RONDA DE CERVESES AL PATIO VIRTUAL: Tornem-hi\nPublicat per Guillem Calaforra a 2/12/2009\nLa recuperació de la figura de Stalin a la Rússia actual no crec que sigui un fet “inintel•ligible”, ni molt menys. Com no ho és que molts dels qui respecten la memòria del georgià mostatxut siguin fervents anticomunistes. De fet, a Rússia existeix una marcada tendència a accentuar el caràcter polièdric, ambivalent dels “grans herois criminals” de la història. Si tinguéssim temps i, sobretot, forces, podríem estudiar aquest interessantíssim fenomen, que abasta tsars, emperadors, hítlers, maos, etc. El més important del cas em sembla transparent: Stalin és una figura aprofitable (potser la més aprofitable de totes) per al nacionalisme rus, que combina de manera prodigiosa elements etnocèntrics, imperialistes i “pacifistes” (o si més no defensius). A més, s’hi afegeixen elements molt rellevants: l’origen georgià (per tant, excèntric en sentit etimològic) i l’Operació Barba-roja com a coartada.\nEls russos són un dels pobles que millor coneixen la seva història i que més hi reflexionen; el que passa és que tendeixen a llegir-la en clau èpica, i això els duu a tolerar l’injustificable. La percepció de la violència, del sofriment i del sacrifici és diferent de la que es té a Europa occidental: una tendència inquietant a veure les malvestats causades per l’home com a catàstrofes naturals (diem-ne fatalisme). L’associació Memorial és ben visible, encara que és una veu en el desert que no gaudeix de cap mena de suport i rep –podem suposar– tota mena de coaccions. A més, la consciència que el poble rus va ser, amb diferència, qui més va patir l’estalinisme duu molts russos a espolsar-se mecànicament possibles culpes davant bàltics, polonesos, hongaresos, txecs, etc. per les peripècies de la segona meitat del s. XX. Aquesta s’ha convertit en una mena d’“ideologia oficial” implícita que llasta les relacions amb l’Europa Oriental, i que és divulgada per algun intel•lectual prestigiós, antic dissident anticomunista convertit avui en biògraf de Putin i Medvédev.\nEl cas de Ceauşescu és molt diferent. Els (pocs) romanesos que conec identifiquen l’època comunista amb grisor i lletjor, que queden ben paleses en els paisatges urbans. Ara bé, la situació actual condueix a una altra mena d’insatisfacció, que pot dur fàcilment molts individus a “rehabilitar” el passat de manera selectiva. Emigració massiva a Espanya i Itàlia, blasme continu a Europa dels romanesos en conjunt per culpa d’uns elements indesitjables... Bé, aquesta línia ens duria cap dret al món apassionant dels complexos nacionals.\nNo estem emprant inintel·ligible de la mateixa manera. Fixa't que dic que "el ser humà és una aberració inintel·ligible", la qual cosa no implica que aquests revifaments de Maos, Stalins i similars em quede fora de la comprensió. I tant que ho entenc. El que passa és que confirma la meua opinió sobre el gènere humà.\nEl que tu dius sobre els russos i la història és molt interessant. Tanmateix, això que tu primer descrius i després, sorprenentment, anomenes "conèixer la història" i "reflexionar-hi", és per a mi un bon exemple d'aberració i de perfecta immoralitat. Més que res, perquè reivindicar certes coses és per a mi una absoluta degeneració i una inhumanitat, independentment de com això encaixa amb els conceptes (nacionalisme, etc.).\nEl cas romanès que jo esmentava és un exemple de la incoherència completa entre ser (o almenys semblar, que jo no sé tant) bona persona i pensar unes barbaritats monumentals.\nEstem d’acord, com quasi sempre. Abans-d’ahir, en un programa de debat de TV3, intervenia amb altres convidats en Francesc Frutos, vell comunista “de pro”. Es discutia si el marxisme és només un sistema filosòfic o si hem d’encolomar a Marx les culpes del “socialisme real”, i arran d’això també es va parlar una mica de Cuba. Bàsicament s’hi va referir en Frutos, per tal d’insistir que el sistema sanitari cubà és el millor d’Amèrica (“un dels millors del món”, si no em traeix la memòria). I ja està! La valoració del castrisme, molt hàbilment, queda reduïda així a un sistema sanitari. De la cara repressiva del règim no se’n diu res de res, i del fracàs econòmic, certament, no costa gens donar-ne la culpa –amb una part apreciable de raó– al bloqueig nord-americà. La maniobra és hàbil, i el procés d’exculpació sembla impecable. El humans actuem sovint d’aquesta manera, i així es justifiquen dictadures a dreta i esquerra, brunes i roges i de tota mena de pelatge.\nEl paper en tot això de l’esquerra contemporània més o menys socialdemòcrata mereixeria una anàlisi psicoanalítica. Què en digueren, els comunistes reciclats d’avui com ara Frutos, de la invasió de Txecoslovàquia de l’agost de 1968? Ara bé, convindrem que no és fàcil demanar-los explicacions, tenint en compte que aleshores alguns il•lustres “liberals” antiesquerranosos d’avui eren trotskistes… I que les fonts d’informació de llavors no eren ni molt menys les d’ara mateix.\nTornant al cas rus, recordo una ocasió, a Moscou, en què una persona encantadora que m’hi ha acollit diverses vegades, nascuda a mitjan dècada de 1940, em va dir una cosa com aquesta: “Ja veuràs com arribarà un dia que deixaran de parlar malament de Stalin i la gent entendrà que va fer coses bones”. Però he oblidat les paraules exactes, i els matisos i el to de la frase, que en un cas així són tan importants com la frase mateixa. Fa l’efecte que, a partir d’una certa edat, la idealització de la infantesa i la joventut es fa inevitable, i sovint entra en contradicció amb ella mateixa; rehabilitar aspectes concrets de l’estalinisme deu ser una manera de carregar-se el present, o el record més recent dels anys 90, que és bastant convuls.\nP.S.: Ja que ha sortit el tema, l’altre dia escoltava una de les més conegudes “protestsongy” compostes arran de l’entrada dels tancs a Praga el 1968: “Bratříčku, zavírej vrátka” (‘Germà, tanca la porta”), de Karel Kryl: http://www.youtube.com/watch?v=DJ4WO7fanT4. Quaranta anys després, segueix essent una cançó emocionant. Aquí en trobareu una versió en polonès, cantada per Antonina Krzysztoń (i amb el text original i la traducció): http://www.youtube.com/watch?v=U-zPmU7vkJk. (Disculpeu aquesta tirada eslavòfila que tenim en Guillem, l’Exemplator i jo.)\nP.S. 2: He vist per la webcam que al Rynek de Cracòvia hi ha caigut una nevada d'aquí t'espero. Qui pogués tornar uns anys enrere, o passejar-hi en aquests dies amb l'esperit d'aleshores; com aquella vegada que feia un fred que pelava, i em vau estar esperant deu minuts tu i en Fernando, "przy Adasiu".\nNo cal que te'n disculpes; primer que res, perquè estem entre amics, i en segon lloc, perquè no sé ni tan sols si tenim lectors...\nSobre això que dius, "quién pudiera o pudiese"... En qualsevol cas, una anotació de passada: és possible, i ja ho confirmarà o ho desmentirà ell, que aquest any en faça 20 del primer viatge de l'Exemplator a Polònia. L'any que ve, el 25 de setembre, en farà 10 que hi vaig arribar jo. Són efemèrides que mereixerien una condigna celebració, si volem ser una mica fetitxistes dels nombres redons. No sé si l'Exemplator s'hi voldrà apuntar; jo hi faré alguna cosa, això és segur.\nI tant que hi ha lectors! Una altra cosa és que els lectors intervinguem més o menys, però el PVirtual el tinc anotat en el meu lector de fils i el vigilo ben de prop. Ara, ja que cites aqueta efemèrides, Guillem, et diré que vaig eixir cap a Polònia, per primera volta, el 25 de setembre del 90, amb tren. El meu primer curs allà fou el 90-91. Per tant, encara queda un any per a arribar -déu n'hi do!- a la vintena...\nI ja entrats en farina, us diré que també em preocupa aquesta revisió històrica dels grans malfactors de la nostra història recent. Com també m'he preocupat sovint per la seva valoració in situ. Quant al primer, què voleu que us diga: les conseqüències de l'estalinisme no es poden jutjar amb benvolença perquè, gràcies a Stalin, la Rússia quasi-feudal dels tzars passés a ser la segona superpotència del món... Hi ha uns límits que no s'haurien de passar més que al preu de la més absoluta ignomínia pels segles dels segles. I tanmateix, tampoc no m'agrada aquesta visió que, a força d'aprovar i condemnar, pot arribar a ser massa simplificadora... Ara mateix pense quan, de Polònia estant, burxava uns i altres perquè em comentessin coses sobre el règim caigut. Simplificant el tema, us diré que fàcilment trobava la mateixa dicotomia: l'intel·lectual universitari solia treure foc pels queixals i blasmava el sistema -de vegades caient en una lloança ingènua i fora-mida de l'altre sistema-; el ciutadà desvinculat del mon intel·lectual, especialment si provenia de classes més o menys pobres, i més encara si havia passat la seva joventut en l'època de relativa bonança econòmica de certs moments dels anys setanta, era capaç de recolzar obertament el sistema. I, aleshores, la valoració objectiva d'aquest, si de debò hi ha ombres i llums, es fa més difícil. És potser això el que passa amb el cas cubà, per exemple, on, tot i l'evident dictadura, tampoc no estem parlant del mateix tipus de repressió que quan es referim al Stalin. Ara bé, haver d'entrar a fer distincions en realitats tan sinistres, a mi, personalment, m'esborrona...\nPosats a ser fetitxistes, el 10 o 12 de juliol d'enguany farà 10 anys que hi vaig arribar jo per primera vegada, a Cracòvia... De turista. La novatada va ser que em van fotre una bossa al llarg passadís soterrani de l'estació central.\nHome, Sebastianus, tampoc no és fetitxisme... És que alguns habitants d'aquests barris tenen una certa tendència a la nostàlgia. No assenyalaré ningú, però, vaja, el Guillem, per exemple...\nHome, mira que justet, veges tu qui m'acusa a mi de nostàlgic... Està bé, això, exemple clàssic d'ironia situacional...\nSebastianus, jo he arribat a la conclusió que tots som turistes a tot arreu tret del lloc on s'està arrelat. Ni això, en el fons. Per tant, per als efectes oportuns, crec que el teu desè aniversari també és celebrable, tot i que el qui subscriu podria dir el mateix del seu abril de 1992, primera estada a Alemanya... Exemplator, hauries d'apuntar-te amb mi per a una visita commemorativa; aquesta coincidència del 25 de setembre amb 10 anys exactes de diferència exigeix a crits una celebració conjunta. O patiràs el càstig de no tornar-hi fins 10 anys més tard!\nRespecte del tema dels comentaris, jo què voleu que us diga? Val, d'acord, el cadàver Castro no té Sibèria ni el GULag però sí molts metges per miler d'habitants, i la Polònia immediatament anterior al Stan Wojenny era un lloc relativament tranquil, la DDR era més o menys funcional en termes econòmics, etcètera... Però és que, realment, com diu l'Exemplator, entrar a fer distinguos en tots aquests règims criminals em sembla una cosa sinistra i clarament immoral. Jo, com que sóc de la branca socialdemoÀcrata, mai no m'he vist amb l'obligació (que senten gent com el senyor Frutos i altres criptoestalinistes) de justificar coses, règims i actuacions senzillament feixistes (d'esquerra o de dreta: ells no entenen l'existència d'un feixisme d'esquerres, i, és clar, así nos luse el pelo, a l'esquerra occidental). Perquè aleshores, si volem argumentar honestament, hauríem d'acceptar la dinàmica de la justa simetria, i llavors és clar que Mussolini redreçà l'economia i l'autoestima d'un país caòtic, i fins i tot Hitler va convertir l'Alemanya humiliada de Versalles en una superpotència mundial, etcètera, etcètera, oi que m'enteneu?... Entenc, tal com subratlla l'Exemplator, que el simplisme anticomunista dels petitburgesos i el simplisme procomunista del bon poble ignorant són igualment nocius, i entenc que tot judici de valor sobre fenòmens històrics demana una infinita addició de matisacions. Però la veritat és que el bon poble no existeix, que les evidències històriques se les sap passar pel forro amb una facilitat espaterrant, que els intel·lectuals solen argumentar d'acord amb els seus interessos de classe (Marx again and forever!), que a tothom li importa un cagalló el sofriment dels altres i l'empatia sincrònica o diacrònica, la veritat és que el ser humà és d'una crueltat infinita, perfectament capaç de falsejar records i judicis per tal que les seues idees actuals coincidesquen amb els seus prejudicis actuals, la veritat és que ningú no està disposat a abandonar la idea narcisista que la seua vida és tota la vida o que el seu malestar actual és la mesura de tots els malestars. I, és clar, a la més mínima oportunitat hom deixa de banda la injustícia, el sofriment de masses ingents, la barbàrie de l'opressió i la mort violenta de pobles sencers, sempre que el seu judici encaixe millor amb un esquema en què es pensa que és el melic de l'univers. A això em referia quan emprava la idea milosziana de la civilització com un vernís lleugeríssim que salta amb una facilitat esgarrifosa.\nEssencialment estic d'acord amb el que dius, Guillem. De fet, tantes vegades com hem parlat del tema del compromís d'una societat amb un règim injust -Alemanya amb el nazisme, etc., etc.-, he arribat sempre a la conclusió que el compromís més important de l'home és amb el seu propi cul: el ciutadà alemany que sentia com segrestaven el seu veí jueu, callava o mirava cap una altra banda per salvar la pell; els cristians de Varsòvia, van mirar cap una altra banda amb la sublevació del Ghetto. Etc., etc. Evidentment, sempre hi ha excepcions, de vegades honorabilíssimes. Sempre i pertot: però són excepcions. A Polònia mateix n'hi ha no pocs casos de cristians que es van jugar la pell per salvar jueus... I, per això, a l'hora de jutjar certs esdeveniments com els esmentats, em pregunto, ni que només siga per un mínim de decència, què hauria fet jo mateix en una situació semblant. Parlar del nazisme ara és ben fàcil, però, quina garantia tinc que jo, in situ, hagués actuat d'acord amb el que la meva moral actual jutja correcte? Crec que és una pregunta punyentment sicnera. Home, francament, no m'imagine a mi mateix vestit de Gestapowiec ni de SS-Mann..., però hi havia altres possibilitats. No m'imagino matant jueus, però ¿hauria mirat cap a una altra banda? En tot moment o només fins a un cert moment? I, després, què? Hauria fugit? M'hauria compromès amb la Resistència? Sabeu què us dic: m'estimo més no saber-ho! En realitat, bona part del meu instint de pau s'arrela en un profund pessimisme. En la mesura en què sé de què és capaç l'home, m'estimo més no posar-lo mai en situacions-límit. Perquè aleshores passa el que passa, quasi indefectiblement. I, encara que això permeti adelitar-nos amb accions d'una honestedat heroica i commovedora, digna de les millors pel·lícules... jo, què voleu que us diga, m'estimo més una moral entrenada per als esforços d'anar per casa i que no s'haja d'enfrontar amb proves de foc. Perquè, llavors, normalment, fracassa. Ja dic: tret d'excepcions... El que passa és que, normalmemt, no escollim la història que ens toca viure, ergo millor, almenys, reflexionar sobre tot això que movem ací, per si de cas... Mai no se sap!\nExemplum, fixa't que amb això has canviat de tema alhora que has destapat un tema importantíssim. Els meus amics Enric Gil, Pol Ferrando i Miquel Aleixandre són especialistes per a mi molt respectables en aquest tipus de dilema moral extrem. Sobre això podríem obrir un fil de discussió enorme, si volguéreu.\nDel que tractava jo, però, és d'aquesta facilitat repugnant que té el ser humà per a "oblidar" o "ignorar" el sofriment, la injustícia i l'opressió dels altres, sempre que necessita reforçar uns dogmes ideològics o donar expressió al seu malestar actual. És allò de "sí, la nostra Romania actual funciona com una merda, i per això lloaré la de Ceauşescu encara que tothom sàpiga que allò era una esclavitud indigna i revoltant, que produí la mort de milers i milions de persones innocents, però jo mire cap a un altre lloc i em fixe en com em fot la Romania actual", per exemple.\nPotser sí, potser he obert un altre front. El que passa és que és facilíssim passar de l'un a l'altre. El tema que tractem ací és, en certa mesura, part de l'actitud que permet o facilita aquestes mirades comprensives envers determinats sistemes sociopolítics. Dic només part, perquè la cosa és molt més complexa, de fet. Especialment si mirem règims que, encara que vulguem condemnar, perden color quan se'ls compara amb uns altres. I ací entrem en el tema de les distincions de què parlàvem adés, les quals poden ser repugnants, però solen ser necessàries si volem entendre certes coses. Un cercle viciós, doncs: quan creus que s'acaba... És comparable el règim castrista a l'estalinista...? És reprobable, però si parlessen els milions de morts de l'estalinisme soviètic... O, i ara tocant una cosa molt més propera, el mateix franquisme, si fem excepció de les barbaritats de la immediata postguerra (afusellaments, repressió, etc.), sembla una broma de mal gust al costat del règim estalinista de la DDR... Potser siga aquesta una constatació molt amarga, però és com si els pobles que saben organitzar-se excessivament bé com a societats civils, apliquessin després tota la seva saviesa a la gestió del Mal Absolut. Mentre que els pobles que fem les coses arreu, de qualsevol manera, i amb un alt grau de desoganització som també més incapaços de crear un estat estrictament policial -és a dir, una societat policial on els agents són els mateixos veïns, etc. ...-. Ja sé que la conclusió està presa pels cabells i és massa mecanicista, a més de plena de matisos i excepcions..., però... m'inquieta -i tant més com més admire determinats aspectes de la cultura, lato sensu, germànica... I si un règim, a més, és de llarga durada -com ara el franquisme-, una vegada abandona la fase més salvatge -de nou, tot termes relatius- encara es fa més complicat de jutjar. I, de nou, ací tornem a on de primer estàvem: la visió que en puguin tenir els mateixos ciutadans implicats... Buf...! Tot plegat em supera, realment...\nJo, ja m'ho disculpareu, sóc de l'opinió que és preferible equivocar-se pel cantó del rebuig més que no pas per la via de les matisacions i les casuístiques rabíniques ("el castrisme actual és millor que la DDR dels cinquanta però pitjor que la Polònia dels setanta", "la Romania de Ceauşescu és millor que l'Alemanya dels quaranta però pitjor que la DDR dels vuitanta", et sic de caeteris...). Ho trobe fastigós, perdoneu. Els àcrates ja ho tenim, això, solem tirar pel dret i anar a les simplificacions: l'opressió criminal, i més encara si ve de l'estat, és repugnant, punto pelota. No em desvetlla cap simpatia el règim cubà, ni la "divertida" PRL, ni el franquisme del desarrollismo (del qual emigraren els meus pares, per cert), ni... I les justificacions que algunes persones fan d'aquests règims em provoquen una insuportable reacció al·lèrgica. És que jo sóc així, potser és un error, o potser no. Si tenim la llengua fàcil per a criticar l'Imperi Americà (i crec que així ha de ser), amb molta més raó hauríem de rebutjar els feixismes diversos, d'esquerres o de dretes. O tots fills de Déu o tots fills de puta, diuen en el meu poble.\nJo tampoc no propose perdre's en un laberint rabínic... Però amb respostes immediates i viscerals ens quedem a les fosques davant moltes de les preguntes que plantejava en la meva intervenció. Interrogants que, d'altra banda, em superen, ho reconec, i llavors em limito a mantenir la meua condemna i punt. Ara, analitzar els excrements, pot ser una bona manera de descobrir la malaltia. El que passa és que llavors, és fàcil que tot o quasi tot acabe semblant-nos més o menys excrementici. Arribaríem a una situació en què quasi només el nombre de morts seria un termòmetre fiable... La cosa em sembla espantosa. I aquesta constatació és un dels combustibles més immediats de la meua malfiança davant el món... En fi...\nCertament, hi estic d'acord.\nEl penúltim comentari de l’Exemplator planteja el dubte per excel•lència, mai no resolt, sobre la culpa alemanya: “és com si els pobles que saben organitzar-se excessivament bé com a societats civils, apliquessin després tota la seva saviesa a la gestió del Mal Absolut”. Doncs sí, he donat voltes sovint a aquest pensament, amb més raó perquè ja fa vui anys i mig que, amb intermitències de tant en tant, visc a Alemanya. Quina llavor hi ha en aquest país –per aquests assumptes, quasi equiparable amb Àustria– que fes possible el nazisme de fa setanta anys? Un dels personatges inel•ludibles de la vida diària alemanya és el Spießbürger, abreviat Spießer. Són aquells individus que millor encaixen amb el tòpic germànic per a consum de la gent meridional: perepunyetes, addictes a tota mena de regles socials i a una concepció intransigent de l’ordre i la seguretat, són aquells tipus capaços de fer-te un escolt per haver deixat la bicicleta allà on no toca o, dins un avió poc després de l’aterratge, per haver-te descordat el cinturó contravenint les instruccions del comandant. Gent curiosa, que un home del Sud no pot deixar d’observar amb absoluta perplexitat. Probablement els mateixos que solen esperar quaranta segons que s’encengui el verd del semàfor, quan és evident que dos-cents metres a voltant no es mou ni una ànima. Bé, tal vegada són exemples fútils. O no, ja que l’organització excessiva de la societat civil, com deia l’Exemplator, va degenerar en el passat en aquella terrible història (per alguns el cuento de nunca acabar).\n(Per cert, i tot acceptant que les societats massa rígides poden acabar sortint perillosament de mare: per què ens costa tant imaginar, per exemple, un feixisme escandinau?)\nEn fi, aquesta matinada me’n vaig a passar una setmana a Riga. Suposo que tindré ocasió de tornar al Museu de l’Ocupació de Letònia 1940-1991, un lloc que convida a reflexionar in situ sobre totes aquestes històries, per desgràcia verídiques i enquistades en la memòria de molta gent. A banda de la força simbòlica que segueixen tenint per a tota mena de règims, no necessàriament dictatorials.\nPer cert, ara veig a la tele el xou d'Hugo Chávez (otro que tal anda) i els seus incondicionals, tots disfressats de vermell cirera com un sol home. Potser el primer despropòsit és que vulguem aplicar el nostre criteri a les coses d'Hispanoamèrica, en lloc d'acceptar que totes aquelles democràcies sospitoses i dictadures tolerades conformen un planeta a part que, amèn, no és el nostre.\n(Veig que les paraules que havia escrit en cursiva apareixen en rodona; però vaja, no es perd gran cosa.)\nCrec que no es tracta que ens costi d'imaginar un feixime escandinau, sinó que, en parlar de nazisme, el pes de la història cau sobre Alemanya. I, a més, amb la reincidència immediatament posterior que va significar l'estalinisme de la DDR. Tot això é smolt cridaner i fa pensar molt. certament.\nDe tota manera, ja deia jo, en plantejar el tema, que el meu comentari podia fomentar un mecanicisme una mica absurd. Al cap i a la fi, els russos tampoc no ho van fer molt malament... De nou ací entrem en les comparacions tan repugnants com inevitables. Si Stalin sembla una malabèstia sense aturador, Hitler i els seus semblen una colla de monstres força més refinats, capaços de convertir l'extermini en una funció més -diguem-ne- de la seguretat social, i articulada amb una precisió industrial... La diferència qualitativa és remarcable, com també hi ha diferència entre els objectius del crim... Però el crim realitzat no perd un pèl de força ni d'execrabilitat, fet per uns o per altres.\nDiscrepe, Exemplator. Com Todorov, sóc de l'opinió que els crims, massacres, exterminis i opressions comesos en nom d'un ideal d'alliberament i de fraternitat són qualitativament molt pitjors, molt més greus, que els que es fan --per entendre'ns-- en nom del Mal (en nom del Dimoni o, més exactament, en nom de l'opressió mateixa). És el mateix distinguo que fas tu mateix quan es tracta del terrorisme "a seques" i el terrorisme "d'estat". La diferència entre la moralitat i la realitat és molt més gran quan l'assassinat es fa en nom del contrari de l'assassinat, més que no si es fa amb explicacions monstruoses i criminals.\nA més, crec que en el tema de l'ordre en la societat civil us deixeu portar per una imatge massa tòpica i esquemàtica dels Völker. Tal com tu mateix admets de manera explícita, això ens emmena a un mecanicisme absurd. No és cert que ací siguem una gent caòtica i, com diem en col·loquial, una gent "arreu"; el que passa és que només som organitzats i sistemàtics per a determinades coses (les festes, per exemple). Això ho han estudiat els antropòlegs. Els nòrdics, tan endreçats ells, van ser poc o gens permeables durant els anys quaranta a la industrialització de la mort. Els russos, que tenen tanta fama d'arrauxats i caòtics, van ser "nazísticament" ordenadíssims, com un mecanisme de rellotgeria suïssa, quan es tractava de perseguir, castigar psicològicament i liquidar físicament la dissidència. Vull dir: per aquest camí no sé jo si traurem grans fruits.\nAra bé, la idea sí que té un fons de veritat, que jo resumiria de la manera següent: l'ordre civil, com totes les virtuts, és una qualitat dialèctica. Amb facilitat es pot convertir en un tret nefast, perquè com totes les coses importants d'aquesta vida és profundament ambivalent, ambigua. Per això les apologies entusiastes de les virtuts comunitàries (el comunitarisme del Jordúnida i els seus mentors, per exemple) em causa una repugnància instintiva, automàtica. L'ordre civil, la capacitat d'una societat d'articular-se ordenadament i de respectar amb seriositat les seues pròpies normes, pot fer que un país siga molt suportable i civilitzat (Alemanya, Holanda, els nòrdics) o pot fer que una societat siga totalitària i criminal. Tot està en funció de quines idees conformen el consens tàcit en cada societat, allò que Gramsci anomenava "hegemonia ideològica". De tota manera, l'experiència històrica sembla demostrar que, quan es tracta d'oprimir, vigilar i castigar, totes les societats saben fer-s'ho molt bé per a ser sistemàtiques...\nNomés un petit comentari d'actualitat per a recordar uns amiguets que ens havíem deixat fora de la paella...: Avui seuen davant un tribunal cinc membres del govern de Pol Pot... El senyor Pol Pot i els seus, la colla dels Khmers Rojos, passen per haver batut tot els rècords en matèria de genocidi -proporcionalment parlant: a escala de territori i temps...-.\nCert, cert, Exemplum, molt pertinent això que dius. Els khmers rojos, tal com sabeu, professaven una ideologia fogosament maoista, i de fet van imitar de manera hiperbòlica el Gran Salt Endavant del seu mentor xinès. El resultat bé que el coneixem -- recorde, i no se m'oblidarà mai, les primeres vegades que vaig veure a la televisió aquells "tetris" de calaveres humanes, perfectament alineades formant impecables parets d'ossos... Total, uns quants milions de morts en nom de la salvació de la classe treballadora. Per cert, que aquests, formats generalment a les universitats d'Occident, perseguien sistemàticament tot el que fos "intel·lectual" (pitjor que els nazis, de fet, perquè els nazis almenys promocionaven la intel·lectualitat que els donava suport, mentre que els khmers rojos eliminaren de soca-rel el sistema d'educació i el substituiren pel de "formació política"), i qualsevol signe de civilització, en nom d'un retorn rousseaunià (sí, el mateix Rousseau dels comunitaristes...) a la vida rural i preindustrial... En fi, un malson horrible. I talle, perquè ja començava jo a fer distinguos... i aquests, en concret, especialment, no mereixen aquest esforç.\nJa sé que tots tenim les nostres fílies i fòbies, que disculpem i ataquem segons amors explícits o temors no confessats, que tots els "països" o "nacions" són complexos i no es deixen reduir a rotunds judicis morals, però... la història del llibre d'Orlando Figes sobre la repressió estalinista, "censurat" a la Rússia putiniana, em sembla brutal, veritablement brutal... feu les comparacions i supòsits que siguen del cas ("Què passaria a Alemanya si...? "Què passaria a Espanya si...?") i traieu les vostres pròpies conclusions...\nGuillelme! Precisament havia entrat ací just per a posar el mateix vincle que tu! Efectivament, la història és brutal. No conec aquest llibre, però intentaré comprar-me'l quan podré. Del Figes conec la història de la revolució soviètica -llegida a trossos- i m'encanta.És un dels millors especialistes actuals sobre el tema.Ara, el Putin, e què us diré? Ja és prou que fos el màxim responsable del KGB... En fi, la trista evolució de l'antiga URSS prestroikitzada a l'actual Rússia mereixeria un fil propi. I a mi, a més, em faltaria bona cosa d'informació.\nSobre la Rússia recent hi ha un article magnífic del gran Perry Anderson en el número 25 de L'Espill, de fa un parell d'anys. A veure si demà tinc una estona i us l'escannege. A mi, em va semblar extraordinari, i crec que als coneixedors (sobretot el Sebastianus) us agradarà.\nAcí teniu l'article de Perry Anderson (insistesc/insisteixo: magnífic, impressionant) sobre la "democràcia administrada" de la Rússia recent. Us recomane que en feu una lectura lent, assaborint els arguments. "Impagappla".\nei t'ho publico al meu blog.


