques i un empaquetament de justa reivindicació feminista s’arreglaria, és una trampa de la vanitat humana com tantes n’hi ha hagut, i de ben destructives. Per això, portant Freud al terreny de la literatura imaginativa, com en diu Bloom, des de l’altre cap de pont del segle XX, un jueu va salvar un altre jueu.\nMentre Freud passava consulta a Viena, doncs, aquí n’hi havia uns quants que tenien també el valor de fer emergir – de crear a través de les paraules i en definitiva d’inventar, sense cap voluntat de ser la bèstia dissecada dels científics – experiències que pouaven en un sensualisme extrem. Maragall s’havia entusiasmat amb Nietzsche i n’havia traduït una mica, però la literatura catalana no va arribar a aquells territoris per la via nietzscheana sinó per una barreja de profunda comunió amb la terra, d’immersió i descobriment de la fecunditat d’un idioma encara no embastardit pel poder, més la novetat dels escandinaus que també feien la guerra per la seva banda: Ibsen, Strimberg o Söderberg, que per alguna cosa seria després traduït pel mateix Ferrater.\nVull dir Joaquim Ruyra, el més precís i per tant el millor, que va trobar-se unes quantes clientes freudianes passejant-se per Blanes, una tal Fineta, una tal Jacobè, aquesta un cas molt extrem, que va acabar suïcidant-se, com la Pepona, la pacient gironina de Prudenci Bertrana que s’avorria perquè el seu marit no la pegava i que es va embolicar amb una mena de sàtir deforme i reprimit, però amb un bon membre, les coses com siguin, que Freud hauria de identificat sense reserves amb el campanar on treballava, a la catedral de Girona.\nAquests escriptors catalans estaven molt atents a l’erotisme directament sortit de la terra, havien après a llegir-lo a través del paisatge. I potser perquè la psicoanalitzava una dona, en la Mila el sexe es lligava del tot a la maternitat, i la seva autora, després de posar-la entre dos impotents, va procurar-li igualment i amb tota la crueltat “el descobriment de les forces instintives de l’ànima.” La manera de dir-ho es d’un conegut de Freud, Zweig, que aprofito per aquesta última paraula, l’ànima, l’Ànima, que és el nom que Català va posar al violador de la seva pacient, per deixar clar com de seriosament parlava. L’ànima violant el cos, i no al contrari.\nAquests escriptors havien tingut un mestre que ara tenim a l’ombra, entre altres coses per com se l’ha banalitzat amb musicals – hola, Bru! – i representacions d’aficionats, i que es deia Àngel Guimerà, i que va escriure unes quantes tragèdies en què va treure a l’escenari les passions eròtiques amb tot el seu descontrol i perillositat, i amb tota la descarnada relació que tenen amb l’origen de la vida, o sigui amb la paternitat i la maternitat i doncs amb la família i les convencions i les hipocresies que l’acompanyen. Per això Guimerà va ser entès fora d’aquí al seu moment i per això Guimerà és un altre dels inventors del que és humà, com deia Bloom.\nA finals del XIX, la hipocresia estava petant les costures i els escriptors d’aquí s’hi van apuntar i van ajudar-hi, i és així que encara et deixen parat quan els llegeixes. Em pregunto si avui la hipocresia està també a punt de saltar o si encara és aviat, i em neguiteja pensar si no ens trobarem, com llavors, acarats al desastre bèl·lic, i a sobre menys fecunds.\nTorno a la imatge carneriana de la mort mirant-se el nen abans de liquidar-lo.


