notícies – ACPR\nACPR / notícies\n20 de juny de 2022 a notícies\nEn el proper InfoPesca trobareu de primera mà tota la informació sobre la Jornada Científica de Marcatge de Taurons que va tenir lloc el passat cap de setmana en aigües del Cap de Creus.\nPerò mentrestant, aquest és el seguiment que han fet diferents mitjans de comunicació:\nMarquen 7 tintoreres al Cap de Creus per fer seguiment d’aquesta espècie a través de senyal GPS\n2 de juny de 2022 a notícies\n27 de maig de 2022 a notícies\nEstudi del pop i dels seus recursos alimentaris als golfs de Roses i Pals\nLa presència de pops a la nostra costa ha disminuït i volem saber perquè.\nQuina és la situació de la població de pops?\nQuins són els seus hàbits de reproducció?\nQuina disponibilitat d’aliments troba?\nOferint refugi als pops\nEstudiant les restes de menjar que deixen al voltant\nDe juny a octubre de 2022\nEls espais han sigut acordats amb pescadors d’arts menors\nDues línies de 250 m amb 20 refugis\nSenyalitzades amb dos galls\nEls refugis són olles artesanals de fang: els cadups o catúfols\nPer això caldria…\nMantenir les àncores allunyades de l’espai\nEvitar pescar els pops d’estudi, allunyant-nos de la zona pròxima a la línia\nExplicar el projecte a tothom i animar a respectar les línies calades\n19 de març de 2022 a notícies\nEl pròxim dia 20 de Març del 2022 en un format de Jornades de Marcatge i Ciència Ciutadana tenim una cita per a marcar Tonyina Vermella a l’Illa de la Gomera (Illes Canàries) des del Port de San Sebastián de la Gomera.\nLa Tonyina gegant és una espècie molt poc estudiada en aquesta part de l’Atlàntic i de la qual no es coneixen els seus moviments i possibles connexions amb les altres poblacions més estudiades.\nÉs una oportunitat històrica de realitzar marcatges d’exemplars adults en una zona on es creu que poden confluir diversos estocs de tonyines vermelles. Donada la data de marcatge, amb diversos mesos d’antelació a l’època de reproducció, es podrà observar el comportament reproductor detalladament gràcies a l’ús combinat de marques satel·litàries i internes d’arxiu.\nAquest esdeveniment compta amb el suport de la Comissió Internacional Conservació de la Tonyina Atlàntica (ICCAT), la Secretària General de Pesca, la Universitat de Stanford, la fundació Tag a Giant, la Associacìó Catalana per a una Pesca Responsable (ACPR) i la International Game Fish Association (IGFA).\nTenim l’esperança, la confiança, l’experiència i el suport de les majors instàncies del món que regulen i gestionen la pesca de la Tonyina Vermella per a dur a terme aquestes jornades de captura, marcatge i solta de la Tonyina Vermella de l’Atlàntic Nord.\nLes Jornades seran coordinades per Jordi Gallego, fundador de la Great Tuna Race i membre de l’Associacìó Catalana per a una Pesca Responsable (ACPR), el Dr. en biologia marina Pablo Cermeño i el Dr. Robbie Schanler, amb àmplia experiència en el marcat de tonyines a tot el món.


Costers del Segre ha presentat la seva nova imatge\nEls vins lleidatans de Costers del Segre reafirmen el seu compromís amb la sostenibilitat incloent el verd en la seva imatge gràfica. Per això, aquest és color predominant del seu nou logotip. És obra de Pau Llop que ha buscat modernitzar i fer més fàcil la lectura del disseny. El sector vínicola ha manifestat, en l'acte de presentació a l'IEI, la necessitat de potenciar el consum de vins catalans que és nomès del 35%. Dels 37 cellers amb que compta la DO, 6 són de les Garrigues.\nArbecaEl VilosellFulledaLa Pobla de CérvolesL'Albagés\nAquesta és la nova imatge de la Denominació d'Origen dels Costers del Segre. Desprès de 18 anys amb el mateix logotip, abandonen el color marró i aposten pel verd com a element principal. Volen reafirmar, així, la seva voluntat de promoure la sostenibilitat dels seus cellers i incorporen també el número 7, fent referència al nombre de territoris que ocupa la DO a les terres de Lleida.\nDurant la presentació s'ha parlat també del consum de vi propi a Catalunya que en aquests moments es del 35%. La xifra és superior a la de fa 5 anys, quan rondava el 28%, però encara insuficient.\nCosters del Segre compta amb 37 cellers i prop de 4 mil hectarees. Un dels seus objectius ara és potenciar la seva presència internacional. De fet, Castell del Remei ja s'ha introduït a Washington i ha comercialitzat, en mig any, 6 mil ampolles de vi.


Quina vergonya! [Pere Sampol – Última Hora, 06.07.2021] - L'HORA\nQuina vergonya! [Pere Sampol – Última Hora, 06.07.2021]\nLa notícia, o escàndol, de la setmana passada, que ha traspassat les fronteres illenques, ha estat el confinament d’un grup d’estudiants a l’«Hotel Covid» després que alguns d’ells donassin positiu i que la resta fossin considerats contacte estret. Hem assistit perplexes a la polèmica que es va desfermar, i crec que la majoria haurem exclamat:\nQUINA VERGONYA!, el comportament d’aquests joves aviciats, incívics, desafiants, perdonavides, insolidaris, bruts…\nQUINA VERGONYA!, la dels seus pares. Primer, per organitzar un viatge de disbauxa (no d’estudis, no fotem!) a joves sense vacunar, en contra del criteri dels seus centres educatius. I segon, en lloc de recriminar el mal comportament dels seus fills els defensen i acusen de segrest les autoritats de les Illes i denuncien als tribunals el seu confinament. Els haurien de fer pagar totes les despeses extres causades pels seus «nins».\nPerò, s’ha de dir, el comportament d’uns i d’altres només és conseqüència de la perversió del concepte de llibertat que ha propagat la presidenta de la Comunitat de Madrid. Per a ella, és més important beure canyes passant de les mesures preventives del contagi que complir les recomanacions per protegir-se un mateix i protegir la resta de ciutadans. Vaja llibertat la que posa per davant el divertiment individual a la salut col·lectiva.\nQUINA VERGONYA!, el comportament dels partits de dretes que han internacionalitzat «el segrest» de joves pel Govern. És l’atac al turisme més brutal que han patit les Balears, i no per defensar el medi ambient o un altre model econòmic, sinó per un motiu més fastigós, per desgastar el Govern i guanyar un grapat de vots. Tants d’esforços per combatre el virus i salvar la temporada turística perquè quatre malcriats consentits i una dreta rabiosa ho posin tot en perill.\nQUINA VERGONYA!, la de bona part dels mitjans de comunicació madrilenys, que en lloc de recriminar l’actitud incívica dels joves, els han muntat un circ mediàtic per atacar les autoritats de les Illes Balears o per guanyar audiència. Aquest periodisme groc, que viu dels escàndols, cada dia resulta més repugnant.\nFinalment, cal fer una menció a la jutgessa que va desautoritzar el confinament decretat pel Govern. Per televisió va justificar la seva decisió perquè el Govern no havia motivat suficientment el confinament dels joves. La veritat, després d’un any i mig de pandèmia persistent, cal motivar exhaustivament que s’han de confinar els contagiats i tot el grup? És impossible saber quins han tengut contacte directe, sobretot quan la majoria no col·labora amb les autoritats. I, no és aquest el protocol seguit fins avui a tot l’Estat? I si són turistes i no tenen lloc de residència on confinar-se, tan comunista és oferir-los un hotel de quatre estrelles per passar la quarantena? Per paga, el Govern de Pedro Sánchez deixà les comunitats autònomes sense instruments legals suficients després d’aixecar l’estat d’alarma.\nI encara sort del seny de les nostres autoritats sanitàries que posaren a disposició dels joves un vaixell bombolla per sortir de l’Illa. Imaginau-vos els catorze contagiats que es detectaren només arribar a València deambulant pels bars de Mallorca… Ves a saber a quantes persones han encomanat la malaltia els qui decidiren viatjar amb avió! Això sí, enarborant la bandereta espanyola. Particular forma de patriotisme la que propugna el nacionalisme espanyol: egoista, insolidari, fatxenda, criminal…\nEl que deia: QUINA VERGONYA!


