els aliments terrestres: 2013\nLa novel·la màgica\nJoan Garí, “El balneari”, 3 i 4, 2013.\nHi ha novel·les que ens desafien amb la seua imponent perfecció. Es tracta d’obres d’altres temps, quan encara es confiava en la capacitat de la raó per a comprendre el món, i la tradició humanista encara no s’havia esmicolat sota els nostres peus. “La muntanya màgica”, de Thomas Mann, per exemple. En les seus pàgines se’ns conta la història de Hans Castorp, jove hamburgués que puja a un sanatori situat a les muntanyes de Suïssa per a visitar un cosí seu que s’hi troba internat. Durant els anys que finalment hi resta coneixerà, i nosaltres amb ell, les seduccions i perills de la malaltia, l’art, la religió, l’amor i la mort, tot un aprenentatge de la vida. Molts anys després, potser un segle, Joan Gomis, protagonista i narrador de la darrera novel·la de Joan Garí, puja des de la plana de Castelló fins Llacunes, un poble de muntanya on hi ha un balneari. Hi acudeix per a recuperar-se d’una traumàtica separació, que l’ha deixat amb “un aureolat sentiment de culpa i també una persistent sensació de fracàs”. Joan Gomis vol ser escriptor, però no un escriptor qualsevol: encara que malviu com a negre d’una editorial, el seu model és Thomas Mann, i “La muntanya màgica” la seua Bíblia. A partir d’ací, els paral·lelismes entre les peripècies vitals de Joan Gomis i els de Hans Castorp i el seu creador es multipliquen. Un dels nexes d’unió més importants entre les obres de Mann i Garí el constituiran els diàlegs sobre tema religiós, que en el cas de “La muntanya màgica” eren mantesos pel jesuïta Naphta i l’humanista Settembrini, que en “El balneari” tenen com a rèplica els del descregut Joan Gomis i Sòcrates Miró, un capellà progressista amb qui Gomis establirà una intensa amistat. A través d’aquest atípic capellà, i del conflicte que l’oposa al bisbe de la diòcesi, s’executa una crítica del gir conservador de la cúria comandada pel Papa Joan Pau II, i es reivindica un model d’església més pròxima al poble i oberta als nous temps. Joan Gomis, a més, manté una particular relació amb el fet religiós, fruit d’una experiència psicòtica ja superada: “la religió era alguna mena de malaltia, un deliri superb i imprescindible”, dirà. A aquestes altures ja haurà restat clar que “El balneari” és també, com el seu excels model, una novel·la d’idees, trufada de referències culturals i divagacions filosòfiques. Per les seues pàgines circulen, a més de les cites de Thomas Mann, les de Cioran, Nietzsche, Kant, Gide i una llarga colla més, integrades amb major o menor naturalitat. Garí ha demostrat amb escreix la seua bona mà per a l’assaig, i és precisament en les reflexions de l’aprenent d’escriptor i en les seues converses amb el capellà rebel on trobem un dels punts forts de la novel·la. Junt amb el tema religiós, hi ha dos motius més que vertebren la història: les relacions paternofilials i l’amor. Pel que fa a les primeres, el conflicte de Joan Gomis amb son pare plana sobre tota la seua biografia, i es projecta en el de Thomas Mann amb els seus fills i en la pel·lícula “A l’est de l’Edèn”. Pel que fa al tema de l’amor, Garí hi reflexiona sobre el seu misteri i la seua fatal dificultat, tot recorrent al motiu del doble, que ja l’havia seduït en un dels seus primers llibres, “Un cristall habitat”. Després de llegir “El balneari”, vénen ganes de rellegir “La muntanya màgica”. Només per això, la darrera novel·la de Joan Garí ja paga la pena.\n[ Información, 28-11-2013]\nEnviat per ximo espinós a 4:03 No hay comentarios:\nLes memòries del poeta\nVicent Andrés Estellés, “Animal de records. Memòries”, Bromera, 2013.\n“Animal de records, lent i trist animal, / ja no vius, sols recordes. Ja no vius, sols recordes/ haver viscut alguna volta en alguna banda”. Aquests cèlebres versos del Llibre de meravelles donen títol a la compilació que l’editorial Bromera ha tingut l’encert de publicar dels tres volums de caire memorialístic de Vicent Andrés Estellés: “Tractat de les maduixes” (1985), “La parra boja” (1987) i “Quaderns de Bonaire” (1985). El resultat final és heterogeni, ja que els dos primers llibres estan escrits en forma de diari, i el tercer és un recull de tres textos autobiogràfics de procedència diversa. El conjunt, siga com siga, resulta d'un enorme interés per als lectors del gran poeta de Burjassot, en tant que ens submergeix de ple en l'univers personal immortalitzat pels seus versos. En “Tractat de les maduixes” i “La parra boja” trobem a un Estellés acabat de jubilar prematurament de la seua feina en Las Provincias, que mira d'entretindre l'oci i el desfici amb l'escriptura d'un diari en què alterna les anotacions sobre la realitat immediata amb les evocacions del passat. Tal i com l’autor observa a l'inici del primer llibre, es tracta “d’una sèrie capriciosa, vària, de les meues memòries, les meues amistats, açò i allò, tot barrejat d’una manera que voldria ser amena”. I això és ben bé el que fa Estellés, donar compte, del que ha estat la seua vida, de les engrunes que n'han restat en la memòria, si més no. Els anys infantils ocupen la major part dels seus records, així com la història de la seua família. Amb un estil directe i viu, l'autor se sincera amb nosaltres, i no té problemes per a consignar, amb certa complaença, els seus orígens humils, l'afecció al vi dels avis paterns o la mort violenta de l'avi matern. Juntament amb les anècdotes familiars i els records de la infància, els viatges hi ocupen el lloc més important. Viatges a Londres, on ho passà ben malament pels seus problemes circulatoris, a Cannes, on acudí per cobrir el festival de cinema, a Viena, on recorda els pits d'una prostituta, “uns pits ubèrrims com l'horta de València”. També algunes lectures hi seran ara i adés comentades, amb curioses predileccions, com Shakespeare i el seu “món de pedra i ferro”, Ruben Dario o Giorgio Bassani. Tractant-se s'Estellés, els records havien de contindre també algun episodi eròtic, i cert que n'hi ha alguns de memorables. La desimboltura i la gràcia amb què els expresa està a l'altura dels seus millors poemes eròtics. Un altre plat fort dels diaris és la seua relació amb diferents homenots de la cultura catalana, com Salvador Espriu, Maria del Mar Bonet, Ovidi Montllor o Joan Fuster. Pel que fa a les anotacions sobre el present, sovintegen els comentaris més o menys banals sobre el temps i les queixes sobre la seua precària salut, amb constants referències a les recents operacions i al fred que pateix. Els nombrosos recitals poètics en què participà en els anys de la transició, quan s'erigí en la veu poètica més potent del valencianisme polític, hi són també presents. Pel que fa als escrits de “Quadern de Bonaire”, tenen un cert caire d'apunts de viatge. El primer, centrat en Mallorca, i el segon en l'Albufera de València. El text que clou el volum és una nova evocació del seus viatges per Europa: “Recorde amb un profund agraïment, amb un enyor salvatge, la meua cambra lluminosa, modesta, extremament senzilla i agradable, en cert antic hotel de Cannes”. Animal de records, lent i trist animal... (Información, agost 2013).\nEnviat per ximo espinós a 2:15 No hay comentarios:\nRafael Chirbes, “En la orilla”, Anagrama, 2013.