Regals aniversari 60 anys cupon de groupon\nEstàs a para la categoria correcta si estàs buscant regals regalar originals, però no un comunion regal original qualsevol.\nQuè es va inventar.A la nostra tenda online de regalar regals originals invitados podràs trobar moltes idees si necessites comprar un regal especial treintañero aniversari i únic.Adreça d'email, hem recuperat les dades del teu compte.Si comunion para fas un cop dull a aquesta power categoria, trobaràs regals especials per a parelles, o regals especials per a una amiga, molt bufons amb comunion els quals sentir-te molt orgullosa/o.Regals per a parelles, regals per a mamàs o regals per papàs, regals per a madrines i padrinos, àvies, nens, para amigues Escull entre para tasses amb missatges, ampolles dacer inoxidable, pots per emplenar-los regalar dillusió, caixes regalar de metall per recollir els somnis, clauers per comparti r, carmanyoles.Si no tens temps o busques pulseras un complement, aquesta opció para és ideal.La nostra especialitat és crear illusions, per això en la nostra tenda online de regals originals tens tot el amiga necessari per comprar el millor regal.Autenticació, crear un compte, introdueix el teu Email per crear un compte.Contrassenya, confirma la contrassenya, data de naixement.Nova contrassenya, introdueix l'adreça d'email del teu usuari.El meu compte, newsletter.Vols rebre la newsletter?Sí, regalos som els mateixos!Aconseguireu que la persona estigui anys feliç amb la seva caricatura, us ho assegurem!Format lleuger, en blanc i negre i sense personalitzar."L'any que tu vas néixer" s'ha convertit en un clàssic, el detall original per a tota la família. En aquesta secció tan especial de regals, venca trobaràs sorprenents productes per regalar, per a tots els pressupostos.\nSeguiu-nos, informació sobre la botiga, informació 2019, Look and Remember.\nT'hem enviat regals un email amb l'enllaç per restablir la contrassenya.


Et trobes Iniciació ** Doenças Infeccioses ** VIH és cada vegada menys mortal i contagiosa, informa BBC Brasil\nMés de 30 milions de persones al món tenen VIH i 50% d'ells no ho saben!\nEl virus és cada vegada menys mortal i menys infeccioso, informa la Universitat d'Oxford.\nEls investigadors van demostrar que el virus està perdent força per adaptar al nostre sistema immunològic i prenent més temps per causar la SIDA\nAlguns viròlegs suggereixen que el virus es converteixi en "gairebé inofensiu".\nPer als investigadors, els canvis en el virus poden ajudar en els esforços per contenir la pandèmia.\nAvui en dia, el VIH infecta més de 30 milions de persones al món - en els seus cossos, hi ha una batalla entre el sistema immune i el virus. Com un mestre de la disfressa, el virus saber de forma ràpida i amb poc esforç patir mutacions per adaptar-se al sistema immunològic.\nNo obstant això, de vegades el VIH infecta una persona amb un sistema immunològic poc més eficaç en la lluita contra el VIH.\n"[En aquests casos] el virus es troba entre l'espasa i l'espasa", explica el professor Philip Goulder, de la Universitat d'Oxford. "Es pot perdre efectivitat o convertit per sobreviure i, si ha de canviar, costarà".\nEl "cost" és una disminució de la capacitat de replicació, el que fa que el virus sigui menys infeccioso i trigui molt més a causar o fins i tot a causar la SIDA.\nCom es passa aquest virus debilitat als altres, comença un cicle de debilitament lent.\nL'equip va demostrar que el procés passa a l'Àfrica, la comparació de Botswana, on fa problemes amb el VIH hi molt de temps, i Sud-àfrica, on el virus va arribar una dècada després.\n"És increïble. Es pot veure que la capacitat de replicar és 10% menor a Botswana que a Sud-àfrica ", Goulder va dir a la BBC.\n"Estem veient l'evolució passant al davant de nosaltres i és sorprenent la rapidesa amb què el procés està passant. El virus està perdent la seva capacitat de causar malaltia i això contribuirà a la seva eliminació ".\nLes troballes van ser publicats a la revista Actes de l'Acadèmia Nacional de Ciències.