AGLAIA: de gener 2014\n"Que és bo saber restar\nquan tot incita a desistir!\nSaber restar, vet aquí la consigna;\ni preservar cadascú\nel petitíssim terreny en que proclama,\naltiu, més vida."\n"El buit del temps,\n"De nosaltres depen que el pas del temps\nque hi ha escrits a les pedres\ni que l'hoste que els anys anuncien\nno trobi la casa abandonada,\ni fosca, i trista."\nque la lluita és molt dura"\n"La mesura la dona el sofriment,\ni també dóna el goig i l'esperança.\nVoguem contra corrent,\ni a cada riba\nhi ha gent que ens recrimina\ni ens combat."\n"Convertirem el vell dolor en amor\ni el llegarem, solemnes,\na la història."\n"Massa sovint girem els ulls enrere\npensar el futur lluminós i possible."\n"Petgem sense temor.\nTots els camins proclamaran certeses."\n"Tot crida a viure pels batents del somni;\naquest futur de dubtes i incerteses."\n"Més ens val la incertesa i el risc d'ara mateix,\nque l'enyor o l'angoixa."\n"Per qualsevol escletxa del temps nou\nla llum esclata,\ni al fosc dels anys hi ha el gran foc\nque suscita moviments i desigs,\ni els estimula."\n"Perquè viure és combatre la peresa de cada instant,\ni restablir la fonda dimensió de cada cosa dita,\npodem amb cada gest guanyar nous àmbits,\n"Ressona endins la veu que salva.\nFonda i plena,\ndiu que cada instant\nposem la vida en joc."\nPrimer capítol del text "Resposta a Job" (1952) de Carl Gustav Jung\nA les paraules de Jahveh, Job respon (Job 40, 4-5) :\n"Jo sóc ben poca cosa. Què puc replicar?\nAmb la mà em tapo la boca!\nHe parlat massa i no vull respondre.\nNo hi afegiré res més. "\nEn efecte, davant la visió immediata de la potència infinita del Creador, aquesta és l'única resposta possible per a un testimoni que encara porta dins seu el terror de ser gairebé totalment aniquilat. Quina altra resposta podria donar en aquestes circumstàncies un cuc humà, que està gairebé triturat i s'arrossega per la pols? Malgrat la seva llastimosa petitesa i de la seva debilitat, aquest home sap que s'enfronta a un ésser sobrehumà, i que aquest és extraordinàriament susceptible pel que fa a la seva persona. Per això en qualsevol cas el millor és prescindir de tota consideració crítica i no esmentar certs drets morals que un esperaria tenir també davant Déu.\nLa justícia de Jahveh és exalçada. Job voldria presentar davant d'ell, el jutge just, la seva queixa i la protesta de la seva innocència. Però Job dubta d'aquesta possibilitat: "Com pot l’home ser just contra Déu? I si volia tenir raó, Déu li faria mil preguntes..." "Per més que sóc innocent..." Jahveh "m’omple de ferides sense cap motiu." "Ell aniquila tant culpables com innocents. Quan un flagell causa la mort, ell encara es riu de la desgràcia dels innocents" "Sé - diu Job - que no em declararà innocent. A mi em toca ser culpable!" Ni que Job es purifiqués, Jahveh el "capbussaria en la brutícia." "Jo tan sols sóc un home. Ell no ho és pas. Per això no li puc replicar, no puc anar amb ell a judici." (Job 9, 2-3, 15, 17, 22-23, 28-29, 31, 32) . Però Job vol deixar clar a Jahveh el seu punt de vista, vol elevar la seva queixa, i li diu que sap que ell, Job, no és impiu i que "ningú no m’arrencarà de tu." (Job 10, 7). Job volia raonar amb Déu, "és amb Déu que desitjo discutir." (Job 13, 3). Job diu "vull defensar-me a la seva presència." (Job 13, 15). Job sap que "serà justificat"; Jahveh l'hauria de citar i donar-li una resposta, o almenys permetre-li presentar la seva queixa. Valorant exactament la desproporció entre Déu i l'ésser humà, Job li fa aquesta pregunta: "¿Vols atrapar la fulla que cau, la palla seca que el vent s’emporta?" (Job 13, 25) . Déu "ha violat el seu dret", li "nega la justícia", Déu "no es preocupa de la injustícia". "Defensaré la meva innocència mentre visqui. M’aferro fermament a la meva justícia." (Job 27, 5-6). El seu amic Elihú no creu en la injustícia del Senyor: "Certament, Déu no fa el mal, el Totpoderós no viola mai el dret." (Job 34, 12), i fonamenta aquesta opinió, de manera il·lògica, fent referència al "poder". "Ell que diu a un rei: «Malvat!», i als grans senyors: «Criminals!», no té preferències pels nobles, ni fa passar el ric davant el pobre." (Job 34, 18-19). Però Job no es deixa acovardir, i diu aquestes significatives paraules: "Ara tinc al cel un testimoni, un que parla allà dalt a favor meu. Els meus amics m’escarneixen, però jo ploro davant de Déu perquè em defensi contra ell mateix que m’ataca, com un amic en defensa un altre." (Job 16, 19-21), i en un altre passatge diu: "Però jo sé que el meu defensor viu i que a la fi s’alçarà de la pols." (Job 19, 25) .\nLes paraules de Job deixen veure clarament que, encara que dubta que l'ésser humà pugui tenir raó contra Déu, li costa abandonar el pensament d'enfrontar a Déu en el pla de la justícia i, amb això, en el de la moral. A Job li costa entendre que el capritx diví violi la justícia; malgrat tot, no pot abandonar la seva fe en la justícia divina. Però per altra banda ha de concedir-se a si mateix que no és un altre, sinó Jahveh mateix qui li fa injustícia i violència. Job no pot negar que es troba davant d'un Déu a qui no li importa el judici moral, i que no reconeix cap ètica que l'obligui a ell. En això resideix sens dubte la grandesa de Job: en no dubtar, davant d'aquesta dificultat, de la unitat de Déu, sinó veure clarament que Déu es troba en contradicció amb ell mateix, i això, a més, de manera tan total, que Job està segur de trobar en Déu un protector i un advocat contra Déu mateix. La bondat de Jahveh se li presenta a Job amb la mateixa certesa que la seva maldat. D'un ésser humà que ens fa mal no podem esperar que alhora ens ajudi. Però Jahveh no és un ésser humà, Jahveh persegueix i ajuda alhora, tan real és en un aspecte com en l'altre. Jahveh no està dividit, sinó que és una antinòmia, una total contradicció interna, aquest és el pressupòsit necessari del seu tremend dinamisme, de la seva omnipotència i de la seva omnisciència. A aquest coneixement s'aferra Job per "defensar els seus camins" davant Jahveh, és a dir, per deixar-li clar el seu punt de vista; doncs, a despit de la seva còlera, el Senyor és també, enfront de si mateix, l'advocat de l'ésser humà que té alguna cosa de què queixar-se.\nEl coneixement que Job té de Déu ens sorprendria encara més si fos aquesta la primera vegada que sentíssim parlar de la amoralitat de Jahveh. Però els imprevisibles capricis i els devastadors atacs d'ira de Jahveh eren ja coneguts des d'antic. Jahveh es manifestava com un gelós guardià de la moral, i era especialment primmirat pel que fa a la justícia. Per això calia sempre enaltir-lo com a "just", ja que, pel que sembla, això li importava molt a Jahveh. A causa d'aquesta circumstància, és a dir, d'aquesta peculiaritat, Jahveh posseïa una personalitat diferent, la qual es diferenciava de la personalitat d'un rei més o menys arcaic únicament en la grandària. La gelosia i la susceptibilitat de Jahveh, que investigaven desconfiadament els infidels cors dels humans i els seus pensaments ocults, van obligar a entaular una relació personal entre ell i l'ésser humà; aquest no podia fer res més que sentir-se cridat personalment per Jahveh. En això es diferenciava essencialment Jahveh del totpoderós Pare Zeus; aquest permetia, des de certa distància, que l'economia del món caminés per les vies consagrades, i només castigava el que s'apartava de l'ordre. Zeus no moralitzava, sinó que governava d'una manera instintiva. De l'ésser humà, Zeus no volia altra cosa que els sacrificis que se li devien, i, amb l'ésser humà, no hi volia tenir res a veure, ja que no tenia plans per a ell. El Pare Zeus és una figura, però no una personalitat. Per contra, a Jahveh li importaven molt els humans, més encara, eren per a ell un assumpte de primer ordre. Jahveh necessitava els humans de la mateixa manera que aquests el necessitaven: peremptòriament i personalment. És veritat que també Zeus llançava de tant en tant els seus llamps, però únicament ho feia contra certs grans criminals, perquè no tenia res a oposar a la humanitat com a tal, que, d'altra banda, tampoc li interessava massa. Jahveh, en canvi, es podia irritar desmesuradament contra els humans com a genus i com a individuum, si no es portaven com ell volia i esperava. En irritar-se d'aquesta manera, Jahveh no s'adonava mai que, en la seva omnipotència, podia haver creat alguna cosa millor que "aquests mals gots de fang".\nAquesta intensa relació personal de Jahveh amb el seu poble havia de portar, com a conseqüència necessària, aliances autèntiques, les quals es referien a persones particulars, per exemple, David. El salm 89 ens explica que Jahveh va dir de David (Salms 89, 34-36):\n"Però a ell no li prendré el meu amor,\nno em desdiré de la meva fidelitat;\nno trencaré la meva aliança,\nno violaré les meves promeses.\nD'una vegada per sempre,\njuro per la meva santedat de no enganyar David."\nNo obstant això, després va passar que aquest Déu, que vigilava tan gelosament el compliment de la llei i de l'aliança, va trencar el seu jurament. Davant d'això, a l'humà modern, tan sensible, el món se li hauria ensorrat, el sòl se li hauria enfonsat sota els peus, ja que el mínim que podia esperar del seu Déu era que aquest fos superior als mortals en tots els aspectes, és a dir, en l'aspecte de ser millor, superior, més noble, però no en l'aspecte de la mobilitat i informalitat morals, ja que la mateixa informalitat moral té en compte la violació d'un jurament.\nNaturalment, no és lícit enfrontar un Déu arcaic amb les exigències de l'ètica moderna. Per a l'ésser humà dels primers temps les coses eren una mica diferents, els seus déus posseïen tots els vicis i totes les virtuts. Als déus se'ls podia castigar, obligar, enganyar, fustigar entre si, sense que per tot això perdessin el seu prestigi, almenys de moment. L'ésser humà d'aquells eons estava tan acostumat a les inconseqüències divines que, quan aquestes tenien lloc, no s'espantava en excés. Però amb Jahveh les coses eren diferents, ja que en la relació religiosa amb ell el factor de la unió moral personal va tenir ja molt aviat una funció preponderant. En aquestes circumstàncies, el trencament de l'aliança havia de tenir un efecte traumàtic, no només personal sinó també moralment. El primer es palesa en la manera com David respon a Jahveh. Diu David (Salms 89, 47-48, 50):\n"Senyor, fins quan estaràs amagat,\ni el teu enuig cremarà com el foc?\nRecorda com n’és, de breu, la meva vida.\nSón no res els homes que has creat.\nOn són, Senyor, els favors d’altre temps,\nque havies jurat a David per la teva fidelitat?"\nSi això mateix s'hagués hagut de dir a un humà, en lloc de a Jahveh, les paraules haurien estat aproximadament aquestes: "Presta atenció per fi al que fas, i deixa d'enfadar-te absurdament. És realment grotesc que t'irritis tant contra les pobretes plantes, que, si no creixen, és també per culpa teva. Podries haver estat abans més intel·ligent i haver cuidat bé el jardinet que tu mateix vas plantar, en lloc de trepitjar-lo."\nPerò l'interlocutor de Jahveh no pot atrevir-se a exigir al Déu totpoderós comptes pel trencament de l'aliança. L'ésser humà sap el que li diria, si hagués estat ell el deplorable violador de la justícia; però l'ésser humà ha de retirar-se al nivell més alt de la seva raó, si no vol que la seva vida corri perill; amb això, sense saber-ho ni voler-ho, es mostra com un ésser ocultament superior a Déu tant en l'aspecte intel·lectual com en el moral. Jahveh no s'adona que l'ésser humà "juga" amb ell, ni entén tampoc per què l'ésser humà ha d'enaltir-lo constantment com a "just". Però Déu exigeix ineludiblement del seu poble que l'"enalteixi" (i fins i tot que el "beneeixi", cosa que és certament molt més contradictòria) i el propiciï de totes les formes possibles, evidentment per tal de tenir-lo content a qualsevol preu.\nEl caràcter que es palesa en tot això és el caràcter propi d'una personalitat que només mitjançant un objecte pot sentir la seva pròpia existència. La dependència de l'objecte és absoluta quan el subjecte no posseeix autoreflexió, i, en conseqüència, no té tampoc cap visió de si mateix; sembla com si el subjecte només existís en tenir un objecte que li asseguri que existeix. Si Jahveh posseís realment consciència de si mateix -que és el mínim que es podria esperar d'un humà intel·ligent- s'hauria oposat, a la vista de les veritables circumstàncies, a què es lloés la seva justícia. Però Jahveh és massa inconscient per ser "moral". La moralitat pressuposa la consciència. Amb això no volem dir, naturalment, que Jahveh sigui imperfecte o dolent, com un demiürg gnòstic. Jahveh és tota propietat en la seva totalitat: és a dir, és, per exemple, la justícia absoluta, però també el contrari, i això igualment de manera total. Així hem de pensar almenys, si volem fer-nos una idea unitària de l'essència de Jahveh. Però no hem d'oblidar que, amb tot això, no hem fet més que dissenyar una imatge antropomòrfica, que no és tampoc especialment clara. La manera d'exterioritzar l'essència divina ens fa conèixer que les seves propietats individuals no estan referides les unes a les altres de manera suficient, i que, per això, es disgreguen en actes que es contradiuen mútuament. Així, per exemple, Jahveh es penedeix d'haver creat els humans, i, en canvi, la seva omnisciència sabia perfectament des del principi el que havia de passar amb els humans.\nL'1 d'agost del 2012 varem posar el post adjunt a l'Aglaia. Avui que en Pete Seeger ha mort, reafirmem el que hi deiem des de l'agraïment per una tan llarga, fecunda i coherent trajectòria vital.\nUn dia d’aquests se’ns morirà en Pete Seeger. I el món perdrà alguna cosa més que un gran autor, un gran cantant –amb una veu, una dicció i una expressivitat magnífiques- i un gran difusor de la música popular nord-americana. Perdrà algú que era capaç de transmetre valors a través de les seves actuacions. No només a través de les lletres de les cançons que cantava, sinó a través de la seva manera de fer les coses, de la seva manera de vessar autenticitat en el que feia. Desconec la seva vida privada, la seva trajectòria personal, però el que ens arriba d’ell com a intèrpret són unes vibracions tan positives, tan netes, tan sinceres, que se’t fiquen dins del cor i et fan posar la pell de gallina.\nEm temo que no hi ha capacitat de lluita ni justificació de lluita per una causa si no hi ha al seu darrera impulsors amb l’autenticitat humana de Pete Seeger. Gent com ell fan que una causa tingui sentit, sigui consistent, i sense gent com ell les causes queden sense ànima i moren. No n’hi ha prou amb situacions objectives, amb greuges i raonaments: les causes només tiren endavant quan desvetllen actituds generoses i compromeses com les que encarna en Pete Seeger. El seu exemple, el seu record i els seus enregistraments ens acompanyaran sempre.\nSoc de Barcelona, amb les arrels a Vilafranca del Penedès. Vaig néixer el 12 de gener de 1951 (soc un Capricorn de manual). Pare químic, petit industrial de la recuperació de plom de bateries de cotxes. La mare va fer la carrera de piano i ens va permetre sentir des de petits els Nocturns, Valsos i altres obres de Chopin. Som quatre germans (tres nois i una noia).\nEducat a les Escoles Virtèlia (escola laica però d'inspiració cristiana i esperit catalanista, tot i que els estudis els vaig fer en castellà, per l'època). A través de l'escola vaig entrar a la Confraria de la Mare de Déu de Montserrat, concretament a la FoAc, un grup de joves impulsat per l'Ignasi Faura que per a mi va ser fonamental. Allà vaig conèixer Mn. Manel Vilardell i Mn. Lluís Bonet, i aquest darrer ens va adreçar a Mn. Joaquim Gomis, que jugaria un paper molt rellevant en les nostres vides com a consiliari dels nostres grups durant l'etapa universitària.\nA la Universitat de Barcelona vaig estudiar alhora Econòmiques i Filosofia (de vegades dic que em vaig llicenciar en cultura general), tot festejant (des de 1968), conspirant (també des de 1968) i fent el servei militar (on m’ho vaig passar bé). Això va ser a finals dels seixanta i principis dels setanta, i per tant soc força “maig 68” tot i que amb el correctiu que suposava l'adscripció cristiana (que mantinc). Em vaig casar jove amb la Mercè (1974); no hem tingut fills.\nEl 1974 vaig entrar a treballar al Departament Internacional de Banca Catalana (gràcies a la dèria del meu pare per fer-nos aprendre idiomes em defenso prou bé en francès i anglès). Això ens va permetre de viure dos anys a Nova York, o més ben dit a Manhattan (mig 1975-mig 1977), ciutat fantàstica que seguim estimant. Quan el banc va haver de plegar el 1983 (la famosa crisi de Banca Catalana) vaig anar a parar a la Fundació Joan Miró, on vaig viure de prop exposicions de les que vaig fruir molt i que em van apropar a l’art contemporani; vaig gestionar l'entitat i les obres d'ampliació de l’edifici. Qui m’hi va portar va ser en Manel Ingla, que des de llavors fins a la seva mort (el juny del 2002) fou per a mi un amic i conseller fonamental. El 1988 vaig passar a gestionar l’Orquestra Ciutat de Barcelona, cosa que em va permetre un apropament intensament viscut a la música clàssica (amb tres grans referents: Bach, Beethoven i Mahler), la qual des de llavors és una companya permanent (abans ja ho era, però amb menys intensitat). Això va durar fins el 1992, en que vaig passar a treballar al Comissionat de Drets Civils de l’Ajuntament de Barcelona que portava el Sr. José Ignacio Urenda, fet que em va apropar a la problemàtica dels immigrants i de les minories ètniques, religioses i de tota mena. El 1995 va arribar la segona sortida a l'estranger, en esdevenir cap de gabinet del membre espanyol del Tribunal de Comptes Europeu, una de les cinc institucions de la Unió Europea; el membre espanyol era l'Antoni Castells. Això ens va permetre viure quatre anys i mig al pacífic i agradable Luxemburg i conviure amb la diversitat de tot tipus que caracteritza Europa.\nEn tornar a Barcelona l'any 2000 va ser l'hora d'entrar a ESADE, on em vaig encarregar d'una bonica assignatura de 4t. de llicenciatura anomenada “Societat, Economia i Cultura: una aproximació històrica”, configurada pel professor Carles Comas, i del Programa Vicens Vives. Des de l’octubre de 2002 fins al desembre de 2003 vaig ser director del Centre UNESCO de Catalunya, i durant l'any 2004 vaig ser cap de gabinet del Conseller d'Economia i Finances de la Generalitat de Catalunya, Antoni Castells. El 2005 vaig tornar a treballar només a ESADE, coordinant el Programa Vicens Vives "Valors, compromís i lideratge", col·laborant amb la Càtedra Lideratges i Governança democràtica i donant una assignatura optativa sobre "Leadership and human quality" al MBA Full time. També he estat membre de la Junta directiva d'Òmnium Cultural i del Consell d'administració del Teatre Nacional de Catalunya (2004-2011). Des del juny de 2008 al gener del 2010 vaig ser president d'Abacus Cooperativa. M'he jubilat d'ESADE el mes de maig de 2016, tancant el meu erràtic però acolorit itinerari professional.\nEn paral·lel a la meva activitat professional, m'he interessat per les qüestions religioses. Des de jove havia estat actiu a moviments cristians de base, i cap a 1980 vaig participar intensament a l’Assemblea Diocesana de Barcelona i al Consell Pastoral Diocesà provisional. Cap a 1984 vam crear el Fòrum Home i Evangeli, un intent més de renovació eclesial, i paral·lelament vam entrar en contacte amb en Marià Corbí, un jesuïta heterodox que ens va capgirar les nostres idees sobre el fet religiós i que avui continua sent per nosaltres un referent; amb ell hem treballat en el marc del Centre d'Estudi de les Tradicions Religioses. A banda de diversos articles, alguns dels quals trobareu en aquest mateix blog, el 1995 vaig escriure un petit llibre sobre “Religió i religions”, adreçat a adolescents, per Editorial La Magrana; el 1996 vaig preparar el quadern “El lloc bo” a la col·lecció “Parlem-ne” de Minyons Escoltes i Guies Sant Jordi de Catalunya; el 2006 vaig fer el capítol “Treballar l’esperit”, dins del llibre “Catalunya, reptes ètics”, publicat per la Fundació Trias Fargas; el 2007 vaig publicar el llibret "El diàleg interreligiós" a Fragmenta Editorial; el 2008 vaig publicar l'article "Empresa y calidad humana" a la revista ICADE; el 2013 vaig elaborar el quadern "Bon lideratge, qualitat humana i espiritualitat" també a la col·lecció “Parlem-ne” de Minyons Escoltes i Guies Sant Jordi de Catalunya.\nTot això m'ha fet un generalista, força adaptable a nous entorns. M'he acostumat a assumir responsabilitats i fer gestions de confiança, a seguir temes diversos i a coordinar gestions. Defectes? Una certa obsessió per l’ordre, tendència a la intolerància, ganes de fer anar el món per allí on a mi em sembla que hauria d'anar. Afeccions? Llegir, escoltar música clàssica, anar al cinema i al teatre, caminar, fer esquí de fons. Una especial fascinació pel desert del Sàhara (sis viatges a Algèria, quatre al Marroc, tres a Tunísia, un a Mauritània, un a Líbia), i una gran simpatia per la Sierra de Guara. Darrerament hem enfortit els vincles amb el poblet d'Arnes i el seu meravellós entorn, els Ports i la comarca del Matarranya.\nEl Greco 1588\nSarvam sarvâtmakam ("Tot està relacionat amb tot").\n(Âgama xivaïta, Índia, segle I a. C.).\nComentari de Raimon Panikkar:\n"Totes les coses estan relacionades. Tot està en tot; no sols els que som ací. Tot, l'invisible i el visible, el diví i l'humà i l'infrahumà. Déu no està en dehors de la melée, fora de tot, separat. Déu també està dins d'aquesta interpenetració del tot amb el tot. Les coses no es poden aïllar, perquè no són aïlladament."\nLes intuïcions fonamentals de les grans religions, Ed. Cruïlla, Barcelona 1991 p. 81\n"Tot això, tot el que es mou en aquest món movedís, està penetrat per Déu."\n(Isha Upanishad, 1)\n"Tot està penetrat, embolcallat, impregnat per dins i per fora pel misteri diví. Això no és ni panteisme (monisme) ni panenteisme (com si Déu fos sols la matriu on està tot) sinó que suggereix el que jo he anomenat la intuïció cosmoteàndrica: el Món, Déu i l'Home estan compenetrats sense ésser idèntics. Fruit d'aquesta intuició és la joia."\nLes intuïcions fonamentals de les grans religions, Ed. Cruïlla, Barcelona 1991 p. 79\n"Sant, sant, sant és el Senyor de l'univers, tota la terra és plena de la seva glòria."\n(Isaïes 6, 3)\nComentari del rabí Baruc Garzón:\n"L'atribut Sant aplicat a Déu (...) significa en hebreu transcendent, és a dir, separat, altre: sant, sant, sant = separat, separat, separat. Evidentment no el Déu fet a imatge de l'home ni sublimació de les seves deficiències, ni dels seus problemes hormonals. Relació d'amor, sí, però no confusió de l'humà i el diví amb la seva consegüent negació de la part més dèbil, és a dir de la dimensió simplement humana de la nostra existència ni amb la seva consegüent exclusió de la raó que fa la humanitat de l'home."\nLes intuïcions fonamentals de les grans religions, Ed. Cruïlla, Barcelona 1991 p. 19\nAlhora totalment separat i present arreu...\nEl Dhammapada és un conjunt de breus aforismes del buddhisme hinayana, escrit en llengua pali fa uns 2.300 anys. Aquests són alguns d'ells:\n"Allò que som avui prové dels nostres pensaments d'ahir, i els nostres pensaments actuals construeixen la nostra vida de demà: la nostra vida és la creació de la nostra ment." (1)\n"La vigilància és la sendera de la immortalitat; la negligència és la sendera de la mort. Aquells qui estan vigilants no moren mai; aquells qui no estan vigilants ja són morts." (21).\n"Mitjançant l'elevació en la fe i en la vigilància, mitjançant el control de si mateix i l'harmonia amb si mateix, l'home savi construeix una illa per a la seva ànima a recer de les tempestes." (25)\n"La ment és inconstant i inquieta, difícil de guardar i de contenir: que l'home savi adreci la seva ment així com el constructor de fletxes fa rectes les seves fletxes." (33)\n"Així com l'abella recull l'essència de la flor i se n'allunya sense destruir-ne la bellesa ni el perfum, així el savi peregrini en aquesta vida." (49)\n"No pensis en les faltes dels altres, en el que han fet o en el que han deixat de fer. Més aviat pensa en les teves pròpies faltes, en el que has fet o en el que has deixat de fer." (50)\n"Com un llac transparent, serè i profund, així esdevé l'ànima del savi quan escolta les paraules del Dhamma." (82)\n"Ell és calm com la terra impassible; constant com la columna ferma; pur com el llac cristal·lí; és lliure del Samsara, la sèrie inacabable de naixements i morts." (95)\n"En la claredat de la seva visió, ell ha trobat la llibertat: els seus pensaments són pau, les seves paraules són pau i el seu treball és pau." (96)\n"Ara t'he vist, constructor! Mai més no tornaràs a construir aquesta casa. Totes les teves bigues han estat trencades i el sostre derruït. La meva ment s'ha despullat de tot allò que produeix l'existència i ha assolit la destrucció del desig." (154)\n"És fàcil veure les faltes dels altres, però és difícil veure les pròpies faltes. Un hom escampa les faltes dels altres com plomes llançades al vent, però amaga les pròpies faltes com el jugador astut amaga el seu joc." (252)\n"No hi ha sendera en el firmament, i el monjo ha de trobar la sendera interior. El món gaudeix amb els plaers que són obstacles en la sendera; però els il.luminats han creuat el riu del temps i han vençut el món." (254)\n"Deixa el passat endarrera; deixa el futur endarrera; deixa el present endarrera. Aleshores estaràs a punt per anar-te'n a l'altra riba. Mai més no retornaràs a una vida que acaba amb la mort." (348)\n"Aquell per al qual no hi ha aquesta ni l'altra riba, que, més enllà de tot temor, és lliure, aquell jo l'anomeno un Brahman. Aquell qui viu en contemplació, que és pur i està en pau, que ha fet el que havia de fer, que és lliure de passions, que ha assolit la Suprema fi, aquell jo l'anoment un Brahman. Aquell qui no fereix amb els seus pensaments, paraules o accions, que manté aquests tres sota control, aquell jo l'anomeno un Brahman. Aquell qui ha tallat la corretja, el fuet i la corda, amb tots els seus lligams, que ha aixecat la barra que tanca la porta, que està despert, jo l'anomeno un Brahman. Aquell la visió del qual és profunda, que és savi, que coneix la sendera i el que hi ha fora de la sendera, que ha assolit el fi més elevat, jo l'anomeno un Brahman. Aquell qui en aquest món ha anat més enllà del bé i del mal i que, lliure de sofriments, és lliure de passions i és pur, jo l'anomeno un Brahman." (385, 386, 391, 398, 403, 412)\nEs pot cantar amb més força aquest Lament de Schubert que com ho fa la gran Gúndula Janowitz?\n"S'ha d'arribar a conèixer el Sí aquí mateix, en aquesta vida. Aquest és el precepte. (...) Si es coneix aquí el Sí, aleshores hi ha veritat suprema i s'ha aconseguit la finalitat de l'existència; aquesta és la intenció. Si no s'arriba a conèixer el Sí, la vida és inútil."\nKena Upanixad, II,5\n"A un home predestinat a influir sobre la humanitat la contemplació del sentit diví de l'esdevenir universal li atorga els mitjans per a exercitar idèntics efectes. Per a això cal un recolliment interior com el que produeix la contemplació religiosa en homes grans i forts en la seva fe. Així contemplen ells les misterioses lleis divines de la vida i, mitjançant la màxima seriositat del seu recolliment interior, permeten que aquestes lleis es compleixin en la seva pròpia persona. En conseqüència, de la visió que ells presenten de si mateixos en sorgeix un misteriós poder espiritual que actua sobre els homes i els conquereix sense que ells prenguin consciència de com passa."\nRichard Wilhelm (1873-1930), comentari del dictamen de l'hexagrama Kuan, la Contemplació, de l'Yi Jing.\nLa tradició hindú ens parla de set chakras, set punts del cos especialment rellevants:\nMuladhara, a la base de la columna, el centre bàsic, l'arrel. Representat per un quadrat o un lotus de quatre pètals. Element: terra. Color: vermell.\nSvadhistana, relacionat amb els òrgans sexuals i amb els impulsos instintius. Representat per una lluna creixent ajaguda -banyes amunt- o un lotus de sis pètals. Element: aigua. Color: taronja.\nManipura, relacionat amb el ventre i el llombrígol, amb la vida física del menjar i la digestió. Representat per un triangle invertit o un lotus de deu pètals. Element: foc. Color: blau clar.\nAnahata, relacionat amb el pit, el cor i els pulmons, amb els sentiments i les emocions. Representat per una estrella de sis puntes o un lotus de dotze pètals. Element: aire. Color: verd o rosa.\nVishuddha, relacionat amb el coll, la laringe, la faringe i la parla, amb l'expressió i la comunicació. Representat per un cercle dins d'un triangle invertit o un lotus de setze pètals. Element: espai. Color: blau fosc.\nAjna, relacionat amb el front, la ment i la consciència. Representat per un cercle o un lotus de dos pètals. Element: energia mental. Color: groc.\nSahasrara, relacionat amb la part més alta del cap, amb la intuïció superior, la il·luminació i el món transcendent. Representat per un triangle o un lotus de mil pètals. Element: energia espiritual. Color: blanc o lila.\nEls més clars són els tres centrals, els 3, 4 i 5, que es corresponen amb tres seccions ben rellevants de la nostra columna vertebral: les vèrtebres lumbars, les dorsals i les cervicals. El 3 engloba el món de la supervivència, el 4 el de les emocions i el 5 el de la comunicació.\nEl 2 i el 6 són força clars: el 2 es correspon amb els genitals, amb tot el món de l'erotisme i la reproducció, i el 6 es correspon amb el cervell, amb la ment com a gran activitat.\nL'1 i el 7, en canvi, són els més imperceptibles, subtils, esotèrics. L'1 s'associa amb el capdavall de la columna vertebral i representa la força vital; el 7 amb la part de dalt al darrera del crani (la "coroneta") i representa el món espiritual.\nSón uns referents interessants, i assenyalen correspondències psico-somàtiques bàsiques. Val la pena tenir-los presents i treballar-los (el ioga té tècniques al respecte).\n"Pots mantenir pacífica la teva ment inquieta, en concentració en l'u?\nPots respirar suaument com un infant?\nPots purificar els teus pensaments?\nPots estimar la gent i governar-la, i ésser desconegut?\nPots veure la llum, i veure totes les coses en pau?"\nHi ha quelcom d'inherent i natural que existeix abans que el cel i la terra.\nImmòbil i impenetrable, roman sol i mai no canvia, omnipresent, inexhaurible.\nPodríem anomenar-lo la mare del món.\nNo conec el seu nom, però si li he de donar un nom li diré la divinitat, li diré el suprem.\nEl qui coneix els altres és savi; el qui es coneix a si mateix ha assolit la il·luminació.\nEl qui venç un altre té força; el qui es venç a si mateix té veritable poder.\nEl qui està content amb el que té, és ric; el qui manté el seu propòsit, és ferm.\nEl qui roman en el centre i abraça la mort de tot cor, perdurarà sempre.\n“La divinitat engendra l'u; l'u engendra el dos;\nel dos engendra el tres i el tres engendra totes les coses.\nTot porta el yin al darrera i el yang al davant;\ntots dos es fonen amb l’energia vital per crear l’harmonia.”\n"El qui coneix, no parla; el qui parla, no coneix.\nTanca la porta, ajusta les finestres,\nsuavitza les aspreses, enfosqueix la claror,\nconverteix el renou en silenci.\nAixò s'anomena la meravella de la unitat.\nAquell qui és u, és més enllà dels amics i els enemics,\nmés enllà del guany i la pèrdua, més enllà de l'honor i la desgràcia.\nUn home així és gran perquè és més enllà de la grandesa."\nLa gent diu: "Tan gran com és, i la divinitat no té definició."\nPerò la divinitat no té definició perquè és tan gran.\nSi la divinitat pogués ésser definida, seria petita i no gran.\nHi ha tres tresors que estimo per damunt de tot:\nel primer és amor, el segon és moderació, el tercer és humilitat.\nEl qui té amor té realment valentia;\nel qui té moderació té realment abundància;\nel qui té humilitat pot realment tenir poder."\n"Seul le sourire de Dieu connait le profond des vies humaines."\nJean-Pierre Jossua (dominic francès nascut el 1930; frase pronunciada en una homilia a una trobada de Pax Romana a Luxemburg el 27 de setembre de 1980)\n- la importància del "seul", "només": cap ésser humà pot conèixer la profunditat última d'un altre ésser humà. Ni un mateix pot conèixer la seva profunditat última.\n- qui la coneix no és Déu, sinó el somriure de Déu, i per tant un acolliment benèvol hi hagi el que hi hagi en aquesta fondària.\nAquí podem sentir en Jordi Savall a la pel·lícula "Touts les matins du monde" tocant "Les pleurs" de M. de Sainte Colombe.\n"El sagrat es manifesta sempre com una realitat d'un ordre totalment diferent del de les realitats "naturals". El llenguatge pot expressar ingènuament el tremendum, o la majestas, o el mysterium fascinans amb termes presos de l'àmbit natural o de la vida espiritual profana de l'home. Però aquesta terminologia analògica es deu precisament a la incapacitat humana d'expressar el ganz andere: el llenguatge es redueix a suggerir tot el que sobrepassa l'experiència natural de l'home amb termes procedents d'aquesta mateixa experiència."\nMircea Eliade a El sagrat i el profà (Fragmenta Editorial 2012, p. 68)\nPer Nadal la Lourdes Encinas ens va obsequiar amb la versió castellana del llibre "Resposta a Job" (Antwort auf Hiob, 1952), del gran psicòleg suís Carl Gustav Jung (1875-1961). Jung el va escriure quan tenia 76 anys, en plena maduresa, i tot i la seva densitat és un text molt ric i suggerent. N'anirerm comentant aspectes, però d'entrada voldríem reproduir la major part del pròleg del llibre, que dóna ja una idea de l'enfocament de Jung pel que fa al tema religiós. Un enfocament que ens sembla molt fecund.\n(...) A les pàgines següents es parlarà d'objectes venerables de la fe religiosa, i tot el que parla d'aquests temes corre el perill de caure en un dels dos bàndols en pugna al voltant d'aquests objectes. Aquesta disputa té el seu fonament en el peculiar pressupòsit que alguna cosa és "veritable" únicament quan es presenta o s'ha presentat com a fet físic. Així, per exemple, els uns creuen, com a físicament veritable, i els altres neguen, com a físicament impossible, el fet que Crist nasqués d'una verge. Qualsevol pot veure que aquest dilema no té solució lògica; el millor seria, en conseqüència, deixar com a inútils les discussions. Ambdues parts tenen i no tenen raó, i podrien fàcilment arribar a un acord si renunciessin simplement a la paraula "físic". El que alguna cosa sigui una realitat "física" no és l'únic criteri de veritat. També hi ha veritats anímiques, les quals no es poden ni explicar ni provar, però tampoc negar-se físicament. (...) A aquest mateix tipus de veritats pertanyen les afirmacions religioses. Les afirmacions religioses es refereixen com a tals a fets que no són comprovables físicament. Si ho fossin, caurien inevitablement en el domini de les ciències naturals, i aquestes les negarien per no ser fets susceptibles d'experiència. Les afirmacions religioses no tindrien sentit si es referissin a fets físics. Aquests serien, en aquest cas, simples miracles, que ja per això estarien exposats al dubte, i que a més no podrien provar la realitat d'un "esperit", és a dir d'un sentit, ja que l'"esperit" es manifesta per si mateix. (...)\nEl fet que les afirmacions religioses estiguin sovint en contradicció amb fenòmens físicament comprovables prova la independència de l'esperit respecte de la percepció física, i manifesta que l'experiència anímica posseeix una certa autonomia enfront de les realitats físiques. L'ànima és un factor autònom, les afirmacions religioses són coneixements anímics, que, en darrer terme, tenen com a base processos inconscients, és a dir, transcendentals. Aquests processos són inaccessibles a la percepció física, però demostren la seva presència mitjançant les corresponents confessions de l'ànima. La consciència humana transmet aquestes afirmacions i les redueix a formes concretes; aquestes, per la seva banda, poden estar exposades a múltiples influències de naturalesa externa i interna . Això fa que , quan parlem de continguts religiosos , ens moguem en un món d'imatges, les quals assenyalen cap a alguna cosa que és inefable. No sabem fins a quin punt són clars o foscs aquests conceptes, imatges i metàfores en relació al seu objecte transcendental. Si, per exemple, diem la paraula "Déu", donem expressió a una imatge o concepte que ha sofert al llarg del temps moltes transformacions, però no podem indicar amb certa seguretat -si no és per la fe- si aquestes transformacions es refereixen únicament als conceptes i imatges, o si es refereixen també a la realitat inexpressable. Tant ens podem imaginar Déu com una acció eternament fluent, plena de vida, que s'encarna sense fi en figures, que ho podem fer com un ésser eternament immòbil i immutable. El nostre enteniment està segur només que posseeix imatges, representacions, les quals depenen de la fantasia i del seu condicionament, que és espacial i temporal, i per això, en la seva llarga història, aquestes imatges s'han transformat innombrables vegades. Però no pot dubtar-se que a la base d'aquestes imatges s'hi troba alguna cosa transcendent a la consciència, i això fa que les afirmacions no variïn caòticament i sense cap limitació; així, podem reconèixer que aquestes imatges es refereixen a uns pocs "principis" o arquetips. Aquests arquetips són incognoscibles per si mateixos, tal com ho són l'ànima o la matèria; l'únic que cal fer és dissenyar models dels que sabem per endavant que són insuficients; aquesta insuficiència es troba confirmada també per les afirmacions religioses.\nQue quedi, doncs, ben clar, que quan a les pàgines següents parlo d'aquests objectes "metafísics", m'adono perfectament que em moc en un món d'imatges, i que cap de les meves reflexions arriba a tocar l'incognoscible. Conec massa bé la limitació de la nostra imaginació -per no parlar de l'estretor i pobresa del nostre llenguatge- com per poder imaginar-me que les meves afirmacions signifiquin més que el que signifiquen les afirmacions d'un ésser humà primitiu quan diu que el seu Déu salvador és un conill o una serp. Encara que tot el nostre món d'idees religioses està format d'imatges antropomòrfiques, les quals, com a tals, no podrien resistir una crítica racional, no podem oblidar que aquestes imatges es recolzen en arquetips numinosos, és a dir, en una base emocional, la qual és inexpugnable a la raó crítica. Aquests fets anímics poden ser no vists, però la seva no existència no pot ser demostrada. (...)\nJo vaig un pas més enllà, i considero que també les afirmacions de les Sagrades Escriptures són afirmacions de l'ànima, encara que amb això corri el perill de fer-me sospitós de psicologisme. Les afirmacions de la consciència poden ser enganyoses, mentideres i capritxoses, però això no passa amb les afirmacions de l'ànima. Les afirmacions de l'ànima són transcendents a nosaltres, ja que apunten cap a realitats transcendents a la consciència. Aquestes realitats són els arquetips de l'inconscient col·lectiu, els quals produeixen complexos d'idees en la forma de motius mitològics. Aquestes idees no són inventades, sinó que, en els somnis, per exemple, es presenten a la percepció interna com a productes ja acabats, són fenòmens espontanis, que se sostreuen al nostre caprici, per això és just atribuir-los certa autonomia. En conseqüència, aquests fenòmens no poden ser considerats com a objectes, sinó com a subjectes autònoms. Naturalment, des del punt de vista de la consciència, poden ser descrits i fins i tot explicats fins a cert grau com a objectes, de la mateixa manera que es pot descriure i explicar un ésser humà viu. Però quan es fa això cal prescindir de la seva autonomia. Des del moment en què es té en compte aquesta autonomia, cal necessàriament tractar-los com a subjectes, i en conseqüència cal concedir-los espontaneïtat i intencionalitat, és a dir, una espècie de consciència i de liberum arbitrium; cal observar el seu comportament i prestar atenció al que diuen. Aquest doble punt de vista, que cal adoptar davant tot organisme relativament independent, dóna naturalment un doble resultat: d'una banda, una descripció del que jo faig amb l'objecte, i d'una altra, el que el subjecte fa (també, eventualment, amb mi). Sens dubte aquesta inevitable duplicitat crearà certa confusió al cap del lector al principi, sobretot perquè en les pàgines següents parlarem de l'arquetip de la divinitat.\nSi algú estigués temptat de dir que les imatges de Déu que nosaltres intuïm són "només" imatges, estaria en contradicció amb l'experiència, que posa fora de tot dubte l'extraordinària numinositat d'aquestes imatges. L'eficàcia ("mana") d'aquestes imatges és tan extraordinària que un no només té el sentiment d'apuntar amb elles cap a l'ens realissimum, sinó que arriba a estar convençut de denominar (auszusprechen) i fins i tot de "situar" (zu setzen), per dir-ho així, amb elles l’ens realissimum. Tot això dificulta extraordinàriament el tractament d'aquests temes, si és que no ho fa impossible. Però de fet no es pot fer palesa la realitat de Déu sinó fent ús d'imatges, les quals han sorgit la majoria de les vegades de manera espontània i han estat santificades per la tradició. Però l'enteniment ingenu no ha separat mai la naturalesa psíquica i la funció d'aquestes imatges del seu incognoscible fonament metafísic. L'enteniment ingenu identifica sense més la imatge que l'impressiona amb el X transcendental cap al qual aquesta imatge apunta. És ben evident l'aparent justificació d'aquesta manera de fer, i tot va bé fins que no es presenten serioses objeccions contra el que s'afirma. Però si hi ha motius per criticar una afirmació, cal recordar que les imatges i les afirmacions són processos psíquics diferents del seu objecte transcendental, no el situen (setzen), sinó que simplement fan al·lusió a ell. I en l'àmbit dels processos psíquics la crítica i la discussió no només estan permeses, sinó que són inevitables.\nA les pàgines que segueixen m'he proposat de presentar una elucidació de certes idees religioses tradicionals. Ja que he de parlar de factors numinosos, no només necessito utilitzar del meu enteniment, sinó també el meu sentiment. No puc fer servir únicament una objectivitat freda, sinó que, per poder expressar el que sento quan llegeixo certs llibres de la Sagrada Escriptura o quan recordo les impressions que he rebut de la nostra fe, he de deixar parlar també la meva subjectivitat emocional. (...)\nTres posicions pel que fa al rostre de Déu, totes elles correctes, encertades i útils. Posicions complementàries, tot i la seva aparent contradicció:\na. Posició radical negativista: res no es pot considerar com a rostre de Déu. Ell és el totalment altre, no associable amb res, irrepresentable, diferent de tot en grau extrem.\nb. Posició radical afirmativista: tot és rostre de Déu. Tota la realitat l'expressa, el manifesta, el trasllueix. Podem trobar a Déu en totes les coses, si apartem el vel que ens en separa.\nc. Posicions intermèdies: algunes realitats manifesten millor la divinitat que altres, tenen més capacitat de connectar-nos amb ell i poden considerar-se més pròpiament com a rostres de Déu.\nUna d'aquestes posicions intermèdies és la dels nou grans rostres de Déu. Aquests elements que el fan visible de forma més potent, més rellevant, serien (formulats en llenguatge simbòlic):\n1. La justícia. Allà on es fa present la justícia, Déu es manifesta, parla, s'encarna. Déu està al costat dels oprimits. Déu no tolera la injustícia, l'explotació, i dóna força als que es rebel·len contra ella.\n2. La pau. Tenir present a Déu promou la pau entre els éssers humans, la invocació de la divinitat és portadora de pau. Els qui tenen a Déu com a referent estan contra la guerra, la violència, l'agressió, la tortura.\n3. La llibertat. Fer ressonar a Déu dins nostre ens fa lliures, ens ajuda a ser lliures. Obrir-li la vida és font de llibertat, tot ho relativitza, ens allibera de tota dependència o esclavatge, fa que res tingui tanta importància com per prendre'ns la llibertat.\n4. La igualtat. En referència a Déu no hi ha categories entre les persones; tots som iguals, valem igual, com els fills per un pare. Tothom té el mateix valor als seus ulls. No hi ha mèrit ni riquesa que pugui fer a algú més que un altre davant d'Ell. Les desigualtats que depenen de nosaltres, com ara les econòmiques i les socials, són una ofensa al que Ell representa, i la referència a Ell ens impulsa a treballar per la seva reducció.\n5. La fraternitat. La connexió amb Déu fa que tots ens tractem com a germans, fraternalment. Vincular-se a Ell ens ajuda a fer que la cordialitat, la gentilesa, l'ajuda mútua, el respecte, regnin entre les persones. Tenir-lo present foragita baralles i tensions, rivalitats i enveges, odis i rancúnies. Ell no és compatible amb l'individualisme egocèntric, amb el cadascú per ell, amb el menyspreu dels altres.\n6. La bellesa. Déu resplendeix en allò que és bell. Embellir el món és retre-li homenatge. Crear coses belles és fer manifestes més facetes seves. Degradar els espais on vivim, no tenir cura de l'entorn, és allunyar-lo de nosaltres.\n7. La bondat. Obrir-nos a Déu ens fa bons. Cada gest de bondat que portem a terme el manifesta, l'encarna, el fa present. Déu dona suport als honests, als generosos, als de cor sensible. La mala fe, la maledicència, la perfídia, la crueltat, ens aparten d'Ell.\n8. La veritat. Déu és plasmat quan les persones mostren autenticitat, transparència, sinceritat. Ell es fa present quan els gestos trasllueixen consistència, quan l'engany, la mentida i la hipocresia són foragitats.\n9. L'amor. Déu és amor, s'ha dit sovint; l'amor és allò que més permet accedir-hi i que millor el fa present. Tenir-lo al cor fa que ens estimem els uns als altres, que ens ajudem, que compartim les penes i alegries, que ens acompanyem en el viure.\nNo són els rostres de nou déus, són nou rostres d'un únic Déu. Inseparables. Un pot aparèixer en primer pla, però no pot entrar en contradicció amb altres; van alhora, formen un sol bloc amb nou facetes.