\nSegurament siga Rafael Chirbes qui millor ha novel·lat la radical transformació operada en la societat valenciana dels anys seixanta ençà. Després d'haver descrit en algunes novel·les anteriors l'herència enverinada del franquisme i el fracàs ideològic i vital dels joves que lluitaren contra ell, l'autor de “La caída de Madrid” s'ha centrat darrerament en l'exploració dels canvis experimentats en les comarques de La Marina arran del boom turístic, que convertiren els pobles de pescadors com Benidorm en monstruoses ciutats modernes i pretesament cosmopolites. Un canvi tan brutal, semblant al patit en tot el mediterrani espanyol, dugué aparellat aspectes positius, com l'alliberament dels costums i la prosperitat general, però també propicià l’enriquiment fácil de molts, amb els empresaris de la construcció al capdavant. Després, amb l’arribada de la democracia, el “pelotazo” immobiliari no va fer sinó augmentar exponencialment, fins que la bombolla esclatà arrasant aquella efímera i fictícia riquesa i duent-nos l’atur i el patiment per a tantes famílies. És de tot açò que parlen les dues últimes novel·les de Rafael Chirbes. “Crematorio” (2007) se centra en l’ascensió i caiguda del seu protagonista, l’empresari Ramon Bertomeu, a qui la manca d’escrúpols, les pràctiques corruptes i la traïció als ideals juvenils acaben per passar-li factura. “En la orilla” reprén el mateix espai narratiu, i també la mateixa tipología de conflictes i personatges. Ara, amb l’arribada de la crisi, les seues devastadores conseqüències ocupen un primer pla. El protagonista no será un empresari d’èxit, tot i que la seua presència planarà sobre la trama, sinó Esteban, el propietari arruïnat d’una fusteria. Al voltant de la seua figura orbitaran una munió de personatges: els empleats, principals damnificats de la fallida de les empreses de construcció; els amics, triomfadors i sobrats, entre els quals destaca la figura de Francisco, vell amic del protagonista amb qui manté importants comptes sentimentals pendents; son pare, malalt d'Alzeimer, represaliat després de la Guerra Civil; Liliana, l’assistenta colombiana, per qui sent un afecte paternal, i un llarguíssim etcètera on es troben representats tots els sectors de la societat. Al llarg de les quatre-centes i escaig pàgines d'aquesta ambiciosa i totalitzadora novel·la s’exploraran aquestes vides, en un admirable exercici de polifonía. Tal i com ja ocorria en “Crematorio”, que fou exitosament adaptada com a telesèrie, Chirbes hi fa servir algun element propi del thriller. Si allí era la relació amb la màfia russa i el món de la prostitució, en aquest cas serà la troballa d'uns cadàvers en la marjal, símbol perfecte de la putrefacció de la societat que en viu a tocar. Aquest ingredient passa aviat a un segon terme, superat per la traça de l'escriptor de Tavernes de Valldigna per a polsar el nervi moral del personatges i per a atrapar-nos amb el seu estil poderós i detallista. Ara que arriba l'estiu i amb ell l'inevitablle allau de turistes a les nostres costes, la lectura d'“En la orilla” resulta un contrapunt -anava a dir antídot- magnífic per a no oblidar d'on venim, i per a ser conscients d'on hem arribat. Just a la vora.\nEnviat per ximo espinós a 11:56 No hay comentarios:\nEtiquetes de comentaris: Rafael Chirbes\nDavid Vann, “Terra”, Empúries, 2013.\nSembla evident que a David Vann l'atrauen els escenaris claustrofòbics així com les condicions naturals extremes a l’hora d’emmarcar les seues històries. Si a “Sukkwan Island” i “Caribou Island” el drama esclatava a una illa d’Alaska, a “Terra”, la seua darrera novel·la, serà l’abrusador sol californià el que conduïrà els protagonistes aïllats en la mansió familiar vers el seu tràgic final. Un altre tret compartit per les tres novel·les que han convertit David Vann en un autor de culte és el minimalisme en el plantejament argumental, reduït, en allò essencial, a dos personatges. El pare i el fill en “Sukkwan Island”, el matrimoni de “Caribou Island” i la mare i el fill de “Terra”. En aquesta novel·la els fets ens són narrats a traves de la mirada de Gallen, un jove problemàtic i immadur que viu una conflictiva relació d’amor-odi amb una mare que li impedeix desenvolupar-se com un individu autònom. Gallen afig al seu escàs sentit de la realitat una considerable intoxicació de misticisme New Age. Això el converteix en una mena de Quixot budista que, a força de lectures excessives de “Joan Salvador Gavina”, “El profeta” o “Shiddarta”, veu gegants de creixement espiritual on sols hi ha vulgars molins de vent. En situar les angoixes adolescents en el centre del seu relat, l'escriptor d'Alaska s'adscriu a una de les més insignes tradicions de la literatura occidental, la de les anomenades novel·les d’aprenentatge, que exploren les confusions i desficis pròpies dels joves en la seua transició cap a la vida adulta, amb la seua inevitable adquisició d'experiències vinculades al coneixement del mal, la mort, el dolor i, és clar, l'amor. David Vann es col·loca, però, en l'extrem més pessimista d'aquesta tradició, perquè l’aprenentatge de les lliçons de la vida per part de Gallen es veuran malaguanyades per la feixuga herència familiar. Mitjançant la resta de personatges vinculats a la família materna –l’àvia amb demència senil, la tia ressentida, la perversa i seductora cosina–, se’ns revela una història sòrdida de maltractaments, enganys i odis irreparables. El contrast entre el deler espiritualista de Gallen, l’erotisme sàdic de la cosina i la neurosi familiar resulta altament explosiu, i David Vann no ens n'estalvia cap derivació per desagradable que resulte, tot exposant els personatges a situacions límit sense cap concessió al sentimentalisme. El resultat és moralment desolador, però literàriament fascinant.. A la manera de Michael Haneke, Vann il·lumina amb la llum freda de la seua escriptura els racons més foscos de la condició humana. De les bondats del resultat final dóna fe el consens unànime de lectors i crítics d'arreu del món. [Información, juny 2013]\nEnviat per ximo espinós a 3:28 No hay comentarios:\nFuster, Estellés i la resta\nVicent Salvador, “Figures i esbossos. Estudis sobre literatura valenciana contemporània”, Institut Alacantí de Cultura Juan Gil-Albert, 2012.\nL’Institut Alacantí de Cultura Juan Gil-Albert acaba de publicar el darrer llibre de Vicent Salvador, i això constitueix, en sí mateix, una bona notícia, perquè en fer-ho ha obert les portes a un autor de gran vàlua i amb una trajectòria dilatada que podríem resumir amb el títol d’un dels seus primers llibres, “La frontera literària”, ja que li agrada moure’s en el territori d’intersecció entre els estudis lingüístics i literaris. Títols com “Fuster o l'estratègia del centaure”, “Per a una anàlisi del discurs” o “Poesia, ciutat oberta” així ho acrediten. “Figures i esbossos” és un recull de procedència diversa que arreplega articles realitzats al llarg dels darrers deu anys. El títol, tal i com l’autor assenyala al pròleg, ens remet a alguns dels escriptors més rellevants de la literatura valenciana contemporània: “esbossos de figures, uns esbossos interessadament parcials, forçosament provisionals, reivindicadament subjectius”. Parcialitat, provisionalitat i subjectivitat que, unides a un estil suculent, ens situa dintre del territori de l’assaig. O potser en la frontera –per seguir amb el terme abans apuntat– entre l’assaig i l’estudi literari. La part més important del llibre l’ocupen algunes de les figures a les quals Vicent Salvador ha dedicat anteriorment una major atenció crítica. Per damunt de tot, Joan Fuster, de qui s’ocupa en set dels setze capítols del total, i en segon terme Vicent Andrés Estellés, protagonista de tres capítols. Entre els textos dedicats a l’assagista de Sueca, destacaríem els dos estudis centrats en “Nosaltres els valencians”, tant en la seua significació nacionalista com en el caràcter híbrid, entre la monografia històrica i l’assaig. També resulta interessant la ràpida panoràmica de l’herència fusteriana en els assagistes actuals o l’espai dedicat a les traduccions d’Albert Camus o Ignazio Silone, que demostren la connexió de Fuster amb el pensament marxista heterodox. Les dificultats de recepció i d’actualització de Fuster a partir de les seues traduccions a d’altres idiomes són també objecte de reflexió. L’última entrada que es dedica a Fuster se centra en l’anàlisi de l’extremada cura lèxica