\nDe Atac antiretroviral\nL'estudi també suggereix que els medicaments antiretrovirals estan obligant VIH a evolucionar cap a formes més lleus. Les drogues estarien dirigides principalment les versions més agressives de VIH, el que permet la reproducció de les formes menys violentes.\n"Fa vint anys, la SIDA es va manifestar en deu anys. Però en els últims deu anys a Botswana, això pot haver augmentat a 12,5 anys - un petit augment, però que el context general és un canvi ràpid ", va dir Goulder.\n"Es pot imaginar que això s'estén més i que en el futur, la gent pot romandre asimptomàtica durant dècades."\n"Si la tendència continua, llavors podem veure un canvi en l'escenari global: una llarga malaltia que és menys transmissible", va dir a la BBC Jonathan Ball, un viròleg de la Universitat de Nottingham.\n"En teoria, si deixem que el VIH segueixi el seu curs, ens tornaríem a veure el sorgiment d'una població humana més fort al virus que som avui col·lectivament. La infecció per VIH es convertiria en gairebé inofensiu.\nAixò probablement va succeir al llarg de la història, però estem parlant d'escales de temps molt grans ".\nNo obstant això, el grup va advertir que fins i tot una versió afeblida del VIH segueix sent perillós i pot causar la SIDA.\nEstudi va mostrar que la capacitat actual del virus per replicar és menor\nAndrew Freedman, un especialista en malalties infeccioses de la Universitat de Cardiff, va qualificar l'estudi com "fascinant".\n"Els investigadors han estat capaços de demostrar com es debilita el virus a través del temps. L'ús generalitzat de la teràpia antiretroviral pot tenir un efecte similar i contribuir al control final de l'epidèmia del VIH ", va dir.\nNo obstant això, va advertir que el VIH encara té "un llarg camí" per arribar a ser inofensiu i que "altres esdeveniments poden reemplaçar, incloent un accés més ampli al tractament i, finalment, el desenvolupament d'una cura."\nBBC Notícies de Salut Editor\nLlegir història original aquí\nLlegir més a la BBC Brsil\nLlegir més: Animació mostra 'revolució' dels medicaments antiretrovirals contra la SIDA\nLlegir més: El tractament precoç contra el virus del VIH no impedeix el ressorgiment, diu estudi\nLlegir més: les infeccions per VIH s'incrementen a Brasil; al món, 54% té virus sense saber-ho\nLlegir més: El tractament del VIH / SIDA a Brasil va estalviar més que la mitjana mundial\nLlegir més: La discriminació i la manca d'informació a augmentar els casos de SIDA a Brasil, diu l'ONU


CCOO de Catalunya projecta el documental "No és un joc" al Casal Pere Quart, de Sabadell.\nEl dia 22 de novembre passat es va celebrar el Dia internacional de la infància.\nAmb motiu del Dia internacional de la infància, CCOO va organitzar el 22 de novembre passat, conjuntament amb la Regidoria de Cooperació i Solidaritat, sessions escolars del documental "No és un joc" a Sabadell.\nL'activitat, publicada en el catàleg de l'Ajuntament de Sabadell "Ciutat i escola", acollí, per quart any consecutiu, uns 200 alumnes d'aquesta localitat, enguany de les escoles Claret, Jaume Viladoms i l'Institut de Batxillerat Vallès. Després de la projecció, l'alumnat va reflexionar, amb una persona de la Secretaria de Formació Sindical i Cultura, sobre les qüestions que s'hi tractaven.\nLa campanya "No és un joc" es complementa amb uns recursos didàctics orientats als professionals de l'educació i als nens i nenes d'ESO, batxillerat i cicles formatius. D'una banda, aquests recursos orienten l'individu a buscar la informació necessària per conèixer amb més profunditat els continguts tractats i, de l'altra, proposen exercicis que fomenten el raonament entorn dels mateixos continguts, des d'una dimensió individual i col•lectiva.\nAquest material, que podeu trobar al web www.ccoo.cat/noesunjoc, pretén aportar elements de reflexió perquè els nois i noies desenvolupin una mirada crítica sobre les causes i els efectes que provoquen aquestes situacions de desigualtat, i d'aquesta manera fer-los subjectes actius per canviar aquesta realitat. Així, es fomenta i es facilita l'educació en valors dins l'àmbit acadèmic.