Roc Pujadas: “Afronto la Copa del Rei amb moltes ganes, és una competició que em fa gràcia jugar ja que no l’he disputada mai” | CE Noia Freixenet\nBy CE Noia • On 24 de Maig de 2021 • In Ok Lliga\tOk Lliga 0\nA les acaballes de la seva primera temporada com a jugador del Club Esportiu Noia Freixenet, el manlleuenc Roc Pujadas ha assegurat que afronta la Copa del Rei de la Corunya (10-13 de juny) “amb moltes ganes, és una competició que em fa gràcia jugar ja que no l’he disputada mai”.\nAixí mateix ha afirmat que aquesta “la temporada ha estat molt especial pel fet que ha estat la meva primera temporada a l’Ok lliga i a un equip com el Noia Freixenet, que encara és més especial”.\nA més, a nivell personal, ha reconegut que “vaig passar per una època en la qual, segurament, em va faltar confiança i em va costar una mica més” però ha admès “que ara, en aquest tram final de temporada, també m’estic trobant més i estic sent una mica més protagonista”.\nD’altra banda, a nivell d’equip ha explicat que aquest any s’ha “estat irregular, ens va costar al principi però considero que en aquest tram final de temporada hem estat molt bé, ens hem cohesionat entre tots”. A més, ha destacat que “estic molt content i em fa ràbia que s’acabi la temporada perquè, ara mateix, és quan estic disfrutant més”.\nFinalment ha afirmat que afronta “la temporada que ve amb moltes ganes, amb molta il·lusió”, però, també, “amb ganes de seguir creixent, de seguir treballant i de poder jugar al Noia Freixenet”.\nNit de victòria, retrobaments i comiats