que observem en els seus textos, gens estranya en un escriptor tan conscient del seu ofici. Pel que fa a Vicent Andrés Estellés, podem llegir-hi tres estudis sobre diferents aspectes de la seua vasta i proteica obra. El primer esbossa la petjada de Neruda, especialment al “Mural de País Valencià”; el segon incideix sobre el procés d’escriptura d’un dels seus llibres capitals, “El gran foc dels garbons”, i l’últim aborda la temàtica de la mort, consubstancial al vitalisme estellesià. La resta de figures analitzades en sengles capítols són Enric Valor, Carmelina Sánchez Cutillas i Miquel García Grau. Completen el volum uns articles sobre la didàctica de la literatura que aporten algunes consideracions molt útils per als professionals de l’ensenyament. Resulta especialment rellevant el que incideix en la devaluació de la qualitat en les lectures de secundària –“lectures de plàstic”, les anomena Vicent Salvador–, que en alguns casos han arribat a expulsar els autors canònics. És una conseqüència més de la pèrdua d’influència de la literatura en la societat actual. Caldria afegir que els perjudicis d’aquesta banalització arriben també als alumnes universitaris, als qual cada vegada els costa més entendre els grans autors. Llibres com aquest ajuden a posar les coses en el seu lloc i a escurçar les distàncies entre els clàssics contemporanis i els seus lectors. Información, 30 de maig de 2013.\nEnviat per ximo espinós a 8:04 No hay comentarios:\nEl món segons Borja\nJoan Borja, Café del temps, Bromera, 2013.\nÉs segurament en els llibres memorialístics on es trasllueix de manera més transparent la visió del món del seu autor, el seu tarannà, les seues manies, obsessions, amors i desafeccions. Tot i que no deixa de construir un personatge, l’escriptor de diaris o memòries s’hi mostra més a les clares, sense les màscares distanciadores de la ficció. Això resulta evident una vegada més en Café del temps, el diari amb què tan agradablement ens acabà de sorprendre Joan Borja, mereixedor de la darrera edició del Premi d’Assaig Mancomunitat de la Ribera Alta. Sota el fil conductor de la contemplació del mar de la seua Altea natal, i el sabor d’un café com a fidel companyia, Joan Borja veu passar la vida al llarg d’un any, i ens fa còmplices de la seua mirada. Els apunts del seu diari segueixen el model canònic en aquesta mena d’obres: apunts biogràfics, esbossos paisatgístics, confessions, aforismes, reflexions, units tots ells per la inconfusible veu de l’autor. Una veu rica, suggerent, amb molts matisos –tants com els colors de la mar que li agrada convocar–, que tant sap polsar les cordes de la nostàlgia com de la celebració, de l'escepticisme com de l'adhesió emfàtica. Són molts els temes que Borja toca en les seues anotacions, però no és difícil constatar-hi una sèrie de recurrències, com ara l'enamorament del paisatge marítim, la reflexió sobre la mort o sobre la desaparició de les formes de vida tradicionals, l’apel·lació al sentit comú o l'arrelament segur en el seu poble i en la seua família. La veu de l’autor té un ferm aliat en el seu estil, ric i seductor, amb forts ecos de la memorialística catalana: Pla en primer terme, en les descripcions paisatgístiques i la relació d’anècdotes, Fuster en la vessant aforística. No són pas males advocacions, i qui més qui menys en el memorialisme o l'assaig català planeja o fustereja. Siga com siga, amb Café del temps Joan Borja ens ha donat una generosa i perdurable dosi de la seua visió del món, la seua singular manera d’estimar i comprendre la vida. Perquè, com el mateix autor diu i ens demostra en el seu llibre, “tot, absolutament tot –per més pròxim i quotidià que ens siga– és incitador i sorprenent si es mira amb ulls, circumstàncies o angles d’innovació”.\nEnviat per ximo espinós a 3:20 No hay comentarios:\nL’artista i l’artesà\nBenjamin Black, Mort a l’estiu, Bromera, 2012.\nD’ençà que l’editorial Bromera publicà El mar el 2007, la seua aposta per John Banville ha estat decidida i ininterrompuda. Amb el novel·lista irlandés Bromera dóna continuïtat a l’estratègia d’enriquir el seu catàleg amb les traduccions d’autors prestigiosos com ara Salman Rushdie, Orhan Pamuk, Herta Müller, Naguib Mahfuz o John Updike, per citar-ne tan sols alguns dels més cridaners. Els resultats d’aquesta política editorial són doblement positius, perquè d’una banda contribueix a prestigiar-la, i de l’altra li obre les portes als lectors del Principat i, de rebot, de la resta del domini lingüístic. Unes portes, que, ai las, són encara de difícil accés per a la majoria dels escriptors valencians que componen el gros del catàleg de l’editorial d’Alzira. Cert que l’assumpció de la modalitat oriental per a totes les traduccions hi resulta determinant, perquè la fragmentació del circuit literari català no dóna per a més, amb comptades excepcions. Siga com siga, la tria de John Banville ens sembla tot un encert, en tant que és un autor que conjumina admirablement l’excel·lència literària amb l’accessibilitat. A hores d’ara són ja vuit els volums publicats del novel·lista irlandés, tres amb el seu nom real –la ja esmentada El mar, Els infinits i Llum antiga– i cinc amb el pseudònim de Benjamin Black, que és el que usa quan es decideix pel gènere negre: El secret de Christine, L’altre nom de Laura, El lèmur, A la recerca de l’April i la que ara ens ocupa, Mort a l’estiu. En aquest nou lliurament, l’avatar policíac de Banville recorre de nou al seu personatge favorit, el metge forense Quirke i el rodeja d’altres vells coneguts: la seua filla Phoebe i l’inspector Hackett. I de nou és també el Dublín dels anys cinquanta l’escenari triat per al desenvolupament de la trama. L’inici és brutal, en tots els sentits: Titus Jordan, un important home de negocis, és trobat a la seua casa de camp amb el cap destrossat i una escopeta a les mans. Tot seguit arriben l’inspector Hackett i el doctor Quirke i es posa en marxa la maquinària de la investigació, amb un dilema inicial que constitueix tot un clàssic del gènere negre: assassinat o suïcidi? Aviat fan la seua aparició tota una sèrie de personatges secundaris que pautaran les giragonses de la trama: la vídua, Françoise d’Aubigny, dona de pertorbadora bellesa; Dannie Jordan, la depressiva i també bella germana de Titus, Carlton Sumner, una altre home de negocis que mantenia una tensa relació amb la víctima, i el seu fill Teddy, tocacampanes i arrauxat; Sinclair, l’ambiciós ajudant de Quirke, Maguire, l’establer que va descobrir el cadàver, amb antecedents per homicidi involuntari, ... Com en tot bon relat detectivesc, la llista de sospitosos és llarga i envitricollada, i no serà fins al final que es revelarà la sorprenent veritat. De manera paral·lela a les vicissituds de la investigació es descabdellen les inevitables històries d’amor, alguna previsible, d’altres, amb una modulació més pausada i convincent. Molt important és també, en Mort a l’estiu, la immersió en la doble moral que s’amaga sota les aparences de la catòlica i puritana societat dublinesa. Sota l’ensopiment provincià s’amaga una brutalitat cega, disposada a esclatar en qualsevol moment. Quin dels dos móns, l’aparent o el de les clavegueres, és el vertader? Tot depén del lloc on et situes, però l’equilibri, tal i com observa Costigan, un dels personatges més sinistres del llibre, sempre és precari: “ Ens movem entre els mons, i és feina nostra assegurar-nos que es mantenen les aparences, per amagar la matèria fosca i emfasitzar la llum”, dirà, cínicament, i es quedarà tan tranquil. L’autor, doncs, executa amb eficàcia la combinatòria d’elements que tota novel·la negra ha de complir. Però la qualitat de la proposta de Benjamin Black no rau, òbviament, en els tòpics argumentals i temàtics, inevitablement recurrents, sinó en l’estil, que sap alternar funcionalitat i suggeriment en les dosis adequades. En una entrevista recent concedida a La Vanguardia amb motiu de la visita a Espanya per a presentar Llum antiga, la seua darrera novel·la, John Banville considerava Benjamin Black “una artesà”, mentre que quan signava amb el seu nom real era “un artista”. Tanmateix, creiem que l’artesà coneixedor de l’ofici que sens dubte és Benjamín Black no deixa de traslluir, ara i adés, les subtileses estilístiques que posseeix el seu demiürg. No és gens comú, per exemple, trobar en una novel·la policiaca descripcions tan poètiques com aquesta: “La darrera llum s’esvania i semblava que les grans masses d’arbres que s’atapeïen darrere les baranes dels parc Saint Stephen irradiessin foscor, com si la nit hi tingués la font”. Artista i artesà, Benjamin Black ens ofereix a “Mort a l’estiu” una nova mostra de la seua capacitat fabuladora. Eduard Castanyo, el traductor habitual, contribueix a fer que la seua lectura siga una veritable delícia [Caràcters, 62].