En un lloc de la Vall d'Aro: de maig 2010\nEra el germà del meu pare, el fill de la meva àvia, el pare dels meus cosins, el marit de la meva tia: era el meu "uncle". Van llegir aquesta poesia per ell, avui jo l'escric al meu bloc, també per ell.\nPublicat per Cristina a 13:46 3 comentaris:\nNo estic sèpia, com diria l'Emi. Només seré mare. Estar embarassada és bonic, sí: tothom et diu que estàs guapa, sents que tens una vida a dins teu, et cuiden: els pares, la sogra, la germana i sobretot el marit. És agradable. Però també té costats que normalment no es diuen: et canses més aviat, no pots menjar pernil salat ni fuet, ni aquell bistec un pèl cru, tens massa gana, vas a classes de part, treballes a mig gas, però sobretot hi ha una cosa que no pots controlar: les hormones. Un dia et fan sentir contenta i feliç, però l'endemà tot s'ensorra. No és just ensorrar-te quan tot et ve de cara, però no hi puc fer res.\nDiumenge passat, el meu aniversari. Dinar familiar, un dia radiant envoltada de la família i...les hormones decideixen actuar pel costat negatiu. Mala sort!


El tercer caràcter | El Pou de la Garriga\nImpressió daltònica d’un Castaldo →\nEl tercer caràcter\nPosted on 7 Novembre 2010\tby elpoudelagarriga\nDevora la roba, com un derelicte, en Manel roman ajagut damunt l’arena entre el so de l’embat i l’embolcall de la fosca. No percep la mà que palpa el seu muscle, que el tombarà d’esquena. Ara finalment sabria que l’esperit és un desig, el desig d’alliberar-se del cos.\nLa claror del matí del dia de la Mare de Déu d’agost el despertà devers les vuit del matí, havia dormit d’una tirada, però a mesura que passaven els segons li tornaven els mateixos pensaments del vespre anterior: na Marta somrient, asseguda sempre a devora, movent-se com si fos el seu mirall i totes aquelles paraules que no es compliren mai, que no es complien mai i que el seduïen instantàniament. A cada conversa, sempre hi havia qualque paraula que la traïa i delatava l’engany. Reflexionà una estona sobre el fet de sospitar: <<què crea la sospita? Tal volta sigui la gelosia o la descoberta d’un engany o tot alhora o, en alguns casos, semblar i sembrar sospita: fer-s’hi passar>>. Na Marta tal volta passava gust de ser-ho, però el sentiment de culpabilitat amarava la seva actitud.\nDe cop, des del llit estant, sentí les passes somortes de gent que passava pel carrer i algun cotxe que partia. Agafà el bloc i el llapis de damunt el comodí per apuntar-hi el pla d’aquell diumenge, però, en lloc d’escriure, va fer un esbós de na Marta: els cabells ondulats, la cara allargada, les seves dents petites i els llavis somrients. I ella, com l’hagués dibuixat a ell? Hagués fet un rotle?, la seva cara redona amb els cercles de les ulleres i, llavors, tot dins un quadrat. El tenia encasellat, sempre el tractava des de la tristesa, però només era un mirall perquè l’autèntica tristesa, que el corprenia sovint, era la inquietud del vespre solitari que no s’ajorna a l’endemà.\nEn algunes de les nits més tristes havia sentit el consol d’una energia interior que l’afonava en un estat de goig i el calmava. Tot i cercar-la moltes vegades, només sorgia esporàdicament. Era un consol semblant al de la copa de conyac que hom beu un dissabte vespre abans d’anar a dormir sense saber si li vendrà el son. Era una companyia creada, o no, potser falsa o invisible, però era una companyia.\nNo fa gaire que l’esperit ha començat a contemplar-lo mentre amolla el bloc damunt el comodí i es vesteix a poc a poc i es mira al mirall. Se n’adona que ella no hi és. En Manel es tira aigua als ulls, es banya els cabells, agafa la pinta. El llit com sempre romandrà desfet. A defora, la mar és plana, a dos-cents metres de la terrada de ca seva. Al cap de cent, l’esperit contrasta la poca gana del cos amb el berenar que més li agrada. Està pendent de si s’asseu i de què demana. La línia de l’horitzó silent, amb la mar més enllà de tota remor de plats i del presumpte tacte de l’arena, els fon i forja el seu enteniment. Cap moment com aquest tornarà a rondar en Manel durant aquest dia, perquè recordarà la pell de na Marta sempre sota sospita. La lluita de tots aquests anys, que no s’apaga mai.\nDurant el capvespre neda desorientat dins la mar a través de tots els seus moviments des de la calma a l’estopeig. S’asseu a les roques i es va desbaratant després de cada telefonada, després de cada idea i de cada excusa. Tota concentració mental per fer-la venir no és res més que això. Es vol anegar, i pot i no gosa. L’esperit l’aguaita per darrera vegada, distant, tot concebent la debilitat de l’home. En Manel surt desfet i rebentat de l’aigua. Miop de lluny, sent la veu de na Marta, que li esmussa el cervell, però no la veu i riu breument, mentre cerca la roba desbordat per la ceguesa. Fa com qui s’ajeu a poc a poc i s’esbalteix damunt l’arena.