El blog de Gabriel Bibiloni » El plaer d’escriure\nPosts de la categoria 'El plaer d’escriure'\nQuaranta mil putes!\nAquesta és una expressió que s’usa profusament a Mallorca per a indicar una gran sorpresa davant algun fet. Un estat de sorpresa pot agafar diferents graus i en la part alta de la gradació hi trobam l’estupefacció o l’estupefacció superlativa. I l’expressió esmentada adopta una rica i complexa gamma de variants lingüístiques per a expressar a la perfecció els diversos graons d’aquella escala de sorpresa o estupefacció. La forma més senzilla, expressió de sorpresa discreta, és quaranta putes!; si la sorpresa és més intensa, sortirà requaranta putes!; i anant pujant l’escala tindríem quaranta carretades de putes!, quaranta grosses de putes!, requaranta grosses de putes!, i així arribaríem a la cúspide de l’atoniment, representada per una cosa així com requaranta mil regrosses de putes! Per si qualcú no ho sap, diré que una grossa és una unitat de compte consistent en dotze dotzenes, és a dir cent quaranta-quatre unitats. La nota negativa en tot això és que la joventut que ara puja, en procés de desarrelament lingüístic, ha substituït aquest ric i plàstic paradigma per un altre sistema exclamatiu d’una pobresa i vulgaritat que no passa d’un òstia, tio!, d’un joder! o d’un coño!, encara que la probresa es pretengui compensar amb una diversitat elemental d’intensitats de veu.\nDues idees em vénen al cap i em mouen a fer-ne comentari. Una és el recurrent nombre quaranta. És un nombre d’una gran presència en la nostra tradició, sobretot de caràcter religiós i associat a les proves a què Déu sotmet els mortals: recordem els quaranta dies i quaranta nits durant els quals la còlera divina va amollar aigua sobre la terra fins a ofegar la humanitat menys una família, els hebreus errants pel desert durant quaranta anys, els quaranta dies de dejuni de Jesús resistint les temptacions del dimoni, la mateixa quaresma actual, les quaranta hores,… L’altra és la utilització de la figura de la dona dedicada a l’ofici més vell del món per a l’expressió de la sorpresa, i no una altra professió qualsevol o qualsevulla altra realitat. Aquí deu haver-hi un fil que ens portaria a algunes conclusions sobre la importància de les dones de la vida en la nostra cultura tradicional. N’hi haurà que pensaran que aquesta utilització no s’avé amb les noves idees sobre la dignitat de les persones, i segurament tenen raó. En tot cas, curiosa conjunció la que es dóna en la nostra fraseologia exclamativa entre un element d’extracció religiosa i una altra cosa tan poc pia. Com la contradicció que arriba a l’oxímoron més aconseguit quan es diu allò de requaranta putes sagrades! D’altra banda, les dimensions dels conjunts explicitats per la nostra cultura popular són ben impactants. Quaranta grosses serien cinc mil set-cents seixanta individus (o indivídues), un nombre suficient per a crear maldecaps seriosos a la senyora Tura o al senyor Clos si tals persones es fessin fortes a desplegar el seu negoci a qualsevol avinguda de Barcelona. I encara que només fossin quaranta carretades, no em direu que la imatge del pas per la vila dels quaranta cavalls i els quaranta carros, un darrere l’altre, amb l’alegre càrrega no és tan letífica com la desfilada del carnaval de Rio.\nAquest comentari me l’ha suggerit la notícia que quaranta mil prostitutes s’han aplegat en el major bordell de la història amb motiu del mundial de futbol que se celebra aquests dies a Alemanya. Quaranta mil treballadores sexuals, que diuen ara, (feliç coincidència numèrica amb l’exclamació mallorquina) que faran oli amb dues bigues assaciant tanta fam ajuntada, i donaran a tants d’homes i tan esportius un poc de plaer que podrà compensar la frustració de veure la seva selecció fent un mal paper a l’esdeveniment futbolístic. Diuen les cròniques del darrer moment que els aspirants a una estoneta de satisfacció han d’aguantar pacientment esperes d’una mitjana de dues hores. I que els taxistes també es fan la barba d’or com mai no havia succeït. Davant aquesta explosió d’abundància i d’alegria un mallorquí de llengua genuïna ha d’exclamar forçosament “quaranta mil putes!”.