\nEnviat per ximo espinós a 9:59 No hay comentarios:\nFrancesc Calafat, “Països de paper”, Afers, 2013.\nPocs oficis deu haver tan blasmats i alhora tan necessaris com el de crític literari. Reben de totes bandes: dels escriptors que, vanitosos irredempts, rara volta reconeixen la seua tasca, i de la crítica acadèmica, que els considera els parents pobres o atarantats. Ni que siga com a bocs expiatoris, la seua existència ja estaria justificada. I tanmateix, la crítica literària periòdica, la que veu la llum en els cada vegada més migrats suplements literaris del diaris o en les revistes especialitzades i s’enfronta a pit descobert amb les novetats, resulta un element fonamental de la institució literària. Informar, interpretar i valorar, tal i com observa Francesc Calafat, serien els seus principals manaments. Garbellar la collita literària, podríem afegir. I per damunt de tot, la voluntat de servir la literatura d’una manera honesta. I això és el que ha fet, al llarg dels anys Francesc Calafat en tots els mitjans en què ha practicat el seu ofici de lector, per dir-ho a la manera de Joan Garí. A “Països de paper” l’editorial Afers ha tingut l’encert d’arreplegar una antologia d’articles i ressenyes dispersos per diferents periòdics i revistes –“El País”, “El Temps” i “Caràcters”, principalment–. Llegits en conjunt ens ofereixen una visió panoràmica que la dispersió anterior no permetia. L’objecte fonamental de la seua dedicació crítica ha estat la literatura catalana, amb especial referència a la produïda al País Valencià. Tot aquest material s’organitza temàticament en cinc capítols. El primer, i més breu, té un caràcter teòric, i girà al voltant del sentit de la narració i de la mirada. El segon, basat ja en el comentari d’obres, se centra en els clàssics catalans –Joanot Martorell al capdavant– i en les traduccions d’alguns clàssics estrangers, com Shakespeare, Montaigne, Kafka o Camus. La part més substancial del llibre es condensa en els dos capítols següents, dedicats a la narrativa i la poesia. Tots dos tenen un estructura pareguda, en tant que comencen amb unes visions de conjunt i a continuació aborden un seguit de llibres que han marcat l’evolució de les lletres valencianes de les darreres dècades. Calafat és un crític ponderat i amb una sòlida formació, i tot i les naturals i saludables dissensions que s’hi puguen mantenir, els seus judicis contribueixen a la creació d’un cànon de la literatura valenciana actual. La part final del volum es dedica a l’assaig, i conté articles sobre Joan Fuster, Enric Soria i Gustau Muñoz, entre d’altres. És precisament com un assaig que es podria llegir aquest llibre, perquè al capdavall la crítica literària, en mans d’un bon escriptor, no és altra cosa que una variant modesta de l’assaig. La prosa de Calafat és amena i atractiva, i el lector interessat en el tema hi trobarà una font important de suggestions, informació i incitacions de lectura. Què més es pot demanar a la crítica literària? Información, 25 d'abril de 2013.\nEnviat per ximo espinós a 7:52 No hay comentarios:\nNovel·lar la revolta\nTomàs Llopis, “Hi ha morts que pesen cent anys”, Tres i quatre, 2013.\nLa novel·la històrica és un gènere que gaudeix d’una magnífica salut a les lletres valencianes. Hi trobem obres de tota mena, des de les que s’apunten a l’èxit comercial amb l’elaboració d’intrigues més o menys rocambolesques –si hi ha un manuscrit medieval misteriós i una conspiració eclesiàstica tant millor– a les que s’inspiren en fets històrics rellevants per a elaborar un artefacte literari de qualitat. La novel·la de Tomàs Llopis, guardonada amb el darrer premi Octubre, es troba, clarament, en aquest segon cas. Cert que l’experiència i la trajectòria de l’autor convidava a l’optimisme. El seu “Curs de narrativa” i els estudis sobre l’obra d’Enric Valor ja ens havien demostrat la solidesa dels seus coneixements, que ara ha decidit posar en pràctica. “Hi ha morts que pesen cents anys” és una obra ambiciosa i complexa, una novel·la coral inspirada en les revoltes populars de la Segona Germania, esdevinguda el 1693. Tal i com indica el títol, la trama es remunta a cent anys abans, a l’època de l’expulsió dels moriscos, i partir d’aquest acte de violència col·lectiva es congria la maledicció particular dels Facadell, l’estirp protagonista del relat, estructurada en una sèrie d’històries paral·leles: la de Bernat Facadell, últim representant de la nissaga, la del seu oncle, Roc Facadell, narrada a partir d’unes memòries, i, secundàriament, la d’una misteriosa Vídua, que adquirirà sentit al final de la història. Al seu voltant, tot un microcosmos de nobles, batlles, camperols venuts al poder, camperols indignats, capellans, roders, dones fortes, pesta, venjances, passions, misèries... Al fil de les peripècies de la nissaga protagonista se’ns presenten les tensions socials de l’època, sintetitzades en les abusives condicions que el senyoriu imposava a uns camperols que vivien en la misèria i que, tot sovint, patien per a poder alimentar les seues famílies. Una de les conseqüències d’aquesta situació fou el bandolerisme, que ocupa un espai important en la trama, amb un tractament ben allunyat de les mistificacions. Igualment realista és l’ambientació. L’autor opta per respectar la toponímia original, centrada en el seu poble natal, Beniarbeig, i continuada per la resta de pobles i paisatges de la Marina i de les comarques centrals. La novel·la de Tomàs Llopis se suma a d’altres importants recreacions del segle XVII valencià, com ara les de Josep V. Escartí o “El mut de la campana”, de Josep Lozano, i l’episodi de la Segona Germania ha estat també ficcionalitzat, de manera parcial, en una novel·la recent, “Entre Llops”, d’Eugeni-Adolf Monjo. Adés hem esmentat el coneixement que de l’obra d’Enric Valor posseeix l’escriptor beniarbegí, i creiem que no és arriscat constatar la seua ascendència –especialment, de “Sense la terra promesa”, la seua obra major–, en la voluntat de crear tot un univers narratiu, així com en la genuïnitat de l’estil, d’un valencià riquíssim i molt treballat literàriament. Amb novel·les com aquesta es dignifica una tradició literària, aquest país de paraules que, malgrat tot, anem construint.\nEnviat per ximo espinós a 8:49 2 comentarios:\nDe la globalització i les seues misèries\nJovi Lozano-Seser, “Últimes existències”, Bromera, 2012.