eduard.cat: Bengaluru, Bengaluru\nJa escric des de Bangalore. Aquesta ciutat de 7 milions d'habitants m'ha rebut com sempre: amb xafogor, molta pols a l'aire, embotellaments i una forta olor a dièsel; és a dir, amb una bofetada d'aquestes de "Benvingut a l'Índia". Les impressions me les guardo per un altre moment perquè ara no tinc gaire temps.\nUs deixo, això sí, amb un sonet que vaig escriure sobre Bangalore i que pertanyia al recull de poemes Ciutat minúscula - Ciutat majúscula. Brigade Road\nGernacions desocupades transitenBrigade Road els dissabtes al capvespre.Artèria d’aparadors on habitenmaniquís, luxe, i malalts de lepra.\nModernitats líquides regalimenobsequiant als incauts amb gat per llebre,mentre altres al cinema oblidenals nens que carrer avall dormen amb febre.\nOn queda l’Índia sagrada dels Vedes?Encara conversen Krishna i Arjuna?Qüestions que esgarrinxen somnis de sedes.\nCerco una veritat, tan sols una,però només escolto falses trompetes.Subtils besllums, però veritats, ninguna.\nm'ha agradat molt el que has escrit. Cuida't . petons de part de tots.\n3 d’agost de 2011 a les 20:50\nSort amb el retorn a l'India i la seva realitat que com bé dius dista molt de ser el que deien els vedes.Salut i bon viatge.\n3 d’agost de 2011 a les 22:33\nBona estada a l'India.Quan et trobis amb el Ricard fes-li una abraçada de part nostre.\n3 d’agost de 2011 a les 23:19\nAra record que amb aquests poemes em vaig enterar del que era un haiku ...Que gaudeixis del teu recorregut per l'Índia. I nosaltres també (no tant com tu :( ) amb les impressions que ens aniràs traslladant ...Salut i bon viatge!\n3 d’agost de 2011 a les 23:38