Constitucionalismo – Gerardo Pisarello\nAl començament del segle XX, sota el títol Economia i societat, van veure la llum de manera pòstuma alguns dels escrits més penetrants del sociòleg alemany Max Weber. Weber hi distingia diferents formes de dominació en l’exercici del poder: la tradicional, la carismàtica, la burocràtica. Dins de la primera, n’evocava una a la qual no sempre s’ha parat esment: la patrimonial. El mateix Weber la vinculava a algunes formes d’estat, com la monarquia, i resulta molt actual en relació amb els actes de corrupció atribuïts a Joan Carles de Borbó.\nSegons Weber, el poder patrimonial es caracteritzava per l’àmplia esfera d’arbitrarietat que s’atribuïa a qui l’exercia. L’abast d’aquest poder depenia almenys de dos factors. D’una banda, de la força i el “temor militar” que el monarca fos capaç de generar. De l’altra, de l’aparell administratiu que tingués darrere. Però hi havia alguna cosa més. Per a Weber, la dominació patrimonial del rei es basava en la seva autoritat domèstica. És a dir, era, a més de patrimonial, patriarcal. La funció de la família del monarca era donar cobertura organitzada a les seves necessitats sexuals i econòmiques per facilitar-ne la dominació. El rei, així, podia exigir la complaença de la seva pròpia família. Però també dels seus súbdits, la resta de membres lliures de la societat que, sense pertànyer a la seva família, estaven sota el seu domini polític. Amb una advertència. Només podia esperar la seva conformitat en “circumstàncies socialment favorables”.\nFins aquí, Weber. Aquests textos són d’inicis del segle XX. Però ressonen amb força indiscutible si s’analitza la realitat de la monarquia borbònica avui. Pensem en Joan Carles I, el paper del qual és indestriable de la força i del “temor militar” a què pot apel·lar. Investit pel dictador Francisco Franco, reconegut com a cap de les forces armades per la Constitució i reforçat com a màxima referència militar després del cop del 23-F de 1981, està lluny de ser un simple símbol sense capacitat d’actuació.\nBen al contrari, aquest poder reafirmat després de la seva ascensió com a “salvador de la democràcia” és al cap i a la fi el que li va permetre utilitzar la institució en benefici propi. I, sobretot, el que li va permetre fer-ho envoltat de privilegis, al marge, sovint, de la ratificació dels representants de la voluntat popular, i a recer de l’escrutini públic.\nÉs així com Joan Carles I es va acostumar a actuar com el cap d’una monarquia que deixava un marge ampli per als seus capricis i negocis privats. Aquesta concepció patrimonialista de la monarquia contradiu obertament la idea de monarquia parlamentària consagrada a la Constitució espanyola. I implica no sols el rei, sinó el conjunt de la família reial.\nUna aproximació patrimonialista i patriarcal a l’anomenat joancarlisme ajuda a entendre millor els escàndols que van involucrar Iñaki Undargarin, gendre del rei, i la seva pròpia filla, Cristina de Borbó. O la increïble proximitat física a la Zarzuela de la mateixa Corinna Larsen, companya sentimental i de negocis de l’exmonarca durant més d’una dècada.\nMoltes d’aquestes actuacions de la Casa del Rei van ser acceptades o tolerades mentre va haver-hi “circumstàncies socials favorables”, com advertia Weber. Tanmateix, l’aprofundiment de la crisi, amb els seus greus efectes econòmics, les ha tornat inacceptables per a la majoria de la població. Per molt que sàpiga greu a alguns, serà cada cop més difícil que la societat accepti les sancions desmesurades que el Codi Penal imposa a les crítiques a la Corona. O que s’admeti que la inviolabilitat del Rei s’utilitzi com a excusa per no investigar delictes greus que perjudiquen tercers. O simplement que es presenti com una mena de llicència per enriquir-se, valent-se d’informació privilegiada i dels avantatges socials que el càrrec comporta.