ORGANITZACIÓ I FUNCIONAMENT DEL CENTRE DURANT EL 3r TRIMESTRE\nDimecres, 22 d\_'abril de 2020\nL’estat d’alarma i el confinament continuen. Per tant, l'escola, de manera confinada, també continua.\nEl primer que volem aclarir és que no hi ha cap aprovat general. En les instruccions sobre l'avaluació del 3r trimestre que us hem enviat per via GESTIB, diu que el curs segueix igual, amb les mateixes dates i amb els mateixos criteris de promoció i avaluació.\nEn segon lloc us volem explicar que hem rebut 172 respostes per part de les famílies de l’enquesta que us vàrem enviar. Entre les noves instruccions de la Conselleria, l’experiència que ens heu explicat les famílies i l'avaluació que hem fet des del centre, hem organitzat la tasca per la 3a avaluació.\nAquesta tasca es durà a terme des dels enllaços als diferents cursos que teniu a aquesta notícia. Des d’aquests enllaços, podeu entrar al curs corresponent del vostre fill o filla, allà trobareu una graella amb la seqüenciació i organització de les tasques de cada setmana, on clicant sobre les tasques s’obriran de manera automàtica.\nEn aquesta esmentada graella, també hi trobareu els correus dels mestres del vostre curs per tal d’enviar tasques, dubtes, aclariments, comentaris... i rebre també resposta, observacions, aclariments i ànims pels vostres fills i filles.IMPORTANT: a l'hora d'entrar a l'enllaç ho heu de fer amb un usuari de gmail per poder navegar per les carpetes i documents.\nRecordar-vos que el centre roman tancat. No hi ha personal docent ni personal administratiu.\nL’Equip Directiu us continuarà informant puntualment de qualsevol novetat o canvi en la situació actual mitjançant la web del centre, el GESTIB, el Twitter i l’Instagram. Si us voleu posar en contacte amb nosaltres, teniu algun dubte o necessitat, ho podeu fer a través del GESTIB (tots el que tingueu usuari de família) o mitjançant el correu electrònic del centre (ceipparebartomeupou@educaib.eu).\nPer acabar, us demanam que seguiu les indicacions que s’han establert des de les diferents administracions, que vetlleu per la vostra salut i la de les persones que ens envolten. Hem de ser responsables, solidaris i pacients.\nL’Equip Directiu del CEIP Pare Bartomeu Pou.\nTasques de 1r\nTasques de 2n\nTasques de 4t\nTasques de 6è\nRECOMANACIONS RUTINA DIÀRIA\nusr_740708842.png | 415,89 Kb