Nova vida a Ogassa - latira\nlatira / Comarca / Història i país / Nova vida a Ogassa\nSembla que darrerament moltes famílies de grans ciutats migren tot cercant entorns més petits, situats prop d’entorns naturals que els brindin més tranquil·litat i calma. Doncs bé, en aquesta ocasió us parlarem del cas de la família de la Roser Serres Martínez, que cap als anys setanta —concretament els anys 1966-67— i seguint aquesta mateixa tendència actual, va deixar la seva vida en una gran comunitat per a iniciar una nova etapa en el medi rural.\nRoser Serres, actual veïna de Ripoll, va néixer l’any 1959 a la Pobla de Lillet (el Berguedà), tot i que amb la seva família van anar a viure a Manlleu (Osona) on hi va passar la seva primera infantesa. Ella va ser la cinquena filla d’una gran família de 9 germans: en Manel, la Maria Rosa, en Josep, en Pere, en Francesc, les bessones Glòria i Paulina, en Silvi i ella mateixa. El pare de la família, en Llorenç; la mare, la Maria; el seu gos Panxo i els seus dos gats.\nExplica que un bon dia son pare els va dir que tota la família marxaria de Manlleu per a anar a viure a Ogassa. En aquells temps Ogassa era un indret desconegut per a la Roser, com de ben segur que per la majoria d’habitants d’aquesta ciutat osonenca. Ni ella ni els seus germans no s’imaginaven pas quin era aquest nou destí que son pare els oferia.\nLa Roser amb els seus germans.\nAixí doncs, un bon dia van arribar amb el taxi d’Ogassa fins al mateix lloc. El taxi els va deixar a baix al Juncà i tota la família va emprendre una caminada força llarga muntanya amunt. Durant el camí no sobraren qüestions de l’estil pare, on ens portes a viure?, però finalment van arribar a la casa del Miquelet: una casa de pagès que va sorprendre a la família habituada a viure en un pis a Manlleu amb totes les comoditats de l’època. En aquesta nova llar no hi havia ni lavabo ni llum i això suposava un nou repte per a la família, no obstant la Roser explica amb alegria que almenys sí que els arribava l’aigua.\nLa Roser recorda que la primera nit la van passar com van poder amb matalassos al terra, ja que encara havien de preparar les cambres. Tot i així, i ja en aquesta primera vetllada, els va donar la benvinguda el so d’un ocellot que no va deixar indiferents els més menuts de la família. Allà van conèixer el cant de la busaroca.\nUn dels millors records que té de l’època a Can Miquelet és la vida amb els seus veïns de la casa del costat anomenada de Mitjavila. Allí hi vivia un matrimoni sense fills, la Marcelina i en Josep, que estaven molt feliços de l’alegria que tots els germans Serres els portaven. Realment feien molta vida junts.\nA la foto la Marcelina, en Josep, la Roser i en Francesc al voltant d’un paller.\nUn altre record que guarda és de quan baixaven fins a Ogassa per anar a escola. Conta que hi havia força tros i que hi acostumaven a anar sols, tot i que a vegades compartien una part del camí amb els del Juncà. En alguna ocasió, fins i tot tot passant per davant de la font de la Dou sentien la guilla i corrien cames ajudeu-me. També recorda que quan passaven pel davant del cementiri es donaven la mà amb el seu germà i es posaven a córrer.\nSegur que tots els de mitjana edat sabreu que en aquella època ens deien que calia vigilar perquè que corria l’home del sac. Si no fèiem el que tocava se’ns emportaria. Doncs bé, la Roser també va viure amb aquesta por i un bon dia ella i el seu germà van veure un home per allà prop i es van amagar rere una mata pensant-se que era el misteriós home del sac. Tot i així, i després d’una estona de patiment van poder confirmar que l’home del sac no els havia pas vingut a visitar, sinó que aquest no era altre que el seu oncle.\nLa primera comunió de la Roser.\nUna altra anècdota de la seva estada a pagès va ser el dia del casament de la seva germana gran, que es va casar a Ogassa. Aquell dia, el pare va engalanar el tractor i va omplir el remolc amb bales de palla fent així uns seients confortables. A continuació, va baixar tota la família —núvia inclosa— fins a l’església d’Ogassa per a celebrar la cerimònia. L’arribada dalt del tractor va ser molt bonica alhora que divertida per a tota la família.\nLa Roser explica que a ella li encantava la vida amb els animals. Sempre estava disposada a ajudar, ja fos a pasturar els xais, a lligar o a donar menjar als bous. Tots els animals li agradaven i de fet encara avui dia li apassionen.\nNo sabem si d’aquí uns anys els més menuts de les famílies que ara deixen les ciutats per a anar a viure en un entorn rural també explicaran els seus records plens de canvis i s’alegraran d’haver pogut viure aquesta nova realitat, però el que sí que és segur és que la Roser, que va viure des dels 7 fins als 13 anys a Can Miquelet amb la seva família —ja que després ja van venir a viure a Ripoll— recorda aquests 5-6 anys com una etapa molt feliç al costat de la natura i dels animals. Encara avui dia li agrada anar a passejar per la zona i veure la casa del Miquelet de la qual tants bons records en guarda.