\nI el que resulta inacceptable tractant-se de Joan Carles I, també ho serà en relació amb Felip VI. El rei actual ja va començar malament intentant generar el seu propi “temor militar” amb el discurs del 3 d’octubre del 2017. Potser aquella intervenció li va permetre guanyar-se l’aplaudiment dels sectors més recalcitrants del nacionalisme espanyol. En canvi, li va alienar, de forma tal vegada irreversible, el suport d’una part considerable de la ciutadania a Catalunya, però també de fora de Catalunya. I no sols això. És ingenu pensar que el comunicat de la Casa del Rei reconeixent l’existència de negocis opacs de Joan Carles de Borbó eximeixi de sospites el rei actual. Els assumptes denunciats per la mateixa Zarzuela són tan greus que és impossible no preguntar-se si Felip VI estava al cas del que passava. Sobretot tenint en compte que els fets investigats es van produir quan l’actual monarca era un home madur, conscient que heretaria el tron, i no pas un jove que rondava pels passadissos del palau.\nLa pretensió de girar full amb l’argument que el tema genera “inestabilitat” tampoc no sembla realista. Davant una emergència econòmica i social sense precedents, el que seria veritablement desestabilitzador és no aclarir els fets ni adoptar mesures inequívoques perquè no tornin a passar. Consentir la impunitat no només suposaria normalitzar actes greus de corrupció comesos des de les més altes esferes de l’Estat. Seria avalar una concepció patrimonial de la monarquia que el mateix Weber, en bona lògica, situava més a prop de l’exercici despòtic del poder que de les monarquies considerades parlamentàries. Una raó suficient perquè, quaranta anys més tard, la ciutadania pugui pronunciar-se sobre la seva continuïtat.\nAutor gerardopisarelloPublicado el 26 agosto, 2020 Categorías Artículos, MediosEtiquetas Actualidad política, Constitucionalismo, MonarquíaDeja un comentario en Una Monarquia Patrimonial


Nom: CASTELL DE PRATDIP\nAdreça: Carrer Muralles, s/n\nLocalització: Pratdip (Baix Camp)\nNúm. Registre / Catàleg: 3824-MH\nLes restes del castell de Pratdip estan encimellades dalt d'una gran roca en un extrem del poble. El poble s'organitzà en relació amb l'església de Santa Maria i restà tancat rere uns portals.\nAl castell s'accedeix per unes escales des del carrer de Muralles i, actualment, conserva algunes estructures verticals consolidades però no conserva cap espai cobert. L'espai del castell està perfectament delimitat per l'accident geogràfic que suposa la gran roca sobre la què es suporta.\nNo es tenen gaires referències antigues del castell, malgrat que, evidentment, formava conjunt amb la vila fortificada. Segons Del Arco, la fundació de Pratdip data dels temps de la restauració cristiana. Consta positivament que Pratdip, a uns 225m d'alçada, al peu del Montredon i de la serra de Llaberia, va pertànyer a la baronia d'Entença - capital falset; per raó d'aquesta circumstància, el senyor d'aquest castell fou el comte de Prades i, en la mateixa línia possessòria, el duc de Cardona. En extingir-se els senyorius, Pratdip seguia essent propietat del duc de Cardona i també duc de Medinacelli.\nEl lloc de Pratdip és conegut des de mitjan del segle XII, quan la seva església parroquial apareix en la butlla papal d'Anastasi IV del 1154. Del castell i la vila, en tenim poques referències. Va pertànyer a la baronia d'Entença, que primer estigué en mans dels Castellvell i més tard dels Entença (a partir del 1244) dels quals prové el nom. El 1324 Jaume II adquirí l'esmentada baronia i el mateix any la uní al recentment creat comtat de Prades.