Torrons a la zona noble - Altaveu el diari digital d'Andorra\nTorrons a la zona noble\nL’FC Andorra tanca el 2021 amb la quarta victòria consecutiva davant l’Atlètic Sanluqueño gràcies als gols d’Iván Gil i Carlos Martínez i passar Nadal consolidat a la zona de promoció a Segona i a tres punts del líder.\n18/12/2021 (19:23 CET)\nEls tricolors celebren el segon gol, de Carlos Martínez. FC Andorra\nPlantilla, cos tècnic i seguidors de l’FC Andorra passaran les festes nadalenques amb l’equip situat a la zona de promoció a Segona A. Els tricolors han allargat l’excel·lent ratxa amb la qual acaben el 2021 sumant la quarta victòria consecutiva davant l’Atlético Sanluqueño, un dels rivals més perillosos a domicili de la primera volta. Un gol a cada part ha estat suficient per certificar la superioritat dels d’Eder Sarabia.\nEl partit ha començat de la millor forma possible. En el que era tot just la primera aproximació de perill dels tricolors s’ha trobat petroli. Marc Aguado ha filtrat una excel·lent passada cap a Iván Gil, que ha burlat la defensa i, sol davant el porter, l’ha batut per baix, malgrat que aquest ha aconseguit tocar la pilota.\nEl gol ha donat pas a uns minuts d’assetjament per part dels andorrans sobre la porteria visitant. Héctor i, de nou, Iván Gil han tingut l’opció de fer ràpidament el segon. Encara més clara ha estat la que ha tingut Carlos Martínez. Al 12’ ha vist com Navas treia sota pals la seva rematada i poc després el mataroní també ha fet treballar Isma Falcón.\nEl club tricolor ha recollir joguines per la campanya solidària en favor de Càritas.\nI és que, de fet, el domini tricolor ha estat complet durant aquest tram del duel. Sort ha tingut el Sanluqueño del seu porter, que ha continuat salvant opcions tricolors. Iván Gil, de nou (14’) i Zourdine (23’) han tornat a tenir molt a prop el 2-0.\nAl segon del primer temps, el ritme per part dels d’Eder Sarabia ha disminuït. Tot i això, han continuat controlant sense problemes el joc, encara que ja sense generar tant de perill. Marc Fernández, en dues ocasions i Iván Gil, ho han provat abans del descans, però els seus intents han marxat desviats. La darrera opció d’aquest primer temps l’ha provocat Edu Oriol, amb un mal refús cap a la seva pròpia porteria que Navas ha salvat en el darrer sospir.\nMereixia, doncs, molt més l’Andorra. I al segon temps, ara sí, el premi ha arribat. El domini tricolor ha continuat i, aquest cop sí, ha caigut el segon gràcies al pitxitxi. Carlos Martínez s’ha anticipat a tota la defensa visitant i ha enviat al fons de la xarxa una magnífica centrada d’Iván Gil des de la banda esquerra.\nCarlos Martínez remata la centrada d'Iván Gil per marcar el 2-0.\nAmb el 2-0, l’Andorra ha sabut jugar amb la diferència favorable al marcador. De fet, ha controlat el duel sense excessives complicacions davant un rival molt fluix en atac. Es pot dir que la victòria no ha perillat en cap moment i, de fet, el que sí que hauria pogut arribar ha estat el tercer gol tricolor. Falcón, al 78’, l’ha evitat aturant el xut de Rubén Enri i al 81’ ha estat David Martín qui ha provat amb una rematada desviada.\nEl marcador, però, ja no s’ha mogut. Tampoc feia falta. El 2-0 final, cal recordar contra un equip molt perillós a domicili, certifica el bon moment del quadre tricolor. Amb els tres punts sumats, els tricolors confirmen que marxaran de vacances en tercera posició -ja ningú els pot superar-, un èxit aconseguit en un final d’any que, gairebé, fa desitjar que el 2021 no s’acabi ja. Després de Reis, un altre repte important: la visita a Valdebebas per jugar contra el Madrid Castilla.\nFC ANDORRA (2): Ratti, Morer, Pastor, Vilanova, Martí Vilà, Héctor (Bover, 46’), Aguado, Iván Gil (Molina, 70’), Zourdine (Altimira, 85’), Carlos Martínez (Enri, 76’) i Marc Fernández (David Martín, 70’).\nATLÉTICO SANLUQUEÑO (0): Isma Falcón, Edu Oriol, Navas, Duro, Riego (Chicho, 70’), Theo (Azkue, 59’), Pelón (Alfonso, 59’), Caballé (Cerveró, 76’), Armental (Héctor, 70’), Javi Navarro i Miguelete.\nÀrbitre: Ramo Andrés (Aragó). T.G.: Martí Vilà / Pelón i Riego.\nGols: 1-0, Iván Gil (4’). 2-0, Carlos Martínez (54’).


L'arribada de tonyines mortes per la gota freda obliga a tancar les platges de La Manga\nL'Ajuntament de Cartagena ha tancat els accessos a les platges mediterrànies de La Manga del Mar Menor per l'arribada massiva de tonyines mortes. El Servei d'Extinció d'Incendis, Salvament i Protecció Civil del consistori ha pres aquesta decisió després que es trobessin a la sorra nombrosos exemplars que provenien d'una granja d'engreixament situada davant la costa i que s'hauria vist afectada per la gota freda que està afectant el sud-est de la península.\nEn un comunicat, la Conselleria de Salut de la Regió de Múrcia ha advertit del risc sanitari que suposa el consum d'aquestes tonyines, que han estat trobades a diverses platges de la Regió a causa del temporal. Les instal·lacions del viver -situades davant la localitat de San Pedro del Pinatar- van resultar afectades pel pas de la DANA, el que va provocar que nombrosos exemplars s'escapessin del recinte.\nTres dies morts\nSegons la conselleria aquestes tonyines no són aptes per a consum, ja que amb tota probabilitat presenten alts nivells d'histamina i també poden contenir altres contaminants, ja que poden portar fins a tres dies morts al mar.\nFinalment, assenyala que les persones que trobin aquests o altres peixos morts han d'avisar les autoritats perquè procedeixin a la seva adequada retirada, i evitar altres possibles problemes de Salut Pública. El consistori ha decidit tancar les platges davant d'aquesta situació de risc i posarà en coneixement de l'administració regional els exemplars vagin arribant a la vora.


Ajuntament de Sant Cugat - El Parc del Turó de Can Mates i la plaça dels Jocs Florals estrenen circuits de salut a proposta del veïnat\n27 de juliol 2017 Salut\nLa proposta del circuit de salut del Parc del Turó de Can Mates, que es podrà utilitzar a partir de dilluns que ve, va ser escollida en el marc del procés dels Pressupostos Participatius del 2016. La de la plaça dels Jocs Florals, forma part dels projectes de lliure disposició del Consell de Barri del Centre Oest.\nEls elements gimnàstics del circuit de salut del Parc del Turó de Can Mates són els següents: una bicicleta estàtica, dues bicicletes el·líptiques, un corredor aeri, uns pedals de mà, una roda d’estiraments i torsió corporal, un banc pectoral doble i una escala horitzontal, i també un aparell inclusiu (per a persones amb mobilitat reduïda).\nPel que fa als aparells instal·lats a la plaça dels Jocs Florals, es tracta d’una bicicleta el·líptica i d’una màquina de mobilitat articular.\nAquests elements estan pensats perquè els adults actius, a partir de 14 anys, puguin mantenir la condició física. Alguns dels aparells són adequats per recuperar-se de lesions, ja que permeten fer estiraments i moviments de torsió del cos i d’articulacions sense haver de realitzar moviments bruscos.


Notícies – Pàgina 25 – Grup de Defensa del Ter\nJornada “Territori i Energia” a Barcelona\n3 de maig de 2011 14 de novembre de 2019 per Grup de Defensa del Ter\nJornada “Territori i Energia” Resisténcies al model energètic corporatiu i contaminant Data : Dissabte 5 març Lloc : RAI (C/Carders 12 ppal, Barcelona) Horari : 9h30 ? 18h30 Programa Jornada Territori i Energia PRESENTACIÓ A mesura que s’esgoten les reserves mundials de petroli i s’agreugen les conseqüències ambientals de les emissions de milions de … Llegir més…\nLa lluita pagesa i el Mercat del Ram – Xevi Crosas\n3 de maig de 2011 19 de novembre de 2019 per Grup de Defensa del Ter\n(article publicat a Naci? Digital.cat) Curiosament aquest any coincideixen dos esdeveniments durant les mateixes dates, vinculats presumptament a l’activitat pagesa. El proper diumenge dia 17 d’abril és el dia internacional de la lluita pagesa, promogut per la organització internacional Via Camperola, i arreu del món hi ha convocats tot tipus d’actes. Durant la mateixa … Llegir més…\nPlana de Vic: ciutat agrària?\n1 d'abril de 2011 19 de novembre de 2019 per Grup de Defensa del Ter\nSi vols conèixer la planificació territorial prevista pels pròxims anys a la Plana de Vic i tots els condicionants que l’afecten no et perdis aquesta xerrada-tertùlia que organitza PER UNA PLANA VIVA! “Plana de Vic: ciutat agrària?” amb XABIER EIZAGUIRRE arquitecte redactor del Pla Director Urbanístic de la Plana de Vic Divendres 1 d’abril a … Llegir més…\nTrobada d’eco-hortolans de Manlleu i calçotada\n26 de març de 2011 19 de novembre de 2019 per Grup de Defensa del Ter\nTROBADA D’ECO-HORTOLANS DE MANLLEU I CALÇOTADA el proper dissabte 26 de març de 2011 a les Hortes de Can Sanglas (Manlleu). 10.30h : Benvinguda i presentació 10.45h : Com fer compostatge a l’hort? 12.15h : Intercanvi de coneixements 14.00h : CALÇOTADA Preu formació: 5 € (gratuïta pels hortolans de Can Sanglas) Preu calçotada: 10€ Cal … Llegir més…\nLes fonts: aigua fresca i regalada?\n25 de març de 2011 19 de novembre de 2019 per Grup de Defensa del Ter\nPresentació de l’estat de les fonts d’Osona i el Lluçanès en el marc del dia mundial de l’aigua i xerrada a càrrec de Jordi Bigues (periodista i ecologista) Divendres 25 de març a les 20h al Casal C/Vic Frederica Montseny a Manlleu (Osona) Organitza: Grup de Defensa del Ter


La Xina "perfeccionarà" el sistema de nomenament de líders de Hong Kong però no tolerarà el separatisme\nPublicat 01/11/2019 14:26CET\nPEQUÍN, 1 nov. (Reuters/EP) -\nLa Xina "perfeccionar" la manera en qu es nomena i relleva al líder de Hong Kong per no tolerar el separatisme o les amenaces a la seguretat nacional, segons ha afirmat aquest divendres un funcionari d'alt rang del rgim de Pequín després d'una reunió d'alt nivell.\nEls últims cinc mesos de protestes antigovernamentals a l'antiga colnia britnica representen el major desafiament popular al Govern del president xins, Xi Jinping, des que va assumir les regnes del país a finals de 2012.\nDijous, el partit es va comprometre a garantir l'estabilitat de Hong Kong, després d'una reunió a porta tancada de quatre dies de durada entre els principals dirigents del Partit Comunista a Pequín, cosa que denota la importncia que atorga el rgim a l'estabilitat de l'antiga colnia britnica.\nParlant amb els periodistes sobre els resultats d'aquest plenari, l'alt representant del Parlament xins Shen Chunyao ha dit que Hong Kong ha estat "per descomptat" un tema important en la reunió, en la qual van participar uns 370 funcionaris, incls Xi.\nEl ple va subratllar que "un país" és la base de "dos sistemes" i que el Partit Comunista xins recolzar els Governs de les Regions Administratives Especials --que també inclouen Macau-- perqu redoblin els seus esforos en matria d'aplicació de la llei, segons ha explicat Shen, cap de la Comissió de Llei Fonamental de la Comissió Permanent del Parlament.\nEl Ple va decidir "perfeccionar" el sistema de nomenament i substitució dels dirigents de Hong Kong i de Macau i d'altres funcionaris d'alt rang allí, ha explicat Shen, sense aportar més detalls.\nEls quatre caps executius de Hong Kong han estat triats per un petit comit electoral replet de partidaris de Pequín. La Llei Fonamental estableix que l'"objectiu últim" és la selecció de l'Executiu mitjanant "sufragi universal després de propostes d'una comissió de nomenaments mpliament representativa".\n"En resum, millorarem encara més el sistema del Govern central d'exercir el ple poder administratiu sobre les Regions Administratives Especials de conformitat amb la Constitució i la Llei Fonamental", ha explicat.\nShen ha assegurat que Partit Comunista xins "salvaguardar fermament la sobirania nacional, la seguretat i els interessos de desenvolupament, salvaguardar la prosperitat i l'estabilitat a llarg termini de Hong Kong i Macau, i no tolerar cap desafiament al resultat final del principi 'un país, dos sistemes'.