\nVivim temps difícils, i la literatura no en resta aliena. La crisi que tenalla l’economia mundial ha ocasionat multitud de víctimes directes o col·laterals arreu del món, des dels nuclis financers de les metròpolis fins a l’extraradi dels més amagats racons del món. En l’economia globalitzada, ningú no escapa als seus devastadors efectes. I és de tot açò que ens parla el darrer llibre de contes de Jovi Lozano-Seser. El jove autor ondarenc, especialitzat en la narrativa breu, fa ús del procediment de les històries encadenades per a dibuixar els efectes de la crisi arreu del món, amb una voluntat cosmopolita que recorda la mampresa no fa massa per Xavi Sarrià a “Històries del paradís”. Un dels principals problemes que presenten els llibres de contes, el de la unitat del conjunt, restà doncs ben resolt amb aquest fil conductor. Una altra qüestió conflictiva en aquest tipus de llibres, com és la del manteniment del to general, presenta més oscil·lacions. El llibre s’obre amb “Assaig d’aniversari a l’entrada de Madoff Securities”, una brillant ficcionalització de la monumental fallida de l’imperi de Bernard Madoff , que, com és ben sabut, fou l’aperitiu del crack financer posterior. A partir d’aquesta pedra llançada a l’estany de l’economia mundial, les ones expansives van estenent-se arreu del món en la resta dels relats, i afecten, en els tres següents, a un inversor japonés, un pescador grec i un executiu alemany. Finalment, els efectes de la crisi arriben també a Espanya, amb el relat “Els tres porquets”, un enginyosa paròdia de la popular rondalla, protagonitzada ara per tres immigrants vinguts de Colòmbia al caliu del boom immobiliari espanyol. Els dos relats següents se centren ja en la realitat valenciana, i més en concret, en l’anomenada “generació perduda”: la dels joves condemnats a l’atur o a l’emigració. En un d’ells, “Retrat de generació perduda amb supermercat al fons”, dos universitaris que treballen com reposadors en un supermercat parlen de la seua problemàtica situació laboral i el negre futur que els espera. És potser el relat menys elaborat narrativament, i on la voluntat de denúncia s’expressa de manera més crua. També resulta evident aquesta explicitació del missatge crític en “Intent de literatura rosa al país de la novel·la negra”, on assistim a un significatiu diàleg entre una valenciana i un italià emigrats a Suècia que deixa caure perles com aquesta: “La política ja no existeix. És tot com un simulacre de democràcia. Els mercats condueixen en Rolls-Royce mentre els polítics beuen xampany darrere els vidres blindats abans o després d’anar-se’n de putes”. Clou el llibre un relat sobre l’ascensió i caiguda d’una noia calabresa que acaba soterrant els seus somnis de celebritat a Villa Certosa. Jovi Lozano posseeix una prosa àgil, detallista i imaginativa, i aconsegueix, en línies generals, un equilibri efectiu en el sempre difícil maridatge entre literatura i compromís social. Esperarem doncs amb interés les seues noves creacions. (Información, 31 de gener de 2012).\nEnviat per ximo espinós a 11:29 No hay comentarios:\nEtiquetes de comentaris: crisi, globalització\nAlbert Sánchez Piñol, “Victus. Barcelona 1714”, La Campana, 2012.\nLa darrera novel·la d’Albert Sánchez Piñol –la primera escrita en castellà– ha arribat amb el do de l’oportunitat. El seu monumental relat de la Guerra de Successió, culminat amb el setge de Barcelona i la devastadora entrada a la ciutat de les tropes borbòniques l’11 de setembre de 1714, ha coincidit amb la multitudinària diada i les recents eleccions catalanes en clau soberanista. Potser això n’haja afavorit les vendes, però en qualsevol cas estem davant d’una magnífica novel·la, que en vora sis-centes pàgines dóna compte de la llarga guerra que enfrontà mitja Europa i acabà per entronitzar a Felip V com a rei d’Espanya, amb la conseqüent pèrdua de les llibertats i les lleis de Catalunya i de la resta de territoris de l’antiga corona d’Aragó. A causa de la seua significació nacional, la Guerra de Successió ha estat objecte de moltes novel·les històriques. Autors importants com Alfred Bosch a 1714 o Jordi Mata a Un cadàver exquisit l’han tractada en els darrers anys, i enguany mateix Jaume Clotet i David de Montserrat hi han tornat amb l’exitosa “Lliures o morts”. Victus és, doncs, l’última baula –la penúltima, hauríem de dir– d’una llarga tradició de novel·les històriques inspirades en els tràgics fets del 1714. I la seua és una visió, tal i com el seu autor indica, feta des de davall, des del poble català, que en fou el veritable protagonista. Una visió que deixa molt mal parades tant les classes dirigents catalanes, que pecaren d’una gran ineptitud, com les potències internacionals que abandonaren Catalunya a la seua sort o el despietat exèrcit borbònic i la seua política de terra cremada. La història està contada per Martí Zuviria, ajudant general del General de Villaroel. Són les seues memòries, dictades al final de la seua vida a Viena, les que donen forma a la novel·la. Sánchez Piñol segueix el recurs, tan freqüent entre les novel·les històriques, de situar el seu personatge en els escenaris més importants dels esdeveniments històrics. El treball de documentació, d’altra banda, ha estat molt important, i la novel·la, per fantasiosa que semble de vegades, respecta la veritat dels fets externs. La gran novetat de l’aproximació de Sánchez Piñol a la Guerra de Successió és el tractament en clau humorística de molts moments del relat. Hi col·labora de manera decisiva el caràcter irreverent i vital del narrador protagonista, Martí Zuviria, que reparteix llenya crítica a tort i a dret. De fet, en molts moments, la història pren un divertit aire de novel·la picaresca, amb “el bueno de Zuvi” fent la viu viu entre els desastres de la guerra. Acaba per resultar un personatge entranyable, que segons ha anunciat l’autor, tindrà més recorregut en la pròxima novel·la. També resulta determinant en l’amenitat del conjunt el seu to aventurer, que li imprimeix, com a la resta de novel·les de l’autor, un ritme trepidant. En aquest sentit, resulta curiosa la tirada d’Albert Sánchez Piñol vers el tema dels setges. Ja en el seu primer gran èxit, la multitraduïda La pell freda, l’assalt dels “granotots” jugava un paper central, i en Pandora al Congo, la segona novel·la, hi reincidia amb l’atac de les criatures sorgides de l’interior de la terra. Les tècniques i vicissituds de la poliorcètica –l’art de fortificar i expugnar ciutats– apreses per Martí Zuviria ocupen de nou un paper central en la seua ficció. Amb aquesta novel·la Albert Sánchez Pinyol aconsegueix la seua obra més ambiciosa. Amb les traduccions que ja estan en curs i les que de segur arribaran, contribuirà a popularitzar en el món el drama històric del poble català.\nEnviat per ximo espinós a 2:28 No hay comentarios:\nEtiquetes de comentaris: Sánchez Piñol\nUna novel·la actual\nXavier Aliaga, “Vides desafinades”, Ed. 62, 2011\nLa narrativa de Xavier Aliaga s’ha caracterizat, des dels seus inicis, per la voluntat de reflectir la realitat actual. Si en les dues primeres novel·les –“Si no ho dic rebente” (2005) i “Els neons de Sodoma” (2008)– l’autor optava pel registre satíric, en “Vides desafinades” es decanta per un tractament dramàtic. Un clar indici d’aquest gir és la importància que adquireix al llarg de “Vides desafinades” el tema de la violència de gènere, que a la fi resultarà determinant en el desenvolupament de la trama. El tractament dels personatges també ha experimentat un canvi substancial, en tant que hem passat de la caricatura a l’aprofundiment psicològic. De fet, un dels punts més forts de “Vides desafinades” el constitueix l’estructuració en una sèrie de monòlegs que vehiculen el punt de vista dels seus desorientats protagonistes. Aliaga té una indubtable habilitat per a fer versemblant el flux de les seues consciències, amb un llenguatge ràpid, natural, que no defuig, quan cal, el col·loquialisme. La facilitat per a construir les veus narratives fa que els personatges ens resulten molt pròxims, i que quan els abandona al final de cadascuna de les tres parts en què es divideix l’obra, ens acomiadem d’ells amb recança. Reïx, a més, a dotar els diàlegs i l’acció d’un ritme ràpid, trepidant de vegades, molt d’acord amb els paràmetres de