Tensió i tres identificats en una concentració contra VOX - Diari de Sabadell\nTensió i tres identificats en una concentració contra VOX\nEl moment de l'identificació d'una de les noies manifestants / VICTÒRIA ROVIRA\nLa plaça Benjamín García ha viscut avui un episodi de tensió durant l’acte de campanya que VOX ha organitzat al barri de Can Rull. Poc més d’una desena de persones han assistit a la plaça per protestar contra la campanya del partit ultradretà, que titllen de “feixista i antidemocràtic“. Amb lemes com “España mañana será republicana” i “fora feixistes dels nostres barris”, els presents han mostrat el seu rebuig a la formació.\nL’acte informatiu convocat per VOX comptava amb una quinzena de persones, que han rebut el candidat per Barcelona al Congrés, Ignacio Garriga, entre aplaudiments i crits nacionalistes.\nS’han viscut certs moments tensos amb provocacions i insults creuats tot i que els manifestants han respectat en tot moment les consignes dels Mossos d’Esquadra –aproximadament una vintena d’agents protegien la carpa–. Els antifeixistes criticaven que aquesta formació política “promogui polítiques antifeministes, xenòfobes ultradretanes i que atempten directament contra els drets humans i la legalitat”.\nAlguns manifestants amb pancartes / V.R.\nEntre crits de “viva España” i “yo soy español, español, español“, els components de VOX han cantat també “fora feixistes dels nostres barris”, assenyalant directament els participants de la concentració.\nMés tensió i provocacions creuades mentre VOX recull la seva carpa informativa pic.twitter.com/pAoLjdstRT\n— Diari de Sabadell (@DiariDeSabadell) April 15, 2019\nEn acabar l’acte de campanya programat, els Mossos han identificat tres joves al·legant que eren els “organitzadors” de la concentració per la que no s’havia demanat permís. “Tot això ha sorgit de forma espontània i la crida s’ha fet mitjançant Twitter i altres xarxes socials”, ha explicat una de les noies a D.S. “Tenim tot el dret a ser aquí. Si identifiquen a un de nosaltres, tots donarem la cara”, exposa una altra jove.\nEls agents han assegurat als joves identificats que no interposaran una denúncia, tot i que el partit ultradretà podria fer-ho al·legant “un boicot en campanya electoral”. És per això que “protocol·làriament” els Mossos havien d’identificar alguns dels manifestants.\nTemes:antifeixistes, concentració, Eleccions Municipals 2019, Vox


El seu nomenament com a coordinador de la infraestructura es produirà abans que finalitze el mes.\nEl substitut de Boira en la Conselleria serà una decisió de Compromís pel "mestissatge".\nJosep Vicent Boira, nou comissionat del Corredor Mediterrani DELEGACIÓN DEL GOBIERNO\nL'actual secretari autonòmic de Vivendes, Obres Públiques i Vertebració del Territori, Josep Vicent Boira, serà nomenat nou comissionat de desenvolupament del Corredor Mediterrani, nomenament que es produirà abans que finalitze el mes, aproximadament, en substitució de Juan Barios, que actualment exercia les funcions de coordinador d'aquesta infraestructura.\nAixí ho ha anunciat el delegat del Govern central a la Comunitat Valenciana, Juan Carlos Fulgencio, als mitjans de comunicació en una compareixença al costat del president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, la consellera d'Obres Públiques, Vivenda i Vertebració del Territori, María José Salvador i el propi Boira.\nEl president ha assenyalat que el substitut de Boira en la Conselleria serà una decisió de Compromís pel "mestissatge" que hi ha en els diferents departaments del Consell i ha afirmat que estaran "encantats" amb la proposta de la coalició.\nBoira (València, 1963), és catedràtic de Geografia Humana en la Universitat de València i professor en el departament de Geografia. Premi Extraordinari de Llicenciatura en 1986 i Premi Extraordinari de Doctorat en 1992, ha ampliat estudis universitaris italianes i ha sigut professor visitant en la Universitat de Miami.\nAutor de diferents llibres relacionats amb la realitat urbana de la ciutat de València, ha col·laborat amb la Cambra de comerç de València i l'Associació Valenciana d'Empresaris (AVE). A més compta amb treballs relacionats amb el territori i l'economia valenciana i l'eix mediterrani.


octubre 18, 2018 socialistesonda Deja un comentario\nL’Ajuntament d’Onda ha començat l’estudi per a la redacció del projecte del desdoblament de l’avinguda Montanejos que també contempla la canalització de la Rasa Sala i la creació d’una part del carril bici urbà. L’alcalde d’Onda, Ximo Huguet, explica que “aquest estudi que està en fase de redacció per part del departament d’Urbanisme, que dirigeix la regidora Marta Piquer, és molt important per a la localitat, ja que va a permetre millorar la circulació en la zona, així com facilitar el desplaçament sostenible en mitjans com la bicicleta. A més, l’actuació a la Rasa Sala va a permetre evitar futurs problemes amb les pluges torrencials que es puguen originar en aquesta zona i millorar la canalització de les aigües pluvials”.\nL’alcalde ha destacat que “el desdoblament de l’avinguda Montanejos i les actuacions relacionades amb açò van a estar subvencionats amb els Fons Feder de la Unió Europea gràcies a l’Estratègia de Desenvolupament Urbà Sostenible i Integrada (EDUSI) que desenvolupem al principi de la legislatura i que va a suposar una inversió de 5 milions d’euros en la transformació d’Onda. Estem molt satisfets perquè vam demostrar que amb aquestes inversions tenim una altra forma de fer Europa i una altra forma de fer Onda, més sostenible i innovadora i sempre amb la vista posada a millorar la qualitat de vida de la ciutadania”.\nEls primers passos per a la redacció d’aquest projecte, que després es licitarà per a l’adjudicació de les obres, han sigut dur a terme l’estudi de la zona gràcies al georradar que ha identificat les canalitzacions que es milloraran amb la canalització de la rasa. Així mateix, quant al carril bici urbà, que és un altre dels projectes que es desenvoluparan gràcies als fons europeus, la idea és que estiga comunicat amb el qual ja existeix a l’avinguda Serra d’Espadà perquè facilite el transport amb bicicleta per dins d’Onda. L’alcalde conclou dient que “són projectes de gran importància en la localitat i que van a anar a poc a poc canviant a millor la fisonomia de la nostra ciutat perquè el dia a dia dels onders siga cada vegada millor”.