Le Clos Carretou Coursan França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n60 Chemin des Olivettes, Cuxac-d'Aude, Coursan, França, 11590 - Veure al mapa\nMés informació sobre Le Clos Carretou\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Moussan, Le Clos Carretou és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Le Clos Carretou, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Els clients de l'hotel poden gaudir de habitació familiar, àrea de TV/saló compartit.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara escriptori, mini bar, balcó/terrassa, llits extrallargs (> 2 metres), aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Le Clos Carretou.


Dieta FODMAP: una sol·lució pel còlon irritable | Júlia Farré\nInici » Blog » Dieta FODMAP, una sol·lució pel còlon irritable\nDieta FODMAP, una sol·lució pel còlon irritable\nJúlia Farré 112 Comments\n1 ¿Què és una dieta FODMAP?\n1.1 Quins aliments s’han d’evitar o reduir?\n1.2 Quins aliments es poden menjar?\n1.3 Durant quan temps s’ha de seguir la dieta?\n1.4 Exemple de dieta baixa en FODMAP\n¿Què és una dieta FODMAP?\nLa dieta FODMAP es la dieta que funciona per millorar els símptomes del còlon irritable, problemes amb el trànsit intestinal, inflor abdominal i flatulències. Aquesta dieta també es recomana quan una persona pateix SIBO o sobrecreixement bacterià. En aquest cas s’ha de realitzar durant tot el tractament amb antibiòtics pertinents.\nFODMAP són les sigles en anglès de «oligosacàrids, disacàrids, monosacàrids i poliols fermentables». La dieta FODMAP insta a portar una alimentació sense aquests compostos, és a dir, en realitat és una dieta lliure de o sense FODMAP.\nEls vegetals que solen caure pitjor i que recomanem evitar són: carxofes, espàrrecs, col, coliflor, cols de Brussel·les, bròquil, all, porros, ceba, pèsols, mongetes tendres, fonoll, remolatxa, xampinyons i altres bolets.\n6 setmanes per a millorar les molèsties digestives amb la dieta FODMAP Clic para tuitear\nEs recomana triar els cereals sense gluten i els més baixos en gluten com l’espelta, l’arròs, civada, patata, mill, teff, sorgo, quinoa, tapioca, yuca, blat sarraí i l’amarant. Pel que fa a les verdures Comença prenent vegetals en cuit. Un cop els toleris vas afegint guarnicions de vegetals en cru. Les fruites més aconsellables són: Plàtan, llimona, maduixes, mandarina, taronja, meló, papaia, nabius, gerds, kiwi, maracuià, pinya, raïm i coco.\nConsomé (brou de carn o peix sense verdures)\nFiled Under: Allergies i intolerancies alimentàries, Dietoteràpia


Ciencia ciutadana. Participació i difusió de l’Alerta forestal sobre l’eruga del boix – Graëllsia\nDes de Graellsia i com a col·laboradors del programa, ens fem ressó de la nota de premsa publicada pel CREAF en referència a l’Alerta forestal de l’eruga del boix , ajudant a la difusió de la campanya engegada i de l’APP , des d’on poder penjar observacions en un projecte conjunt de ciencia ciutadana.\nLa primera presència d’eruga del boix va detectar-se al 2014 a un jardí privat a la Garrotxa. Al 2017 ja es van donar defoliacions de boixos al medi natural. Des de llavors s’ha estès amb molta rapidesa a les comarques limítrofs. Durant l’any 2018 el DARP (Departament d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació) amb la col·laboració del Cos D’Agents Rural han pogut comprovar que la comarca més afectada ha estat la Garrotxa, seguida del Ripollès, Osona i Berguedà. A més s’han vist afectats alguns municipis de la Selva, Vallés Oriental, Maresme i Moianès. Puntualment també s’ha trobat al Vallès Occidental, Pla de l’Estany i Gironès. El resultat obtingut coincideix gairebé al 100% amb el que la ciutadania està reportant a través de l’app d’Alerta Forestal. En la nova campanya el projecte ja ha rebut observacions d’una nova comarca afectada, El Bages. També tenim noticies de l’afectació de boixos a jardins de les Terres de l’Ebre.


junio | 2016 | Bibliotecaria 2.0 junio 2016 – Bibliotecaria 2.0\n21 junio, 2016 Susi RodríguezMicrorelatos 1 comentario\nSap que no el trobarà però no pot fer res més que córrer amb la imaginació darrera la possibilitat d’ensopegar-se amb ell tot passejant pel parc després de sopar.\nPerò avui tampoc hi serà. Ella hi passa cada dia a diferents hores i no el troba mai. Ni allà ni enlloc.\nPensa que seria emocionant coincidir per casualitat fent un gelat a la cafeteria de la cantonada, davant de la parada dels autobusos.\nSeria colpidor desfermar-se entre els seus braços i perdre el món de vista endinsada en un embadaliment inesgotable.\nPerò tot d’un plegat s’adona que mai quedarà amb ell per prendre un gelat, ni li escriurà cap carta ni el trucarà per explicar-li com li van les coses.\nNo li dirà res de res perquè el va conèixer en una altra vida, en un altre espai sense temps dins d’un somni que no es va fer mai realitat. Es va pensar que era una visió fabulosa, una il·lusió factible, una quimera plausible, una realitat palpable, però només era un fantasma esmaperdut sense encís.\nLi agafen ganes de plorar, se li tanca l’estómac i sent la necessitat de sortir corrents i oblidar que durant un temps el va desitjar sense mesura.\nAixí que decideix que a falta de somnis bona és la dura realitat. Para l’ordinador, es renta la cara sota l’aixeta del lavabo, es posa les ulleres de sol i surt de casa amb la intenció d’abalançar-se per un pont per posar fi al seu sofriment adolescent incommensurable.\nPerò quan passa per sobre del pont que té més a la vora de casa mira el paisatge, engega la càmera interna del mòbil i es fa un autoretrat sense espectadors amb un somriure tan autèntic que li fa brillar els ulls d’emoció.\n11 junio, 2016 Susi RodríguezMicrorelatos 2 comentarios\nEm pots reservar un llibre?\nSí, un segon que estic fent el carnet de la biblioteca d’un nen petit que està a la sala infantil. Bé… Tardaré 2 minuts i 30 segons aproximadament.\nA veure, data de naixement 11/06/2015, sexe home…\nSexe? Això queda una mica estrany, oi? El programa hauria de demanar en tot cas el “gènere”, per poder posar masculí o femení, no trobes?\nPotser tens raó. Si ens posem a millorar el programa de gestió de biblioteques que fem servir potser seria més correcte demanar “gènere”, però això segur que és una traducció de l’anglès i ningú hi ha parat atenció.\nT’ho dic perquè si algú em pregunta: sexe? Jo li diria: ara no, gràcies! No em ve de gust.\nÉs clar, és clar. La pregunta pot semblar una mica ambigua si la treus de context.\nA veure, només em falta el codi de barres, la contrasenya i ja ho puc imprimir. Ja està! Vaig un moment a la secció infantil a donar-li el carnet a la mare del petit lector i ara torno!\nFes, fes, Clara! No tinc pressa.\nJa puc estar per tu, Joan!. Sexe?\nNo, ara no em ve de gust però vaja… A quina hora plegues?\nDisculpa Joan! Ha estat una broma! És que m’ho has posat tan fàcil que no m’he pogut estar.\n“Déu meu, Senyor ! Que n’és de maco, el Joan! Potser hauria de quedar amb ell per prendre alguna cosa després de la feina, però és clar, no li dec interessar en absolut” – Ha pensat la Clara\n“Verge Santíssima! Que n’és de maca, la Clara ! Seria genial convidar-la a sopar qualsevol nit, però és clar, segur que té molts borinots tirant-li la canya cada dia”- Ha pensat el Joan\n7 junio, 2016 Susi RodríguezMicrorelatos Deja un comentario\nLes cordes pengen del pont sense ningú que les vigili. Fa una hora que dos nois preparaven l’escalada des d’aquest rocòdrom que forma part de la xarxa dels equipaments esportius de la ciutat.\nS’han comprat una càmera esportiva Gopro per filmar el salt però quan estaven a punt per saltar han canviat d’idea i han anat a prendre una cervesa per celebrar que encara són vius.\nPer això han deixat les cordes i les motxilles per allà abandonades a l’empara del guarda forestal que està fent tasques de manteniment.\nEl guarda fa hores que té ganes d’anar al lavabo i li ha demanat a un boletaire que li guardi les eines i que doni un cop d’ull a les cordes dels nois que havien anat a prendre una cervesa.\nEl boletaire té Alzheimer i no recorda el que li acaba de dir el guarda. Ha sortit de casa aquest matí per comprar el pa i a hores d’ara encara l’esperen.\nLa dona del boletaire ha anat a la policia per denunciar la desaparició del seu marit. Ha portat una foto recent del seu home i ella al casament de la Pili i el Marc on se’l veu molt content i els ha avisat que porta un cistell de buscar bolets i va vestit amb uns pantalons grisos i una camisa de quadres blaus.\nLa Pili està de compres per la ciutat i ha fet una pausa per prendre alguna cosa fresqueta. Des de la barra del bar estant ha vist dos nois vestits amb roba esportiva i ha pensat que anaven massa ebris per emprendre cap activitat física i/o mental en aquells moments.\nEl policia que ha agafat declaració a la dona del boletaire és el pare del marit de la Pili. El sogre de la Pili. El pare del Marc. Té un mal de cap terrible perquè ha estat discutint amb la seva filla adolescent, la Paula, abans de sortir de casa.\nLa Paula és la germana del Marc i surt amb el Genís.\nEl Genís va molt amb el Carles. A tots dos els agraden els esports de risc i sovint fan submarinisme nocturn, escalada, snorkel, karting, rutes en moto i Paintball.\nEls nois que una hora abans es disposaven a fer ponting han tornat a buscar el material però no han arribat al lloc dels fets perquè han vist molt rebombori i anaven massa contents per entretenir-se amb foteses.\nHi ha un pilot de gent mirant una ambulància que carrega el cos inert del boletaire, que ha saltat des del pont sense cordes.\nEntre la gent que mira hi ha la Pili, que ha sortit del bar en direcció cap a casa creuant el parc del rocòdrom . Està en estat de xoc. “Jo aquest home el conec”. – ha dit amb un fil de veu sense dirigir-se a ningú en concret. De seguida ha vist al seu sogre prenent declaració als testimonis. Ha trucat al Marc per dir-li que el Roc és mort.\nLa Paula ha baixat al carrer per anar a donar una volta amb el seu xicot però quan se n’ha adonat que anava begut li ha clavat una bufetada i ha tornat a pujar cap a casa indignada després de dir-li que no el volia veure mai més.\n“Potser si hagués engegat el dispositiu de cerca de seguida no hagués passat això”- Pensa el policia\n“Potser si me n’hagués adonat que aquest home estava malalt no li hagués dit que em vigilés les eines per anar al lavabo”- pensa el guarda forestal\n“Potser si no l’hagués deixat sortir de casa no hauria pres mal” – Pensa la dona del mort.\n“Potser si hagués sortit una mica abans del bar hagués estat a temps d’aturar-lo” – Pensa la Pili\n“potser si m’hagués lligat les cordes a la cintura no hauria picat tan fort contra el terra” – Ha pensat el boletaire en el moment exacte del seu traspàs.