lectura actuals. Aquesta opció d’escriptura, unida a la representativitat generacional i a la importància de la música rock, pot afavorir sens dubte la seua popularitat entre un públic lector jove, cosa gens menystenible en un mercat com el valencià, amb uns índexs de lectura tan esquifits. Les parelles protagonistes tenen en comú el fet de trobar-se instal·lats en la trentena, quan la inconsciència de la joventut comença a trontollar i arribà l’hora de prendre les decisions que han de conduir cap a allò que convenim a anomenar la maduresa. La disparitat de criteris i de ritmes vitals ocasiona, inevitablement, un seguit de conflictes en els personatges i hi ha, a més, la crisi econòmica, que condiciona negativament la seua vida. Això resulta especialment clar en el cas de Vicki i Marta, que lluiten per tirar endavant una discogràfica independent amb el llançament d’un nou i prometedor grup. O en el de Francesc i Gerard, que treballen per una empresa informàtica amenaçada de tancament. Al voltant d’aquests quatre personatges, de les seues anades i vingudes sentimentals i la seua problemàtica existència, s’arma aquest llegidor relat, que potser hauria resultat més redó si hagués sabut esquivar, cap a la part final, una certa tirada melodramàtica. [Información, 29-11-2012]\nEnviat per ximo espinós a 8:15 No hay comentarios:\nEtiquetes de comentaris: Aliaga


Stefan Zweig - L'eterna disputa entre història i justícia\n16 septiembre, 2020 6:22 am\nLa història no té temps per a ser justa.\nPer llegir més espurnes de Stefan Zweig feu clic aquí.\nStefan Zweig (Viena, Imperi Austrohongarès, 28 de novembre de 1881 – Petròpolis, Brasil, 22 de febrer de 1942) va ser un escriptor austríac.\nZweig va escriure novel·les, històries curtes i diverses biografies, la més famosa de les quals és, probablement, la de Maria I d’Escòcia. Es va publicar en alemany amb el títol de Maria Stuart i en anglès amb el títol de (The) Queen of Scots o Mary, Queen of Scotland and the Isles. De vegades, quan el sentiment antigermànic s’estava estenent, les seves obres es van publicar en anglès amb el pseudònim de “Stephen Branch” (una traducció del seu nom real). De la seva biografia de la reina Maria Antonieta se’n va arribar a fer una adaptació per a una pel·lícula de la Metro Goldwin Mayer (MGM), amb l’actriu Norma Shearer en el paper protagonista.\nA més a més de les seves creacions en dramatúrgia, periodisme i assaig, Zweig va treballar en traduccions d’autors com Paul Verlaine, Charles Baudelaire i Émile Verhaeren.\nD’aquest període és Jeremiah, una obra antibèl·lica que va escriure mentre estava servint en l’exèrcit i que va ser publicada durant el seu exili a Suïssa. Aquesta peça teatral de tema bíblic, inspirada en la guerra europea, va ser exhibida a Nova York el 1939.\nDesprés de l’armistici de 1918, va poder tornar a Àustria. El 1920 es va casar a Salzburg amb Friderike Maria Burger von Winternitz, una admiradora de la seva obra, que havia conegut vuit anys abans.\nCom a intel·lectual compromès, Zweig es va enfrontar amb vehemència amb les doctrines nacionalistes i amb l’esperit de revenja que es respirava a l’època. Va escriure sobre tot això en una llarga sèrie de novel·les i drames, en el període més productiu de la seva vida. Conegué Thomas Mann i Max Reinhardt.\nEl compositor Richard Strauss es va negar a eliminar el nom de Zweig, com a llibretista, del cartell de l’òpera Die schweigsame Frau (La dona silenciosa), estrenada a Dresden, malgrat el seu origen jueu. Per aquest motiu, Hitler va refusar d’anar a l’estrena tal com estava previst i l’obra es va prohibir després d’haver-se representat tan sols tres cops.


FACTO COOPERATIVA - CAMPANYA DE LA RENDA 2021\nCom sempre, abans de la confirmació de l’esborrany que ens facilita l’Agència Tributària, és necessari fer una revisió de les dades incorporades en el model. Hisenda compte amb molta informació i té unes bases de dades molt potents, però no infal·libles i és possible que algunes operacions que haurien de ser presents en la nostra declaració de la renda no hi siguin.\nA continuació us fem una breu relació de dades que normalment no figuren en l’esborrany:\nArrendaments de locals o pisos turístics.\nRendes immobiliàries per immobles en nua propietat.\nVendes d’actius financers no recollides com a rendiment.\nRendes de plans de pensions.\nRendes procedents de l’estranger.\nRendiments del treball en empleats amb mobilitat laboral o pagaments del FOGASA.\nPrincipals novetats en la campanya de la Renda 2021\nLes novetats, els principals canvis i modificacions a tenir en compte respecte a la campanya de Renda de l’any passat són:\n1. CANVIS EN LA TAULA DE RETENCIONS\nLa Llei de pressupostos generals de l’Estat de 2021 va aprovar modificacions relatives al tram màxim aplicable a la base liquidable de l’Impost així com al percentatge màxim de retenció. Es va crear un nou tram corresponent a les rendes que superin els 300.000 euros amb un tipus impositiu nominal del 24,5%. Aquest tram estatal es complementarà amb el corresponent tram autonòmic.\nLa taula de retencions 2021:\nTrams IRPF 2021 Tipus estatal Tipus autonòmic Tipus total\nFins a 12.450 euros 9,50% 9,50% 19,00%\nDe 60.000 euros a 300.000 euros 22,50% 22,50% 45,00%\nA partir de 300.000 euros 24,50% 22,50% 47,00%\nAquest 2022, Hisenda augmenta la vigilància sobre les inversions en criptomonedes buscant evitar l’evasió i el frau fiscal. Per això, l’Agència Tributària obliga a reflectir en la Declaració de la Renda aquestes inversions quan els ingressos obtinguts superin els 1.000 euros tant si s’obtenen a Espanya com a l’estranger.\n3. RENDES DE L’ESTALVI\nUna altra de les novetats és la inclusió d’un tram que afecta les rendes procedents de l’estalvi. Aquestes són les que procedeixen dels dividends d’accions, les rendibilitats d’inversions en fons o els dipòsits a termini fix. Aquest nou tram, el quart, afecta aquelles rendes de l’estalvi que superin els 200.000 euros, a les quals se’ls aplicarà un tipus del 26%.\nBase liquidable de l’estalvi Quota íntegra Resta base liquidable estalvi Tipus aplicable\nFins a 0 euros 0 euros Fins a 6.000 euros 19,00%\nFins a 6.000 euros 1.140 euros Fins a 44.000 euros 21,00%\nFins a 44.000 euros 10.380 euros Fins a 150.000 euros 23,00%\nFins a 200.000 euros 44.880 euros En endavant 26,00%\n4. MODIFICACIÓ DE LA REDUCCIÓ PER APORTACIONS A PLANS DE PENSIONS EN L’IRPF\nEl Reial decret 899/2021, de 19 d’octubre, estableix un ordre de prelació (article 51 del RIRPF): s’entendran reduïdes, en primer lloc, les aportacions corresponents a anys anteriors.\nPeríode transitori (disposició addicional dinovena del RIRPF): es trobin pendents de reducció a 1 de gener de 2021, a l’efecte del que es preveu en l’article 51 d’aquest Reglament s’entendrà que les quantitats pendents de reducció corresponen a contribucions imputades pel promotor.\nD’altra banda, les desgravacions dels plans de pensions privats individuals es redueixen a un màxim de 2.000 euros, mentre que els plans d’empresa eleven el límit fins als 8.000 euros.\n5. NOVES DEDUCCIONS PER OBRES DE MILLORA D’EFICIÈNCIA ENERGÈTICA EN HABITATGES\nS’estableixen en el Reial decret llei 19/2021, de 5 d’octubre, de mesures urgents per a impulsar l’activitat de rehabilitació edificatòria en el context del Pla de Recuperació, Transformació i Resiliència, tres noves deduccions:\n5. 1. Deducció per obres per a la reducció de la demanda de calefacció i refrigeració de l’habitatge.\n5. 2. Deducció per obres per a la millora del consum d’energia primària no renovable.\n5. 3. Deducció per obres de rehabilitació energètica de l’edifici.\nPer a la justificació de l’aplicació d’aquestes deduccions serà necessari acompanyar a la declaració de:\nDocument acreditatiu de la realització de les obres.\nDocument acreditatiu d’estar al corrent dels pagaments generats per aquestes obres.