Joies de Plata de llei de ciclisme per home i per dona\nJoies de Plata de llei o titani de temàtica ciclisme\nBraçalet ciclista de plata amb macramé lila\nBraçalet ciclista de plata amb macramé lila, el tamany de la bicicleta es de 16 mm. de llargada per 14 mm. d'alçada amb el ciclista inclòs.\nBraçalet cadena de bicicleta de plata amb macrame daurat, el tamany de la malla de cadena de bicicleta es de 14 mm. de llargada per 5 mm. d'alçada.\nBraçalet cadena de bicicleta de plata amb macrame blau clar, el tamany de la malla de cadena de bicicleta es de 14 mm. de llargada per 5 mm. d'alçada.\nBraçalet bicicleta carretera de plata de llei amb macrame negre, el tamany de la bicicleta es de 25 mm. de llargada per 18 mm. d'alçada amb un gruix de 2,7 mm. d'amplada per lo que la fa molt resistent alhora de practicar el teu esport preferit


De passeig amb la Creativitat i la Innovació - Invenies\nInici/Actualitat, Innovació Social/De passeig amb la Creativitat i la Innovació\nIn en Deixar un món millor\nPerquè la creativitat i la innovació esclatin…, necessiten trobar moments de reflexió. Així va començar la seva participació en Josep M. Caselles, el passat 12 de novembre, deixant clar que, cada Jornada Experiències Invenies busca ser un espai de trobada periòdica, amb persones que estan al capdavant de projectes socials, d’iniciatives destacables i d’organitzacions que volen anar més enllà de la seva realitat… Un espai de reunió, de conversa, de reflexió i d’inspiració per alimentar aquells embrions que, sovint, neixen dins nostre.\nQuina és la meva implicació en deixar un món millor?\nAmb aquesta punyent pregunta, continuava el Director General d’Invenies, animant-nos a la participació per explorar la pròpia realitat pensant en millora i creixement en el propi entorn d’actuació. No en va, la jornada duia per títol: IN en deixar un món millor.\nL’objectiu d’una Jornada Experiencies Invenies\nAbans de donar pas als convidats i fent honor a l’objectiu d’aquesta jornada, en Xavier Bretones – Director de Comunicació-, va destacar que la principal novetat de la web, recentment estrenada, és la inclusió de projectes reals, duts a terme fins ara per Invenies, a tall d’experiència i esperant que siguin prou il·lustradors, per no dubtar a plantejar-nos si en algun àmbit, la nostra organització, és susceptible de canvi. Alhora la web tracta de ser més entenedora alhora d’explicar: les línies de servei i els àmbits d’actuació; presentar tot l’equip de consultors o col·laboradors; i per últim, destacar el paper que tenen els posts amb contingut de coneixements, escrits per les persones que hi treballen.\nDiversos com diversa és la realitat\nSí, així eren els tres projectes escollits per la jornada del passat dia 12, diversos, com diversa és la societat que ens envolta:\n– El primer: la història, versalitat i actual situació d’una Cooperativa com l’Olivera, nascuda al 1974 i en l’actualitat un projecte econòmic ja consolidat, que va recuperar l’activitat agrícola a la zona de Vallbona de les Monges. En Carles d’Ahumada en va ser un dels promotors i encara continua com a director. Avui en dia L’Olivera se la coneix pels seus vins i olis, però no va ser fins el 1989 que es va portar el primer vi al mercat. Des de llavors la producció i la qualitat no ha parat de créixer i millorar, fet que els ha permès estar molt ben posicionats com a celler productor, competint de tu a tu amb altres cellers. Alhora que ha estat capaç d’obrir nous projectes socials i de recuperació de l’activitat agrària, com és el de Can Calopa a Barcelona a la serra de Collserola, i a gestionar i produir vi de vinyes de l’Ajuntament de Sabadell.\n– El segon: el recent naixement d’una experiència d’emprenedoria social que s’atreveix a proposar que ha d’haver una major comunicació, entre els agents de finançament per donar respostes a les moltes demandes i necessitats existents en les entitats del Tercer Sector. La comunicació ha de permetre trobar solucions d’accés al crèdit o a formes alternatives de finançament superant les demandes de garanties i generant la confiança necessària.\n– I el tercer: la superació de les dificultats i disfuncions que patia l’equip de professionals de l’àrea de Serveis Socials de l’Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat. Tot un repte organitzatiu agreujat per les ràtios que apunta la nova llei que regula les administracions locals, i unit a l’augment de la demanda de dits serveis – com a conseqüència de la crisi econòmica que travessem-, amb la necessitat de contractar més personal per reforçar l’equip. Els treballs, resumidament, van concloure amb la intervenció d’Invenies en tres etapes: la primera, de diagnòstic de la situació, consensuat amb l’equip, per impulsar un procés de canvi; la segona on es va definir el model d’intervenció, consistent en introduir la gestió per processos; i la tercera, de definició del model de servei amb la implantació del procés.\nDes d’aquestes línees aprofitem per agrair, de nou, a la Dolors Llonch, directora de Can Calopa i membre del Consell rector de la Cooperativa L’Olivera; a l’Eduard Clariana, fundador RealFunding, a la Mireia Vilanova, Directora de l’àrea de Drets de Ciutadania i Polítiques Socials de l’Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat i en Joaquim Sabater Director de Polítiques Socials d’Invenies, a que amb les seves propostes i experiències, provoquessin la nostra creativitat i la nostra innovació social a anar més enllà, implicant-nos en deixar un món millor… mentre preníem un cafè.


Responsabilitat Global: El teu dia, pot ser un 'Shay day'\nReprodueixo el missatge rebut per correu electrònic\nEn un sopar de recaptació de fons per a una escola que atén a nens amb\ndiscapacitats d'aprenentatge, el pare d'un dels estudiants va\npronunciar un discurs que mai serà oblidat per tots els que van\nassistir. Després d'exalçar l'escola i el seu dedicat personal, va fer\n'Quan no és interferida per les influències externes, tot el que fa la\nNatura , es fa amb perfecció. Tanmateix, el meu fill, Shay, no pot\naprendre coses que els altres nens fan. Ell no pot comprendre les\ncoses com altres nens ho fan. On és l'ordre natural de les coses al\nEl pare va continuar. 'Crec que quan un nen com en Shay, que era\nmental i físicament discapacitat, entra en el món, apareix una\noportunitat de sentir la veritable naturalesa humana , i es veu en la\nforma en què altres persones tracten a aquest nen'.\nEn Shay i jo acabàvem de passar per un parc on alguns nens, en Shay ho\nsabia, estaven jugant a beisbol. En Shay va preguntar, 'Creus que em\ndeixaran jugar? Jo sabia que la majoria dels nois no volen a algú com\nen Shay en el seu equip, però com a pare també vaig pensar que si al\nmeu fill se'l permetés jugar, això li donaria un molt necessari sentit\nde pertinença, i una certa confiança de ser acceptat pels altres tot i\nles seves mancances.\nEm vaig acostar a un dels nens en el camp i li vaig preguntar (no\nesperant treure'n gaire) si en Shay podria jugar. El nen va mirar al\nseu voltant per orientar-se i va dir: 'Estem perdent per sis carreres\ni el joc es troba en la vuitena entrada. Crec que pot estar en el\nnostre equip i provarem de posar-lo en el bat a la novena entrada '.\nShay es va moure cap al banc de l'equip i, amb un gran somriure, es\nposà una camisa de l'equip. Jo mirava amb una petita llàgrima als ulls\ni amb la calor en el meu cor. Els nens s'adonaren de la meva alegria\nde veure el meu fill acceptat. Al final de la vuitena entrada, l'equip\nde Shay va anotar unes carreres, però encara anava darrere per tres.\nAl principi de la novena entrada, Shay es va posar un guant i va jugar\nal camp dret. Encara que cap cop va anar pel seu costat, se'l veia\nextasiat només pel fet de estar en el joc i en el camp, amb un\nsomriure d'orella a orella quan jo el saludava des de les grades.\nAra, amb dos fores i les bases carregades, la possible cursa\nguanyadora era a base, i en Shay era el següent en el bat.\nEn aquesta conjuntura, deixarien que Shay colpegés regalant així la\nseva oportunitat de guanyar el joc? Sorprenentment, donaren el bat al\nShay. Tothom sabia que era impossible que colpegés, perquè Shay tan\nsols no sabia com sostenir el bat correctament, i molt menys connectar\namb la pilota.\nTanmateix, així com Shay s'anava acostant a la base, el llançador,\nreconeixent que l'altre equip posava de banda el guanyar per aquest\nmoment en la vida de Shay, es va moure endavant uns pocs passos per\nllançar la pilota suaument per tal de que Shay pogués almenys fer\nEl llançador va tornar a aproximar-se unes passes endavant per tornar\na tirar la bola suaument cap a Shay.\nEl llançador va recollir la pilota i fàcilment podria haver-la llançat\na la primera base.\nShay hauria estat fora, i això seria el final del joc. En canvi, el\npitcher va llençar la pilota per damunt del cap del primera base, fora\nde l'abast de tots els companys.\nTot el món de les grades i tots dos equips van començar a cridar:\n'Shay, corre a la primera! Corre a la primera! Shay mai en la seva\nvida havia corregut una distància tan llarga, però va arribar a la\nAgafant alè, Shay amb gran dificultat partí cap a la segona, lluitant\nemocionat per arribar a la base.\nEn el moment que Shay es girava cap a la segona base,el jugador de la\ndreta tenia la pilota, era el més petit de tots, que ara tenia la seva\nprimera oportunitat de ser l'heroi del seu equip.\nPodria haver llançat la bola a la segona base per a guanyar, però va\nentendre las intencions del llançador per la qual cosa, també,\nintencionadament va llençar la pilota alta i molt més amunt del cap\ndel jugador de la tercera base.\nShay va córrer cap a la tercera base delirant, al temps que els\ncorredors de davant seu voltaven les bases cap a casa.\nTots estaven cridant, 'Shay, Shay, Shay, all the way Shay' Shay va\narribar a la tercera base, perquè el seu contrincant va córrer a\najudar-lo fent-lo girar en la direcció de la tercera base, i li va\ncridar, 'Corre a la tercera! Shay, Corre a la tercera!\nAixí que en Shay voltà la tercera, els nins d'ambdós equips, i els\nespectadors, tots de peu cridaven: 'Shay, ves a casa! Ves a casa!\nShay va anar a casa, trepitjà el sòl de casa, i va ser aclamat com\nl'heroi que va colpejar el Grand Slam i va guanyar el joc del seu\n'Aquest dia', va dir el pare suaument amb llàgrimes rodant ara pel seu\nrostre, 'els nois d'ambdós equips van contribuir a dur un tros de\nveritable amor i humanitat en aquest món.\nShay no va arribar a viure un altre estiu. Va morir aquest hivern,\nsense oblidar mai que havia estat l'heroi. Em va fer tan feliç, el\nretorn a casa i veure a la seva mare plena de llàgrimes abraçant el\nseu petit heroi del dia!\nTots estem disposats a enviar milers d'acudits a través de l'e-mail\nsense un segon pensament, però quan es tracta d'enviar missatges sobre\nles opcions de vida, la gent dubta.\nEl cru, vulgar, i sovint obscè, passa lliurement pel ciberespai, però\nel debat públic sobre la decència és massa sovint suprimit en les\nnostres escoles i llocs de treball.\nSi estàs pensant en la transmissió d'aquest missatge, és probable que\nestiguis classificant les persones de la llibreta d'adreces que no són\nles «adequades» per rebre aquest tipus de missatge. Bé, la persona que\nt'ho ha enviat considera que tots podem fer una diferència.\nTots tenim milers d'oportunitats cada dia per ajudar a realitzar\nPer tant, moltes interaccions aparentment trivials entre dues persones\nens presenten una elecció:\n¿Potser aprofitarem una espurna d'amor i humanitat, o deixarem passar\naquestes oportunitats , deixant el món una mica més fred en el procés?\nUn home savi va dir una vegada: tota societat és jutjada per com\ntracta als seus menys afortunats d'entre ells.\n2. Fes-lo córrer