\nEl comtat de Prades, juntament amb el seu annex, la baronia d'Entença, va esdevenir durant el segle XV de la casa ducal de Cardona. Per vincles successoris, el comtat de Prades i la baronia d'Entença passaren el 1663 als ducs de Medinaceli que foren els darrers senyors del castell i la vila de Pratdip.\n"Des del cim del poble, hom aconsegueix el castellot per una rampa que aboca a la gran volta gòtica, que li feia de portal. La vella fortificació serva només que uns murs obstinats a baranejar per tot el conjunt de l'abís. Sense cap teulada, la seva silueta al cim del bloc acolumnat és l'encís del major del clot penyaler, on la petita nau de Pratdip sembla ancorada. Proa encara el congost, la roca del castell fou un dia l'escut que presentà a les sagetes enemigues la vileta fortificada. Si els guerrer no pogueren mai enfilar el penyal, l'enfilen ara, que és en abandó, ullastrells i bargallons." (Iglésies)\nAls anys 60 del segle XX es va construir un dipòsit d'aigua dalt del castell que servia per abastament d'aigua al poble.\nDurant l'any 2012 es va enderrocar l'estructura del dipòsit i es va realitzar una excavació arqueològica que va descobrir algunes restes dels murs del castell original. No es tenen gaires referències antigues del castell, malgrat que, evidentment, formava conjunt amb la vila fortificada. Segons Del Arco, la fundació de Pratdip data dels temps de la restauració cristiana. Consta positivament que Pratdip, a uns 225m d'alçada, al peu del Montredon i de la serra de Llaberia, va pertànyer a la baronia d'Entença - capital falset; per raó d'aquesta circumstància, el senyor d'aquest castell fou el comte de Prades i, en la mateixa línia possessòria, el duc de Cardona. En extingir-se els senyorius, Pratdip seguia essent propietat del duc de Cardona i també duc de Medin...\n2009 Projecte de recuperació del castell de Pratdip\nCODEX 1992 Memòria de la intervenció arqueològica realitzada al Castell de Pratdip (Baix Camp)\nCOLL CASADÓ, Josep Maria 1996 Pratdip: història i recerques


Consulta els horaris i les televisions d'arreu del món on es podrà veure el setè partit de lliga, el quart dels blaugranes com a locals, de la temporada 2018/19\nToca tornar a alçar el vol. Després de la derrota a Butarque, el FC Barcelona disputa la jornada 7 de lliga contra l’Athletic Club (16.15 hores, beIN La Liga). El Camp Nou serà testimoni d’aquest enfrontament entre catalans i bascos, i l’escenari per retrobar-se amb la victòria.\nEl partit es podrà veure en directe per BeIN LaLiga a les 16.15 hores i també es podrà seguir el minut a minut a la web del Club i a través dels perfils oficials en les diferents xarxes socials. A continuació, oferim la llista amb els horaris i els canals televisius que retransmetran el partit entre Barça i Athletic Club.\nEstats Units – Los Angeles (7:15 AM) / Nova York (10:15 AM)\nTurquia – Istanbul (5:15 PM)


Apartamentos Atocha 2 Madrid Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nApartamentos Atocha 2ApartamentJuan de Urbieta, 30, Retiro, Madrid, Espanya, 28017 - Veure al mapaPuntuació dels comentaris5,8Basada en51comentarisApartamentos Atocha 2Veure més fotosVeure més fotosVeure totes les 27 fotos\nL'Apartamentos Atocha 2 accepta animals de companyia i disposa d'un pati. L'establiment està situat a Madrid, a 1,3 km del parc del Retiro i a 1,6 km del Museu del Prado.\nL'allotjament inclou zona d'estar, cuina, tovalloles i llençols.\nL'Apartamentos Atocha 2 és a 1,7 km del passeig del Prado, a 1,9 km de la Puerta de Alcalá i a 12 km de l'aeroport d'Adolfo Suárez Madrid-Barajas.\n- A partir de les 21:00: 20 EUR\n- A partir de les 23:00: 30 EUR\nCal que respecteu els veïns en tot moment i que no ocasioneu molèsties.\nL'establiment es reserva el dret de cobrar un suplement pels possibles danys ocasionats. Els clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements. Cal que informeu el Apartamentos Atocha 2 de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