\nDocument acreditatiu de la millora d’eficiència energètica emès per un tècnic titulat i professió habilitant.\nEn cas de ser una comunitat de veïns, per als dos primers documents, valdrà que el president expedeixi el corresponent escrit en nom de la comunitat.\nQui està obligat a presentar declaració per l’Impost sobre la Renda de les Persones Físiques?\nEstan obligats a presentar declaració per l’IRPF, els qui hagin obtingut en 2021 rendes superiors a les següents quanties, amb caràcter general:\nA. Rendiments íntegres del treball (sous, salaris, pensions…) amb els següents límits:\nEls seus únics rendiments del treball consisteixin en pensions de la Seguretat Social i altres prestacions passives i que el tipus de retenció aplicable s’hagi determinat pel procediment especial, establert reglamentàriament.\nEl límit s’estableix en anuals quan\nS’hagin percebut pensions compensatòries del cònjuge o anualitats per aliments, (tret que aquestes últimes procedeixin dels pares per decisió judicial).\nB. Rendiments íntegres del capital mobiliari (dividends d’accions, interessos de comptes…) i guanys patrimonials sotmesos a retenció o ingrés a compte (per transmissions de béns, d’accions i fons d’inversió, uns certs premis…), amb el límit conjunt de 1.600 € anuals. S’exclouen d’aquest límit els guanys patrimonials de transmissions o reemborsaments d’accions o participacions d’institucions d’inversió col·lectiva en les quals la base de retenció no procedeixi determinar-la per la quantia a integrar en la base imposable.\nC. Rendes immobiliàries imputades (per la propietat d’uns certs immobles no arrendats diferents de l’habitatge habitual…), rendiments íntegres de Lletres del Tresor, subvencions per a l’adquisició d’habitatges protegits o de preu taxat i altres guanys patrimonials derivades d’ajudes públiques amb el límit, conjunt de 1.000 € anuals.\nNo hauran de declarar els qui obtinguin exclusivament rendiments íntegres del treball, del capital (mobiliari i immobiliari – per arrendament de béns immobles…), d’activitats econòmiques (empresaris, professionals…) i guanys patrimonials subjectes o no a retenció, quan la seva suma no excedeixi de 1.000 € ni els qui hagin tingut pèrdues patrimonials inferiors a 500 €.\nNo obstant això, encara no superant els imports anteriors, hauran de presentar declaració els contribuents que vulguin beneficiar-se de:\nDeducció per inversió en habitatge habitual (per a adquisicions realitzades fins al 31 de desembre de 2012).\nAportacions a patrimonis protegits de les persones amb discapacitat.\nReduccions en la base imposable per aportacions a sistemes de previsió social.\nAixí mateix, estan obligades a declarar totes les persones titulars de l’ingrés mínim vital i totes les persones integrants de la unitat de convivència amb independència que compleixin o no els requisits anteriors.\nAquests límits són els mateixos en tributació individual i conjunta.\nFormes de presentació i pagament de l’Impost sobre la Renda\nExisteixen tres vies per a la confecció de la declaració de la renda i la seva presentació\nPer mitjans electrònics a través d’Internet. Ja sigui a través del programa habilitat a aquest efecte en la seu electrònica de la AEAT (RentaWeb) o a través de l’aplicació mòbil de l’Administració tributària.\nEn les oficines de l’Agència Estatal d’Administració Tributària prèvia sol·licitud de cita, així com en les oficines habilitades per les Comunitats Autònomes, ciutats amb Estatut d’Autonomia i entitats locals per a la confirmació de l’esborrany de declaració.\nSi la declaració resultés a ingressar, el contribuent podrà domiciliar l’ingrés, ingressar obtenint un número de referència complet (*NRC) de la seva entitat bancària o bé podrà efectuar el pagament a través d’un document per a l’ingrés en una entitat col·laboradora que haurà d’imprimir i procedir a efectuar aquest ingrés.


Dimecres 10 de febrer veurem “La juventud”, de Paolo Sorrentino | Sopars de Cinema\nDimecres 10 de febrer veurem “La juventud”, de Paolo Sorrentino\nPublicat el 06/02/2016 per soparsdecinema\nRecordeu qui són? Sí, segur. Són dos grans actors difícils d’oblidar: Michael Caine i Harvey Keitel. Michael Caine ha guanyat pràcticament tots els premis possibles per les seves notables interpretacions, com ara el de marit i amant en “Hannah i les seves germanes”, de Woody Allen (que li valer el seu primer Oscar el 1986); el director de l’orfenat a “Les normes de la casa de la sidra”, de Lasse Hallström (segon Oscar, aquest cop com a actor de repartiment en 1999); un professor d’universitat en “Educant a Rita” (el BAFTA britànic i el globus d’Or al millor actor en 1983); tot i que jo no puc oblidar aquell paper com a Andrew a “La huella”, de Joseph L.Mankiewicz, on el vell escriptor lluitava amb molt d’enginy amb l’actor que havia robat el cor de la seva esposa… i així fins a més de 100 títols…\nL’altre és en Harvey Keitel que ha interpretat, també, més de 100 pel·lícules, cinc dirigides per Martin Scorsese, com “Taxi Driver”; dues amb Ridley Scott, com “Thelma & Louise”; dues amb Quentin Tarantino, com “Pulp Fiction”. Ha rebut desenes de premis en festivals i països, però… sempre el recordaré com el personatge de Georges Blauns, aquell colon amb tatuatges maoris que vol aprendre a tocar “El piano” del film de Jane Campion.\nNo hi ha espai per recordar més treballs, malgrat que ens queda una sorpresa que ja veurem en la pantalla durant la projecció de “La Juventud”, la pel·lícula de Paolo Sorrentino, el director que ens va meravellar amb el seu anterior film, “La gran belleza”. L’acció es situa en un sanatori de luxe suís, lloc que ens remet de manera immediata a “La muntanya màgica” de Thomas Mann (de fet la pel·lícula succeeix al mateix hotel on va escriure la seva famosa novel·la, pel que sembla per casualitat) i en el qual , com en el vaixell de “Y la nave va” de Federico Fellini, es reuneixen celebritats de tot el món com Maradona (no ell mateix, un actor que l’interpreta) o un compositor i director d’orquestra (Michael Caine) retirat, deprimit per la malaltia de la seva esposa, al qual emissaris de la Reina d’Anglaterra demanen que dirigeixi a Backingham Palace la seva obra preferida per l’aniversari del príncep Felip. El músic es nega en principi perquè ja no el pot dur a terme amb la seva intèrpret ideal, la seva estimada esposa. L’altre és un cineasta nord-americà (Harvey Keitel) que després de dos fracassos vol recuperar la brillantor d’abans amb el seu “testament” fílmic.\nLa idea que està en l’origen de tot és preguntar-nos quines perspectives de futur tenen les persones d’una certa edat, “quina relació tenim amb el futur quan deixem de ser joves “, diu en Sorrentino que sembla voler explorar la idea de què és el futur.\nNo és una pel·lícula sobre la nostàlgia o la malenconia, ni sobre el penediment pel temps perdut, sinó sobre el fet que, amb el pas dels anys, la memòria de les coses es perd perquè les coses s’acumulen, i això succeeix tant a una persona de 80 anys com a una de 45 o 50, com és el cas de la filla d’un dels protagonistes.\n“I tot passa en un lloc de vacances, un hotel, que és un lloc on, per definició, es té més temps lliure. Un espai per pensar cóm pot ser de dolorosa la perspectiva de perdre la memòria del que hem fet al llarg de la nostra vida “.\nPer si un cas, no oblideu que aquesta setmana celebrarem la sessió Nº 50, en el Boliche Cinemes, però que no serà el dimarts sinó el dimecres, dia 10, a les 19:45. Ho recordarem?\nSopar de Cinema Nº 50. Segona època. Dimecres 10 de febrer de 2016. A les 19:45 : “La juventud” de Paolo Sorrentino. Boliche Cinemes.\nL'entrada va ser publicada el Convocatòria i etiquetada Harvey Keitel, La juventud, Michael Caine, Paolo Sorrentino, Youth per soparsdecinema. Guarda l'enllaç permanent.