Jipsinghuizen Hotels - PREUS AMB ELS DESCOMPTES MÉS GRANS a tots els hotels a Jipsinghuizen\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Hotel de Waalehof és una elecció d'allo\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Hotel de Waalehof és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Jipsinghuizen. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Hotel de Waalehof ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de lloguer de bicicletes. L'ambient de Hotel de Waalehof es reflexa en cada habitació. calefacció, escriptori, despertador, aparell de televisió, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen jardí, esports d'aigua (no motoritzats) estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Hotel de Waalehof.\nImpressions dels viatgers sobre Jipsinghuizen\nDescobreixi els barris de Jipsinghuizen\nAgoda.com ofereix una selecció dels millors hotels a Jipsinghuizen, Països Baixos per a que la seva visita assoleixi les seves expectatives. Oferim una gran gama d'hotels per ajudar-vos a trobar el millor lloc on estar a Jipsinghuizen. Moltes àrees, cada una amb una atmòsfera distinta, esperen ser descobertes a la ciutat. Jipsinghuizen té moltes atraccions per explorar amb un passat fascinant, un present intrigant i un emocionant futur. Hi ha tantes coses per fer, potser vol quedar-se una altra setmana o més per tal d'experienciar-ho tot. No es retrassi i resevi avui per tenir les millors ofertes d'hotel a Jipsinghuizen!\nQuè fer a Jipsinghuizen\nTrobar més allotjaments a Jipsinghuizen\nHotels Jipsinghuizen populars


Una illa plena de llibres (Bloc de la Llibreria L'Illa): de novembre 2008\nPublicat per Llibreria L'Illa a 8:41 5 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPresentació 'Justícia, no venjança', de Joan Corbalán\nDimarts 18 de novembre a les 20 h, presentem el llibre 'Justícia, no venjança', de Joan Corbalán. L'acte serà conduït per Pere Fortuny, membre destacat de l'Associació Pro-Memòria als Immolats per la Llibertat de Catalunya, i fill de Josep Fortuny, darrer alcalde republicà de Mollet, executat el 16 de juliol de 1939. Aquesta obra és precisament un encàrrec fet per aquesta associació.\nEs tracta d'un cens dels executats pel franquisme a Barcelona entre els anys 1939 i el 1952. Corbalán n'ha documentat 1717. La majoria van ser afusellats al Camp de la Bota però també n'hi ha que ho foren a la Model o al fossar del castell de Montjuïc.\nLa major part del llibre són dades estadístiques però hi ha una primera part on analitza a grans trets com es va organitzar la repressió. Hi ha un capítol molt interessant on es recullen testimonis dels familiars d'alguns dels executats.\nTambé inclou el diari de Jaume Riera Coll, un condemnat a mort del Papiol que escriu un diari durant el periode en què està a la Model.\nPublicat per Llibreria L'Illa a 8:29 42 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Joan Corbalán, Justícia, no venjança, presentacions\n'En el cafè de la joventut perduda', Patrick Modiano\n"De les dues entrades del cafè, ella sempre feia servir la més estreta, la que deien la porta de l'ombra. Triava la mateixa taula, al fons de la sala. Els primers temps no parlava amb ningú, després va anar fent coneixença amb els personatges habituals del Condé, gairebé tots de la nostra edat, diguem entre els dinou anys i els vint-i-cinc. De vegades seia a la taula amb ells, però, per regla general, era fidel al seu lloc, allà al fons."\nAixì comença 'En el cafè de la joventut perduda'. L'argument gira entorn de la figura de la Louki, una noia misteriosa que un bon dia apareix al cafè Condé. La seva personalitat enigmàtica captiva a gran part dels parroquians.\nL'obra està dividida en quatre parts amb quatre narradors diferents, un estudiant de l'Escola de Mines, un suposat detectiu contractat pel marit de la Louki per esbrinar-ne la seva desaparició, la mateixa Louki i Roland, el seu darrer amant.\nModiano fa servir sempre un to molt melangiós. Són constants les referències a un París desaparegut sota l'empenta del diner: "Al cap de molts anys, quan els carrers del barri només presentaven aparadors de luxe i una botiga de marroquineria ocupava l'espai del Condé..."\nEn una crítica a l'AVUI, el Màrius Serra es carregava la traducció del Joan Casas perquè utilitzava 'taulell' enlloc de 'barra' i també l'obra per tenir un final previsible. Pel que fa a la traducció és veritat que quan apareix la paraula 'taulell' et despista perquè penses que ens trobem en una botiga, el final tampoc no és d'allò més original, però tant li fa. L'interés de l'obra rau en l'evocació que fa Modiano del París de la rive gauche als seixanta.\nM'ha agradat molt el primer capítol. La descripció del Condé m'ha recordat l'època de La Marieta, el bar de la Marina Duñach situat davant de l'església de Mollet, on anessis a l'hora que fos sempre trobaves una taula on seure i on tots els parroquians vam viure situacions i moments inoblidables\nAl capdevall qui no ha tingut o desitjat mai un Condé o una Louki?\nPublicat per Llibreria L'Illa a 11:02 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: En el cafè de la joventut perduda, Patrick Modiano, recomanem


IB3 | Balanç del coronavirus a Balears: 270 nous casos, 312 curats i cap nou mort\nPortada > societat > Balanç del coronavirus a Balears: 270 nous casos, 312 curats i cap nou mort\nBalanç del coronavirus a Balears: 270 nous casos, 312 curats i cap nou mort\nEls casos positius actius a les Illes s'eleven a 1.467, 42 manco que divendres.\nEl Servei balear d’Epidemiologia, dependent de la Direcció General de Salut Pública i Participació, ha confirmat fins avui 4.555 casos de persones amb SARS-CoV-2 a la comunitat, 270 més que divendres.\nAixí, seguint amb els nous criteris de comptabilització del Ministeri de Sanitat, que exclouen les 105 serologies positives anteriors a l’11 de maig, ha notificat 4.450 casos a les Illes Balears al Centre de Coordinació d’Alertes i Emergències Sanitàries (CCAES). D’aquests casos comunicats, 3.969 corresponen a Mallorca, 138 a Menorca, 317 a Eivissa i 26 a Formentera.\nEn aquests moments hi ha 3 usuaris actius a dues residències de Mallorca. Tots es troben hospitalitzats. També hi ha 65 usuaris aïllats per sospita de contagi a 7 residències.\nPel que fa als professionals hi ha 14 treballadors positius actius a residències de Mallorca i 1 a Eivissa (Can Blai). Així mateix, hi ha 56 aïllats per sospita de contagi.


Joan Ribet és escollit finalment alcaldable de la candidatura Crida Premianenca – Crida Premianenca\nJoan Ribet Foto: G.A..\nRevolta Global abandona la coalició, però la CUP s’hi manté\nEl militant de la CUP, Joan Ribet, va ser escollit dissabte com a cap de llista de la candidatura Crida Premianenca, que aglutina diversos sectors del municipi. Un que no hi serà, però, és Revolta Global, que va afirmar que abandona la formació per la impossibilitat de transcendir més enllà de les seves sigles. A l’acte de dissabte, una quinzena de persones van escollir Ribet, que estarà acompanyat de Marc Forès, que serà el número 2. Ribet, de 25 anys, és llicenciat en ciències polítiques, està vinculat a la coordinadora De Bòlit i a la comissió de festa major i també ha mostrat el seu rebuig a la regeneració de la platja amb el vaixell draga, que va aturar amb una manifestació. “Ens implicarem en tots els temes, encara que superin les competències municipals”, diu Joan Ribet.\nNotícia publicada a El Punt el 29 de març de 2011.\n10 thoughts on “Joan Ribet és escollit finalment alcaldable de la candidatura Crida Premianenca”\n29 de març de 2011 at 22:03\nendavant Joan, tens un gran paper per fer i podras ser un gran politic i ho pots fer millor que el Miquel Buch\n30 de març de 2011 at 20:51\nSort Joan, candidat amb sang nova i l'estelada al vent\n31 de març de 2011 at 9:45\nja en tenim un altre llest! com que ets llicenciat en Polítiques, vols fer-te un lloc a ajuntament com a becari?\n31 de març de 2011 at 13:25\nsempre és millor un bon politic amb formació universitària de l'especialitat politica que no pas un politic ignorant com passa amb els que hi ha ara.\nLa democracia es fa forta amb gent de nivell i el problema que tenim en aquest pais és que molta gent no està preparada i no és un retret però és una cosa que pot ser tinguda a compte.\nJo diria que heu encertat l'alcaldable.\n31 de març de 2011 at 16:33\nJo d'idees properes a l'anarquisme, m'havia sentit atret per projecte, però després d'haver llegit aquest article m'adono que CP no és més que una candidatura més de la CUP, amb un culte al lider propi de l'URRS d'Stalin i no allò que es manifestava en els seus inicis, una veritable llastima.\n31 de març de 2011 at 17:54\nXavi, et copiem un comentari que acabem de deixar en una altra entrada:\n"La Crida Premianenca és un projecte que sobrepassa els límits de les organitzacions inicials que la van impulsar, CUP i RG. Actualment, aquesta candidatura també està formada per gent que no està en cap organització. A més, cal tenir en compte que el programa electoral de la Crida ha estat elaborat gràcies a la col·laboració de moltes persones de diversos àmbits, molts d'ells independents tant de la CUP com de RG.\nPer tant, entenent que la Crida Premianenca és quelcom més ampli que la CUP, no tindria cap sentit que ens presentéssim sota aquestes darreres sigles."\nGràcies pel teu interès. Per qualsevol cosa, no dubtis de contactar de nou amb nosaltres.\n1 d'abril de 2011 at 0:41\ndesconfio molt del que esteu dient\n1 d'abril de 2011 at 13:53\nde totes maneres haurieu de comptar amb Solidaritat Catalana per la Independència que són una opció jove i llançada que pot esgarrapar vots de bon caliu i si amb l'extrema esquerra ja no hi esteu per premià es pot unir molta més veu en un gran punt d'unió independentista\n1 d'abril de 2011 at 13:59\nAviat penjarem el nostre programa electoral i farem pública la llista de persones que donaran la cara per la Crida Premianenca a les eleccions municipals del 22 de maig. El programa seguirà obert a nous canvis. Així, et convidem a que hi donis una ullada quan estigui disponible i ens en facis arribar la teva opinió, propostes, etc.\n1 d'abril de 2011 at 15:28