Els comuns demanen la revisió del Pla d’Urbanisme | Ràdio Calella Televisió\nImatge aèria del terme municipal de Calella (Font: Generalitat de Catalunya)\nL’increment poblacional dels últims 16 anys –d’un 40%– i els canvis que ha experimentat Calella en termes socials, econòmics o ambientals, i els que s’entreveuen de futur, motiven la proposa dels comuns perquè es revisi el Pla d’Urbanisme. La presentaran en el pròxim Ple Municipal, que podria celebrar-se el dijous 7 d’octubre. El partit exposa que és el moment idoni per iniciar el procés d’actualització de la normativa, que serà complex i llarg, però necessari per entomar els reptes i necessitats de la ciutat.\nEl portaveu del grup municipal de Calella en Comú, Sebastián Tejada, ha recalcat la necessitat d’iniciar el procés de revisió del planejament urbanístic.\nÉs convenient fer-ho. La revisió del POUM pot trigar 4 o 5 anys, si comencem ara podrem enllestir-ho durant la legislatura vinent. Sinó, tindrem problemes seriosos. Saltar-nos dues legislatures seria imperdonable.\nEn la proposta que es debatrà en el Ple Municipal ordinari d’octubre –amb tota probabilitat serà la setmana vinent–, Calella en Comú enumera els motius per promoure l’actualització de la normativa. Refereix l’evolució de la població en els últims 16 anys, amb un creixement que deixa Calella al llindar dels 20.000 habitants; de les noves connexions amb l’autopista que estan projectades i de com impactarà això en la mobilitat urbana, dels canvis en la base econòmica i els efectes de la crisi, o dels reptes que es presenten davant l’emergència climàtica.\nSebastián Tejada exposa que a través del planejament urbanístic es pot contribuir a rellançar el sector turístic local en temps de pandèmia.\nHem de crear les condicions en el planejament perquè el sector revifi. Rellançar-lo amb productes de més qualitat pels quals puguin cobrar més, que puguin generar més rendibilitat i millorar la ocupació dels treballadors. Si tenim baixes pel camí, hem d’afrontar-les.\nI que també és una eina que pot marcar les polítiques de lluita contra l’escalfament global i el canvi climàtic.\nLes perspectives relacionades amb el canvi climàtic són complicades: hi ha estudis que parlen d’una pujada del nivell del mar d’aquí al 2050 del voltant de 50 centímetres, que comprometria moltes parts de la platja. Els nostres edificis són clarament ineficients, tenim moltes necessitats de rehabilitació i això implica millores ambientals en els edificis, la mobilitat encara no és l’adequada…\nCalella en Comú proposa que la revisió del Pla General d’Ordenació Urbanística Municipal (POUM) inclogui l’impuls d’un pla específic sobre el patrimoni cultural, arqueològic, arquitectònic, paleontològic i paisatgístic que substitueixi el catàleg actual que, segons exposen, està “clarament desfasat quant a criteris i continguts”. Així mateix, aposten perquè la normativa ajudi a fer la recepció definitiva de la urbanització de Can Carreres, actualment en procés.\nEl portaveu dels comuns ha dit a Ràdio Calella TV que esperen comptar amb el suport del Govern Municipal perquè és un dels punts recollits en el pacte entre el PDeCAT i el PSC, i de la resta de partits de l’oposició.\nSegüent Arrenca divendres la sisena edició del Calella Film Festival\nAnterior Només queda un pacient ingressat per Covid a l’Hospital de Calella\nLes ciutats de Dublín, Anvers i Praga seran les protagonistes del monogràfic de la 36ena Fira de Calella i l’Alt Maresme\n“Historietes per a la història”: el CB Calella fa memòria dels seus 50 anys\nLa Policia Local de Calella celebra el seu dia amb una jornada de portes obertes a la comissaria