Blog de Barrancs de la UEC de Barcelona: COMENCEM LA TEMPORADA\nDiumenge 29 Abril, Barranc de Fontanella, Bigo, Vida, Marià i el Q4 i les dues bicis ...\nLa idea es començar la temporada amb un ciclocanyoning, o sigui a muerte !\nArribem a lloc, i oooops, ens passem de llarg, agghhh no podem girar, bueno, finalment girem i agggghhhhh ens tornem a passar, merda ! no podem girar, grrrrrrrr Tornem a girar i per fi aparquem ! Renoi, comencem fins la temporada ...\nAle, deixem les bicis amagades entre el boscam, i cap amunt amb el Q4 again, avui tenim pista amb pedres, després amb la bici patirem ...\nPugem pugem sense cap problema, per això anem amb el Q4 :-D, anem tant finets que com no, ens passem, i no ens passen una mica, ens passem tres pobles !, però el problema està en que no sabem que ens hem passat ...\nEns pensem que estem al lloc on comença el barranc, però no, estem molt més amunt, bueno és igual, farem la Intergral, amb dos cullons ...\nDoncs entrem al llit del riu, i segons les teories Videlletianes, per aquí fa segles que no baixa aigua, ens trobem fins i tot Avets dins el riu ...\nHerbes, matolls, punxes i rascades fins que per fi arribem una pista, cony, aquí es on tenia que deixar el cotxe :-D\nBueno, esperem que la cosa millori ara no? Ara el barranc està ben format, i amb aigua deu ser xulo de cullons, el problema és que per aquí no baixa aigua ni en broma ...\nVeiem Tritons en una possa, no els molestem i seguim. El Barranc cada cop està més ben format, fins als dos rappels del final, que són realment estètics, llargs i xulos.\nArribem a baix de tot, a valgut la pena, el descens tot i sec, és molt bonic !\nVeiem que a la paret de la dreta de la sortida del barranc estan obrint vies d'escalada, tenen les cordes allà penjant ... pensem doncs que el retorn deu ser per allà ... doncs no, per allà no és.\nAle, tornem enrere i veiem que s'havia de seguir per dintre el riu una mica més, riu sense aigua eh? no ens equivoquéssim pas ...\nBueno, arribem al cotxe, ups no, arribem a les bicis, deixem el llangardaix al solet, que una mica més i sens torra, jejeje i vinga amunt.\nDesprés d'una bona estona, de bastanta rallada perquè la bici no va fina, hi ha pedres per tot arreu, puja de cullons, hem aparcat al cotxe al cagar i tenim 4 putes mosques culloneres a la cara que no paren de tocar els cullons (per això són mosques culloneres) veiem el Q4.\nAle, cap a baix, recollim la sargantana que encara respira, i cap a Barcelona.\nCreat per Marià el dimecres, de maig 30, 2007


Antonio Rodríguez-Moñino - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(es) Antonio R. Rodríguez-Moñino\n4 de març de 1910\n1970 (60 anys)\nAntonio Rodríguez-Moñino (Calzadilla de los Barros, Badajoz, 14 de març de 1910 - Madrid, 1970) fou un erudit, bibliògraf i filòleg espanyol.\nCursà el batxillerat en als Marianistes de Jerez de la Frontera i a l'Institut Nacional de Segon Ensenyament de Badajoz. En 1924, ingressa per cursar estudis de Dret en la Universitat María Cristina dels pares Agustins de San Lorenzo del Escorial i allí, a la seva magnífica biblioteca, descobreix la seva passió per la bibliografia.\nEn 1924 s'edita la seva primera publicació, "Una cuestión palpitante: lo del texto único en los Institutos" apareguda a La Libertad, periòdic de Badajoz, el 5 de març del citat any, poc abans de complir, doncs, els catorze anys. En 1925 es precipiten diverses publicacions, la primera d'elles ja un treball bibliogràfic, "Joaquín Romero de Cepeda, escritor extremeño del siglo XVI", dedicat al pare J. V. Corraliza, agustí del Monestir del Escorial i natural de Villanueva de la Serena. En 1926 forma part del recentment creat Centre d'Estudis Extremenys i escriu dues obres claus per als seus Estudios Extremeños (signava llavors com Bibliófilo extremeño): Teatro extremeño del siglo XVI (perdut) i Folklore extremeño (fullet gairebé destruït íntegrament).\nEn 1928 s'estableix a Madrid, i després d'haver iniciat la carrera de Dret, seguirà també els estudis de Filosofia i Lletres (especialitat de Lletres) i freqüentarà les tertúlies, element axial en la seva vida futura, i fins i tot formarà una pròpia, al costat d'altres estudiants, en el cafè Castella. Encara estudiant, seria nomenat acadèmic corresponent de la Real Academia de Buenas Letras de Málaga. En 1931, amb vint-i-un anys, aconsegueix una beca de la Junta Constructora de la Ciutat Universitària, a proposta unànime de la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Madrid, per ampliar estudis a França i Bèlgica. En aquesta època és nomenat Acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia Hispano-Americana de Ciències i Arts de Cadis i publica, amb menys de vint anys, textos essencials com, entre altres, La biblioteca de Benito Arias Montano (1929), Dictados tópicos de Extremadura o Virgilio en España (1930) i una Bibliografía hispano oriental (1931).\nEl 1935 va guanyar una càtedra d'Institut. Al caient de la Guerra Civil seria nomenat tècnic de la Junta de Confiscació i Protecció del Patrimoni Artístic i va dirigir la salvació del patrimoni bibliogràfic durant la Guerra Civil, en dipositar els llibres confiscats o recuperats en la Biblioteca Nacional de Madrid. Més polèmica va ser la seva intervenció, acompanyant Wenceslao Roces Suárez, en la confiscació de les monedes d'or del Museu Arqueològic Nacional el 4 i 5 de novembre de 1936, sense aixecar una acta detallada de les peces tretes del museu. En 1939 es va casar amb María Brey Mariño (bibliotecària republicana), a la qual havia conegut a principis dels trenta. No va voler exiliar-se i va sofrir un expedient de depuració i va ser inhabilitat per a la docència durant més de vint anys, condemnant-lo a trasllat forçós fora de la província de Madrid per cinc anys i sent despullat de la seva càtedra; la resolució de l'expedient es dilataria fins a 1966. El matrimoni va arribar a tenir la major biblioteca privada de l'època amb gairebé 17.000 volums.\nVa treballar a la biblioteca de la Reial Acadèmia Espanyola. Bibliotecari del Museu Lázaro Galdiano, va dedicar la seva atenció preferentment als literats d'Extremadura, com per exemple Bartolomé José Gallardo, a qui va dedicar el seu Don Bartolomé José Gallardo. Estudio bibliográfico (1955). Va publicar les Poesías de Gregorio Silvestre, Dictados tópicos de Extremadura, Poetas extremeños del siglo XVI, Joaquín Romero Cepeda, poeta extremeño del siglo XVI i la primera part d'una Historia de la literatura extremeña (1942) que arriba fins al renaixement. Va ser director de l'Editorial Castalia.\nDurant els anys 1949 a 1952 es va dedicar a estudiar l'obra de Cristóbal de Mesa. Després de ser expulsat de la seva càtedra per les seves simpaties republicanes, va fundar la Revista española (1953), que va publicar assaig, crítica i narració breu, i on van apuntar els autors de la generació del mig segle o del Realisme social, entre ells Ignacio Aldecoa, Rafael Sánchez Ferlosio i Alfonso Sastre, que formaven el seu consell de redacció. Tenien tertúlia al Lió d'Or, presidida per Rodríguez Moñino. Va donar cursos als Estats Units des de 1960, en particular en la Universitat de Califòrnia, Berkeley, i va ser vicepresident de la Hispanic Society of America.\nEn 1966 va ser nomenat per fi, després de ser rebutjat dues vegades el 1960 per motius polítics, la qual cosa va motivar el seu abandó d'Espanya per als Estats Units, membre de la Reial Acadèmia Espanyola. En la segona ocasió, a l'Acadèmia va arribar l'advertiment de com el Govern veuria amb «summe desgrat l'elecció d'aquell candidat», encara que Gregorio Marañón va ser el seu valedor i onze acadèmics van alçar el seu vot en blanc: Ramón Menéndez Pidal, Dámaso Alonso, José María de Cossío, Vicente García de Diego, Pedro Laín Entralgo, Palacios, Gerardo Diego, Cantó, Vicente Aleixandre i Camilo José Cela). En 1968 van aparèixer els primers títols de la col·lecció Clàssics Castalia, fundada per ell. El seu nebot, l'investigador Rafael Rodríguez-Moñino Soriano, ha publicat una interessant i documentada biografia seva.\nVa morir a Madrid el 1970 i va llegar un esplèndid tresor bibliogràfic (15.000 llibres, molts d'ells inèdits, manuscrits, estampes i dibuixos) a la Reial Acadèmia Espanyola, i uns cinc mil volums a la Biblioteca de Càceres.\nLa seva gran obra pot considerar-se Las fuentes del Romancero General, en dotze toms amb notes, índexs i suplements (Madrid, Real Acadèmia Espanyola, 1957). Va ser tota una autoritat en plecs solts i bibliografia, i va editar un facsímil amb introducció, bibliografia i índexs del Cancionero General de Hernando del Castillo (València, 1511) el 1958. També va compondre un utilíssim Manual bibliográfico de Cancioneros y Romanceros impresos durante el siglo XVII i un Diccionario de pliegos sueltos. Siglo XVI (1970), que va tenir segona edició ampliada per Víctor Infantes i A. LF. Askins.\n↑ Rafael Rodríguez-Moñino Soriano, La vida y la obra del bibliofilo y bibliografo extremeño don Antonio Rodríguz-Moñino, Asociación cultural Beturia, 2002, ISBN 8487311237, p. 116.\n↑ Almagro Gorbea, Martín, «El expolio de las monedas de oro del Museo Arqueológico Nacional en la Segunda República española», Boletín de la Real Academia de la Historia, 205, 1, (2008), pp. 7-72, especialment pàgina 16. En pàgines 69-72 es recull l'«Informe de Antonio Rodríguez-Moñino sobre la incautación de las monedas de oro del Museo Arqueológico Nacional», escrit de 1939 en el qual feia un descàrrec de la seva responsabilitat alhora que acusava de covardia al director del museu, Francisco Álvarez Ossorio, p. 18.\nGuide to the Antonio Rodríguez Moñino Papers. Special Collections and Archives, The UC Irvine Libraries, Irvine, California.\nBiografia de Rodríguez-Moñino\nCancionero General de Hernando del Castillo en l'edició facsímil de Moñino\nObres en la Biblioteca Virtual Extremeña\nISNI: 0000 0000 8343 8294\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Antonio_Rodríguez-Moñino&oldid=21354515»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 21 juny 2019 a les 23:37.


L'adaptació de les aus de Txernòbil - Entre Muntanyes\nL'adaptació de les aus de Txernòbil\nHi ha llocs com Txernòbil que desperten la nostra curiositat i esperit aventurer en algunes ocasions, però la veritat és que no està massa bé la cosa per precisament passar uns dies allí. No obstant això, hi ha animals que tenen una capacitat d'adaptació sorprenent com és el cas de les aus de Txernòbil, les quals han demostrat que fins i tot el major desastre nuclear de la història de la humanitat no és rival per a elles.\nL'estudi del CSIC a Espanya\nGràcies a un estudi del Consell Superior d'Investigacions Científiques d'Espanya s'ha demostrat que les aus que habiten la zona de Txernòbil estan aconseguint adaptar-se de manera que aconsegueixen exposar-se a la radiació fins i tot durant terminis llargs sense veure's afectades.\nAixò és molt més curiós del que sembla, ja que fins al moment no sabíem que existís cap tipus d'animal salvatge que pogués adaptar-se a aquest tipus de radiació, i gràcies a això s'ha pogut arribar a la conclusió que són les aus que produeixen una major quantitat de feomelanina a través de les seves plomes les que majors problemes presenten a l'hora d'exposar-se a la radiació. Aquesta última dada ha estat obtingut d'una publicació de la revista Functional Ecology, la qual pertany a la Societat Ecològica Britànica.\nPer arribar a aquestes conclusions, l'equip espanyol va realitzar una anàlisi de 152 aus pertanyents a 16 espècies que es trobaven localitzades en vuit punts concrets que inclouen zones interiors de Txernòbil i uns altres dels seus voltants.\nEs va procedir a mesurar els nivells d'estrès oxidativo, glutatión i els danys produïts en l'ADN a través de les mostres de sang obtingudes. També es va procedir a analitzar-los nivells de pigments de melanina localitzats en les plomes d'aquestes aus.\nNo oblidem que les aus que contenen una major quantitat de pigments han demostrat ser menys resistents a la radiació, mentre que el glutatión, un antioxidant que procedeix d'aminoàcids , la qual cosa fa és ajudar en la protecció de les cèl·lules, per la qual cosa facilita l'exposició a la radiació.\nGràcies a totes aquestes proves es va poder observar que el glutatión augmentava en el cas d'aquelles aus que estaven exposades a una major radiació, mentre que alhora es produïa una disminució dels danys produïts en l'ADN així com un menor estrès oxidativos.\nLes aus que produïen una major quantitat de feomelanina es trobaven més febles físicament a més de que es podia comprovar un augment de l'estrès oxidativo, un major dany en el seu ADN i fins i tot uns nivells de glutatión més baixos.\nSens dubte es tracta d'un estudi molt curiós que a més ens pot ajudar a fer un pas endavant i analitzar la millor forma de poder protegir-nos i protegir el mitjà que ens envolta enfront d'aquest tipus de situacions de radiació, encara que des d'aquí seguim mantenint l'esperança que mai més visquem un desastre nuclear com el de Txernòbil.\naus de Txernòbil, Txernòbil