Desenvolupament de competències comunicatives — Serveis i recursos lingüístics. Idiomes a la UPC — UPC. Universitat Politècnica de Catalunya\nDesenvolupament de competències comunicatives\n≡ Desenvolupament de competències comunicatives\nSou a: Inici / El Servei de Llengües i Terminologia / Objectius estratègics / Desenvolupament de competències comunicatives\n1. Comunicació eficaç\nDonar suport al PDI i als centres en la incorporació de la competència de comunicació eficaç oral i escrita en els graus i facilitar la millora de les habilitats comunicatives dels membres de la UPC.\nOferir recursos perquè el PDI faciliti a l’estudiantat la millora de la competència de comunicació eficaç (CCE) en els graus.\nOferir rúbriques i altres recursos d'avaluació de la CCE en les assignatures.\nDur a terme accions formatives i informatives sobre la incorporació i l’avaluació de la CCE.\nOferir formació i recursos per millorar objectius comunicatius específics del PDI: redacció d'informes, ressenyes, articles, parlar en públic, argumentar, etc.\nDissenyar accions formatives complementàries sobre comunicació eficaç per a l’estudiantat.\nDissenyar accions formatives i recursos per al desenvolupament de la competència de comunicació intercultural.\nFacilitar recursos per a la millora de les habilitats de comunicació als membres de la UPC.\n• % d'assignatures en què es treballa la competència de comunicació eficaç que utilitza recursos facilitats per l’SLT.\n• % de PDI que treballa la competència que participa en activitats formatives.\n• N assignatures\n• N PDI\n• N descàrregues/accessos a recursos\n• N accions formatives/informatives\n2. Aprenentatge d'idiomes\nFacilitar l'aprenentatge d'idiomes, especialment de l'anglès, i el diagnòstic i l'acreditació de coneixements dels membres de la UPC.\nFixar nivells de competència o perfils lingüístics dels diferents col·lectius, seguint acords institucionals.\nPosar a l’abast de l'usuari eines i informes de diagnosi sobre coneixements d’idiomes, actituds i usos lingüístics dels membres de la UPC.\nFacilitar mecanismes d’acreditació de coneixements d’idiomes dels membres de la UPC.\nFer el seguiment dels nivells de competència en terceres llengües del PDI i el PAS, com a indicador lingüístic vinculat al finançament variable de les universitats.\nAmpliar l’oferta de formació d’anglès disponible fora del currículum acadèmic, especialment amb aprenentatge semipresencial, virtual tutorat i autoaprenentatge.\nAmpliar l’oferta de formació d’espanyol disponible, especialment amb cursos virtuals.\nOrganitzar activitats per practicar idiomes que alhora fomentin la relació entre persones de diferents països i cultures.\nMillorar la informació disponible sobre l’oferta de formació, recursos i ajuts a l’aprenentatge d’idiomes disponibles a la UPC.\nFer el seguiment de proveïdors i de convenis amb entitats, que permetin mantenir o millorar la prestació del servei.\n• % de PDI amb el nivell d'anglès.\n• % de PAS amb el nivell d'anglès.\n• % d'estudiantat amb el nivell d'anglès o tercera llengua, d'acord amb la normativa acadèmica.\n• N recursos/accions\n• N usuaris/participants\n• N accessos web\n3. Formació i acreditació de català\nPosar a l'abast del PDI i el PAS els mitjans necessaris perquè assoleixi i acrediti el nivell de català requerit per al lloc de treball i per dur a terme la seva activitat.\nPosar a disposició dels membres de la UPC una oferta completa de cursos de català adaptada als nivells del Marc de referència per a les llengües del Consell d’Europa i al model pedagògic per a l’aprenentatge d’idiomes: enfocament comunicatiu, aprenentatge autònom, virtualitat, etc.\nAmpliar l’oferta de formació orientada a l’assoliment del nivell de competència en català del PDI, segons els acords institucionals.\nFacilitar la formació i, especialment, els sistemes d’avaluació requerits per a l’acreditació oficial de coneixements del PAS.\nFer el seguiment dels nivells de competència en llengua catalana del PDI i el PAS, com a indicador lingüístic vinculat al finançament variable de les universitats.\nMillorar l’oferta de proves interuniversitàries per a l’acreditació oficial de coneixements de català (en col·laboració amb la Comissió Interuniversitària de Formació en Llengua Catalana, CIFOLC).\nFacilitar la formació en nivells superiors i en el desenvolupament d’habilitats lingüístiques, de comunicació eficaç i de comunicació intercultural, a partir del nivell de suficiència consolidat.\n• % de PAS amb acreditació oficial de coneixements de català.\n• % de PDI amb acreditació oficial de coneixements de català.\n• % de programes adaptats als nivells MECR i al model pedagògic.\nICE, SDP, Comissió Interuniversitària de Formació en Llengua Catalana (CIFOLC)\n4. Acollida lingüística i cultural de l'estudiantat internacional\nEstendre l'acollida lingüística i cultural a tot l'estudiantat internacional dels diferents centres i campus i al professorat i PAS visitants.\nConsolidar l’acollida lingüística i cultural (L&C) com a programa institucional, previst en el Pla de política internacional, a partir de l’articulació transversal i de la col·laboració entre unitats.\nDissenyar i implementar formats d’acollida L&C adaptats a les necessitats dels diferents centres i campus.\nDissenyar nous formats de cursos de català adaptats a les necessitats específiques de l’estudiantat internacional i d’altres col·lectius visitants: intercomprensió català-castellà, català per a persones anglòfones, supervivència, etc.\nOferir recursos per a l’aprenentatge de l’espanyol com a llengua estrangera.\nDissenyar un programa d’activitats L&C d’internationalization at home que afavoreixi l’intercanvi entre l’estudiantat internacional i el local i la comunicació intercultural.\nElaborar i difondre recursos d’acollida L&C per a l’estudiantat i recursos de suport a l’acollida adreçats al PDI i als centres.\nFacilitar mitjans perquè l’estudiantat internacional disposi d’informació sobre l’ús de llengües a la UPC (abans i durant l’estada) i sobre la llengua d’impartició de les assignatures (abans de la matrícula).\n• % de l'estudiantat internacional que hi participa\n• % dels centre i els campus que hi participen.\n• N estudiants\n• N centres/campus\n• N activitats\nSRII, Univers, SCI, ETSECCPB, ETSETB, FIB, centres i campus


En compliment del que es disposa en el Reglament Europeu 2016/679, de 27 de juny, del Parlament i el Consell, relatiu a la protecció de les persones físiques pel que fa al tractament de dades personals i a la lliure circulació d'aquestes dades (RGPD) i de la Llei orgànica 3/2018, de 5 de desembre, de Protecció de Dades Personals i garantia dels drets digitals., se l'informa que les dades facilitades per Vostè podran ser incorporats a un fitxer de dades del tractament de les quals és responsable K-TUIN SISTEMES INFORMÀTICS, S.A.O. (d'ara endavant, K-tuin), amb domicili en carrer d'Orense, 52, 28.020 Madrid, per a complir amb les finalitats de la relació contractual que li vincula amb Vostè, i forma part de les condicions generals d'ús i compra establerts en la nostra web. En particular, es tracten les seves dades per a l'execució del contracte o la presentació del servei contractat, per al compliment de les obligacions legalment establertes i per a informar-lo dels nostres serveis i activitats.\nSi vostè contacta amb nosaltres per l'aplicació WhatsApp, K-tuin tindrà mitjançant l'ús de l'App WhatsApp Business accés al seu número de telèfon, frase del perfil i la imatge associada al seu perfil. Així mateix l'informem que utilitzarem l'App per a donar resposta a les consultes que realitzi.\nEn nom de la màxima transparència en el tractament de les seves dades personals, l'informem que igualment podrà exercitar els seus drets d'accés, rectificació, oposició, supressió, limitació, portabilitat de les dades personals, així com de no ser objecte de decisions individualitzades que disposem, en els termes legalment previstos, dirigint una comunicació a K-tuin com a responsable del tractament, en la direcció a dalt indicada.\nLes dades personals es conservaran durant el temps en què es vagin a prestar els serveis i aquells fixats per la Llei per al compliment d'obligacions legals, així com per a acreditar que el contracte s'ha executat degudament per les parts.\nNo està previst transferir les seves dades personals a un tercer país o organització internacional. Tampoc se cediran les seves dades personals a tercers, tret que sigui necessari per a la prestació del servei i recaptem el seu consentiment previ, així ho disposi una Llei o així es pacti entre les parts. Així mateix, vostè podrà retirar el seu consentiment en qualsevol moment, o oposar-se al seu tractament, si bé en tal cas no podrem prestar els nostres serveis amb normalitat.\nTambé se l'informa que podran obtenir-se decisions automatitzades, fins i tot l'elaboració de perfils sobre la base de categories particulars de les seves dades personals, consentint expressament l'obtenció de decisions automatitzades, tret que tal com s'ha indicat anteriorment, manifesti la seva oposició, i a l'elaboració de perfils en les condicions descrites.\nCom a interessat té dret a presentar una reclamació davant una autoritat de control. A Espanya aquesta autoritat de control és l'Agència Espanyola de Protecció de Dades (www.agpd.es).\nInformació sobre Tractament de Dades Personals de K-tuin Sistemes Informàtics S.A.O.\nK-tuin Sistemes Informàtics S.A.O.\nAdreça: C/ Orense, 52 . 28020, MADRID,\nDades del contacte del nostre Delegat de Protecció de Dades rgpd@k-tuin.com\nCompravenda de productes i Serveis Informàtics. Botiga Apple. Enviament d'informació dels nostres productes i serveis. Participació en sortejos, promocions i esdeveniments.\nTractem les seves dades per a complir una obligació legal, per a prestar els serveis que se'ns requereixen, per a gestionar les vendes dels nostres productes o per a finalitats legítimes com donar a conèixer la nostra activitat.\nAdministració publica competent (S. Social, Agència Tributària, altres…)\nReconeixem als nostres clients i usuaris els seus drets d'accés, rectificació, supressió i portabilitat de les seves dades, i la limitació o oposició al seu tractament, que poden exercitar en la forma legalment prevista en les direccions a dalt indicades.\nAccedeixi a informació addicional i detallada sobre la nostra Política de Protecció de les seves dades personals en més informació sobre la política de privacitat.


Mor el company de Kilian Jornet, Stéphane Brosse, en un l'intent de creuar el Mont Blanc\nUn accident en caure per una cornisa li ha costat la vida aquest diumenge a Stéphane Brosse, el francès que acompanyava Kilian Jornet en la travessa del Mont-Blanc, una de les set dins de l'últim projecte de l'esportista català. Brosse ha patit una caiguda d'uns 600 metres prop de L'Aguille d'Argentiere.\n17/06/2012 - 19.36 Actualitzat 05/01/2013 - 13.15\nUn accident en caure per una cornisa li ha costat la vida aquest diumenge a Stéphane Brosse, el francès de 40 anys que acompanyava Kilian Jornet en la travessa del Mont-Blanc, una de les set dins de l'últim projecte de l'esportista català.\nBrosse, triple campió mundial d'esquí de muntanya, acompanyava el català Kilian Jornet en un desafiament de creuar el Mont-Blanc, ha patit una caiguda d'uns 600 metres després de trencar-se una cornisa de neu al paratge de L'Aiguille d'Argentiere.\nL'equip del Kilian ha publicat un comunicat en la seva pàgina de Facebook:\n"Lamentem comunicar que durant la temptativa de travessa del Mont Blanc que Kilian i Stéphane Brosse estaven portant a terme aquest diumenge, Stéphane ha perdut la vida a causa d'un lamentable accident. En Kilian es troba fisicament bé i en aquests difícils moments està dedicant totes les seves energies a recolzar la familia de Stéphane i amics. En els propers dies s'emetrà un comunicat oficial. Gràcies per la vostra comprensió i recolzament en aquests moments. Equip Kilian".\nKilian Jornet comença el repte més important de la seva vida\nImatges de Kilian Jornet amb Stéphane Brosse


CCOO de Catalunya alerta del risc que comporta per a les llars dels treballadors i treballadores catalanes l’increment de preus energètics - CCOO CAT\nCCOO » Notícies » CCOO de Catalunya alerta del risc que comporta per a les llars dels treballadors i treballadores catalanes l’increment de preus energètics\nCCOO de Catalunya alerta del risc que comporta per a les llars dels treballadors i treballadores catalanes l’increment de preus energètics\nValoració de les dades de l’IPC de setembre del 2021\nMentre el preu de la calefacció, l’enllumenat i la distribució d’aigua ha augmentat en un any un 29,2 %, tenim una de cada deu llars catalanes que, ja el 2020, no podia mantenir el seu habitatge a una temperatura adient. A les portes de l’hivern, la seva renda disponible, llastrada en el context de la pandèmia, suposa un risc evident sobre l’accés a subministraments bàsics, que representa un dret fonamental de la ciutadania. En una situació de fortes incerteses en l’economia mundial, amb problemes evidents de cadenes de subministrament, la demanda agregada i el poder adquisitiu de les persones treballadores esdevé una clau d’estabilitat que precisa de millors salaris i de garanties a l’hora de disposar d’una renda mínima.\nA Catalunya l’IPC interanual es situa en 3,7 %, sis dècimes per sobre del mes anterior (3,1 %) i tres dècimes per sota de l’indicador estatal, que és 4,0 %.\nEn termes interanuals, destaquem l’increment de 12,4 % en l’habitatge (que s’explica fonamentalment per l’augment dels preus de l’electricitat, que va ser més gran aquest mes que al setembre de l’any passat). També té una influència, tot i que menor, l’increment dels preus del gasoli per calefacció i del gas. D’altra banda, el segon grup de productes que més s’encareix són aquells relacionats amb el transport, que pugen el 10,0 % en relació amb el mateix període de l’any passat.\nA l’Estat, l’IPC interanual es situa en el 4,0 %, set dècimes per sobre de la taxa registrada el mes passat (3,3 %) i tres dècimes per sobre de l’índex per Catalunya (3,7 %).\nEls grup de productes que més han contribuït a aquesta variació han estat els mateixos que hem vist per a Catalunya, destacant l’habitatge (amb un increment interanual del 14,5 %) i el transport (9,8 %). Si examinem l’increment dels productes energètics i dels combustibles amb un major nivell de detall, veurem que els productes energètics han incrementat el seu preu en un 28,8 % en un any i els carburants i combustibles també són ara un 21,2 % més cars que en el mateix període de l’any passat.\nLa inflació subjacent estatal, que és aquella que no té en compte ni els aliments no elaborats ni el preu des carburants i que, per tant, captura amb major fiabilitat l’estat real de l’economia sense les fluctuacions inherents al preu del petroli, es situa en l’1,0 %, tres dècimes per sobre del mes anterior (0,7 %) i tres punts percentuals per sota de l’índex general (4,0 %), que sí que incorpora el preu dels carburants. Per tant, es constata el gran diferencial existent entre l’índex general i la inflació subjacent que evidencia l’enorme pes que tenen els components energètics i combustibles en aquest increment de preus que estem veient els darrers mesos.\nLa taxa de variació anual de l’ICPH íÍndex de preus de consum harmonitzat estatal), que mesura l’evolució dels preus seguint la mateixa metodologia per a tots els països de la zona euro, per tal de facilitar la comparació entre països, se situa en 4,0 %, set dècimes per sobre del mes anterior (3,3 %) i sis dècimes per sobre de la taxa (amb valors avançats i encara no definitius) de la zona euro, que és de 3,4 %.\nDavant l’increment de preus és necessari reforçar els ingressos mitjançant l’increment dels salaris així com de les prestacions i ajuts. La reforma laboral ha de ser derogada per facilitar la negociació col·lectiva i s’han d’incrementar l’IRSC i el nombre de persones que accedeixen a la renda garantida de ciutadania i a l’ingrés mínim vital.\nEls preus elèctrics han posat en alerta a tots els governs a escala europea perquè llastra la demanda i la capacitat d’inversió de les empreses, especialment les PIME, posant en perill la recuperació econòmica. La situació ha de ser entesa com una oportunitat per actualitzar el model energètic, fent-lo més sostenible i posant-lo al servei de la ciutadania i del teixit productiu del país.\nEn la situació actual és necessari un ampli consens sobre uns pressupostos expansius que no tan sols gestionin els ajuts europeus, sinó que també facin inversions estructurals que, com en el cas del Pacte Nacional per a la Indústria, millorin les capacitats existents i facin més inclusiva l’economia catalana.\nEl context econòmic posa encara més pressió sobre la capacitat d’emancipació i l’autonomia de les persones joves. L’accés a l’habitatge i a una feina que els permeti viure han de ser prioritats de país, que no poden ser ajornades i representen el principal repte de futur.


Sílvia Pujalte és doctora enginyera de Telecomunicacions i la seva especialitat és el tractament d’àudio i veu. Aquesta tardor, impartirà un curs sobre Franz Schubert i el lied a La Central. Amb Carla Mallol ha conversat sobre música i poesia.\nMúsica i telecomunicacions, dues disciplines molt diferents l’una de l’altra, gairebé antagòniques. Bits i partitures, les seves dues passions. I Pujalte ha aconseguit compaginar la seva professió amb la divulgació musical al seu lloc web Liederabend (en alemany, “recital de cançons”), impartint cursos i conferències.\nAquesta tardor, La Central es convertirà en un autèntic Liederabend schubertià, una vetllada musical. En l’època de Schubert, tenien lloc en les cases senyorials alemanyes uns encontres culturals on s’hi recitaven “lieds”. Aquestes trobades es van popularitzar sota el nom de “schubertiades”, que ens han arribat fins avui, en forma de festivals de música clàssica. Un dels grans llegats de Schubert. Entre aquests festivals a casa nostra sobresurt la Schubertíada de Vilabertran que, enguany ha celebrat la vint-i-cinquena edició.\nSchubert serà, doncs, el protagonista del seminari que impartirà Pujalte. El pare de les schubertíades i, per a molts, el creador del gènere del “lied”. Què és, però, el lied? En alemany, lied vol dir “cançó” i, tal i com l’entenem avui, és una composició breu on veu i piano s’entrellacen. Poemes musicals o cançons poetitzades?\nFou, però, Schubert, l’inventor dels lieds? “I ara!”, respongué Pujalte. “Els lieds existien ja a finals del segle XVIII”. Eren cançons, algunes d’elles populars, d’altres de protesta, però majoritàriament melodies per acompanyar el dia a dia. Cants a la vida. Amb l’arribada del romanticisme a Alemanya, l’auge nacionalista i l’afany identitari, impulsat per figures com la de Goethe o Herder a finals del segle XVIII, els lieds es van popularitzar. Les cançons populars, que fins aleshores havien romàs a l’esfera íntima, començaran a penetrar les estances i els salons d’aristòcrates i persones benestants. Aquestes cançons populars s’havien cantat sempre als pobles, en esferes privades, sense acompanyament ni partitures. De seguida, els intel·lectuals romàntics s’hi van interessar, “les consideraven molt valuoses perquè recollien l’esperit del poble, el Volksgeist” i per aquest motiu les van començar a recollir. Van rescatar les cançons populars, conservant-ne la musicalitat, i les van transformar en les noves cançons cultes alemanyes, tot axò en un moment en què la literatura alemanya revifava.\nI, enmig d’aquest ambient cultural en ebullició, Schubert començà a “donar veu pròpia al piano”, que fins aleshores havia estat un mer “acompanyament amable”. Schubert casà música i veu, entrellaçant els dos instruments fins a forjar un nou llenguatge: el lied. Unes peces musicals carregades de gran poeticitat o uns poemes carregats d’una gran musicalitat? Música i poesia van de la mà en els lieds schuertians, que es van acabar convertint en els hits del segle XIX, popularitzats per compositors com Brahms. Els lieds van creuar les portes de les estances i els salons privats per pujar als escenaris, de teatres, liceus i auditoris d’arreu. I, avui, dos segles més tard, seguim escoltant lieds. On els escoltem, però? En comptades ocasions. “Malauradament, a Barcelona hi ha molt poc lied”, confessa Pujalte. En festivals com la Schubertíada de Vilabertran o el Life Victoria i de tant en tant, alguna peça al Liceu o al Palau de la Música.\nI si baixés altra vegada dels escenaris? Aquesta tardor ho farà. I ho farà de la mà de Pujalte, amb les seves vetllades musicals schubertianes. El curs titulat “Franz Schubert, compositor de cançons” no serà, però, l’únic monogràfic musical que oferirà La Central. Música, literatura, cinema o filosofia en seran també els protagonistes. Podeu consultar la resta de cursos que ofereix La Central clicant aquí.