Construir ‘La Casa por el Tejado'\nConstruir 'La Casa por el Tejado'\nL'empresa catalana projecta i construeix àtics nous sobre edificis antics, els instal·la en un sol dia i alhora aprofita per rehabilitar les finques\nPau Garcia Fuster 19 de maig de 2015 16:08\n"Construïm damunt del que està construït". D'aquesta manera tan senzilla defineix l'activitat de La Casa por el Tejado el seu fundador, Joan Artés. Arquitecte i professor universitari, Artés amplia una mica més quan explica a VIAempresa que "construïm sobre edificis que han estat construïts normalment fa uns 100 anys i on queda edificabilitat que no es va esgotar en el seu moment". El més cridaner és que ho fan d'una manera industrialitzada, és a dir, construeixen els àtics en un taller i quan estan llestos es col·loquen en un sol dia. El seu és un exemple d'innovació en el qüestionat sector de la construcció, que aquesta setmana té un nou punt de trobada en el saló Construmat.\nTot i que després necessitin algunes setmanes més per acabar d'ajustar les connexions, l'espectacular col·locació de les 'peces' en un sol dia ha estat el que més ha cridat l'atenció. "Això és l'anècdota, tot i que és el més espectacular i se'ns ha conegut per això. Però volem que se'ns conegui per tot el coneixement que hi ha al darrere", diu Artés.\nUn coneixement que els permet construir pisos i àtics de qualitat. "No fem contenidors i és impossible que sàpigues si s'ha fet d'una manera o d'una altra un cop s'ha instal·lat", assegura el fundador de l'empresa.\nUn estudi metòdic\n"La idea ve de compilar ofici i observació. Sóc arquitecte i em dedico a això. Una de les maneres de fer arquitectura és rehabilitar o construir el que queda d'edifici", explica Artés. El que no s'havia plantejat mai, però, era fer un inventari de quina és l'edificabilitat que queda restant als centres urbans. "Quan comences a fer aquest inventari veus que surten molts milers de metres quadrats. No vol dir que s'hagin de fer tots, sinó que tens un ventall d'opcions molt ampli i vas a pescar els que puguis", relata Joan Artés, el qual apunta que només a l'Eixample barceloní "estem parlant de 800.000 metres quadrats".\nJoan Artés a les oficines de La Casa por el Tejado. PGF\nAmb un equip que prové del món universitari i no de l'immobiliari, Artés destaca que "vam aplicar metodologia de tesi doctoral, i el primer era detectar a Barcelona, Madrid, Sant Sebastià i Pamplona les finques i els metres quadrats". En total han detectat gairebé 3.000 finques que compleixen els requisits. A Barcelona, diu, "el Pla General és molt clar i en un solar permet una capacitat d'edificar amb uns paràmetres com alçada, número de plantes, fondària edificable, etc". Per exemple, al Passeig de Sant Joan o a la Diagonal es poden fer planta baixa més sis pisos.\n"Hem pentinat tots els carrers per recollir la informació, una feinada de nassos", recorda Artés. La recopilació de totes aquestes dades els permet dirigir-se a les comunitats susceptibles de sumar alguna nova planta. "Moltes vegades apliquem terrasses, tot i que no caldria, per no agredir amb una planta més de cara a carrer i perquè tenim un clima fantàstic per tenir terrasses i generar àtics", diu Artés. Al seu parer, "és una bona solució no esgotar l'edificabilitat a l'últim mil·límetre i fer arquitectura de debò".\nEl benefici mutu\nPerò com s'ho fan a La Casa por el Tejado per convèncer tota una comunitat de veïns de sumar alguna planta més a la seva finca? No és cap secret que la unanimitat en les reunions de veïns, especialment a l'hora d'afrontar despeses de manteniment, és cara de veure. Per això l'esquema que ofereix La Casa por el Tejado pretén aconseguir un benefici per a totes les parts. Amb la compra del dret de vol de la finca, els propietaris reben un pagament proporcional al seu coeficient de participació a la comunitat.\nAlhora, però, també es beneficien de la rehabilitació que es porta a terme a tota la finca. "Quan els edificis tenen 100 anys sempre hi ha coses a reparar. O no hi ha ascensor, o la instal·lació elèctrica està obsoleta o l'estructura està deteriorada", exposa Artés. L'operació permet realitzar les inversions que la manca de diners i consens entre els veïns han ajornat al llarg dels anys. "Anem a la reunió de veïns amb un tècnic a presentar la proposta amb el comercial que ho ha aixecat. El 100% hi han d'estar d'acord i firmar-ho davant de notari per redistribuir els coeficients", indica.\n"Hi accedim bàsicament a través dels administradors de finques, però ara ja ens truquen alguns veïns per veure si a la seva finca hi podem fer alguna cosa", celebra Artés. De fet, assenyala que "la Inspecció Tècnica d'Habitatges fa responsable la comunitat de qualsevol dany que puguin produir, i això genera una pressió per arreglar-les".\nEl fet de construir en una nau i instal·lar-ho en un dia "genera menys inconvenients als veïns i fa que la construcció sigui més fiable i rigorosa", destaca. Tot plegat amb uns costos molt controlats que permeten que "el preu de venda sigui real i es vengui tot. A més, és un productes que no és habitual a Barcelona, el d'un àtic", insisteix.\nLa rendibilitat de la inversió ronda el 15%\n"L'empresa es va muntar en el pitjor moment del mercat immobiliari. No hi havia finançament bancari i vam tirar endavant amb fons propis per demostrar que era negoci", recorda Joan Artés. L'estructura és una societat inicial (Flats in top) que fa de base teòrica i ven serveis. Després, cada nova finca que construeixen genera una societat diferent (Flat Profit 1, Flat Profit 2, etc). "Aquí acceptem participacions. Es divideix el que costa l'edifici i fem tiquets. La Taxa Interna de Rendibilitat (TIR) és al voltant del 15%, i ja anem per la 27a", diu Artés.\nUn dels àtics construïts per La Casa por el Tejado. Cedida\nPer al 2015, l'objectiu de La Casa por el Tejado és arribar a 40 noves construccions, 30 a Barcelona, cinc a Madrid i cinc al nord d'Espanya. Cada construcció té una mitjana d'entre 450 i 500 metres quadrats, i acostumen a dividir-se en quatre pisos. "Serien uns 160 habitatges, tots en zona consolidada, en la millor part dels edificis i obra nova", destaca Artés. El fundador de l'empresa remarca que "els preus de venda han de ser raonables perquè no podem tenir un estoc d'obres magnífiques que la gent no pugui pagar". En aquest sentit, troba positiu "limitar el benefici, és molt sa no tenir una ambició infinita".\nClient local i de primera residència\nPreguntat pel perfil de client que compra les construccions de La Casa por el Tejado, Joan Artés de seguida deixa clar que no es tracta de cap perfil especulatiu. "La gran majoria és local o que viu a Barcelona i que el vol com a primera residència". Indica que es tracta de "gent que aprecia el missatge que hi ha al darrere: contemporaneïtat, eficiència molt alta i amb consciència ambiental".\nSigui com sigui, la comercialització de l'obra un cop acabada la tenen delegada, així com el disseny d'algunes obres. "Estem treballant amb dotze equips d'arquitectes amb la idea de repartir la feina, n'hi ha per tothom", diu Artés. Això sí, puntualitza que han de ser despatxos "que aportin coneixement i passin pels filtres de la qualitat que volem donar. No volem ser una empresa que fa àtics industrialitzats, sinó una gent que es dedica a intentar aportar un granet de sorra en la indústria de la construcció amb aquesta manera d'entendre l'arquitectura contemporània".


La posada en marxa del cremallera redueix el nombre de vehicles que pugen fins a Montserrat - CCMA\nLa posada en marxa del cremallera redueix el nombre de vehicles que pugen fins a Montserrat\nEl mes de juny farà un any que es va estrenar el nou cremallera de Montserrat i la seva connexió amb els Ferrocarrils de la Generalitat. Amb aquesta nova via de comunicació s'ha aconseguit reduir el nombre de vehicles que pugen al santuari. Fins ara, una tercera part dels visitants han triat fer el trajecte amb el cremallera.\n16/03/2004 - 00.00 Actualitzat 16/03/2004 - 13.03\nEl cremallera surt cada mitja hora de la nova estació de Monistrol-Vila, però també s'hi pot pujar cada hora des de l'estació de Monistrol de Montserrat, on arriben trens des de Barcelona i des de Manresa. Aquesta combinació ha estat la preferida per una quarta part dels usuaris del cremallera de Montserrat des que es va estrenar, el juny passat. Durant aquests primers mesos hi han pujat més de mil persones els dies feiners i més de tres mil els festius. Més d'una tercera part de la gent que puja a Montserrat per Monistrol ha preferit fer-ho amb el nou tren cremallera que no pas amb cotxe.


Avancen les obres del nou Casal d’Avis “Casa Nostra” – NouBarris.Net\nAvancen les obres del nou Casal d’Avis “Casa Nostra”\n1 d'Octubre de 2002 admin Porta\nEs preveu que els treballs de construcció de l’edifici finalitzin en deu mesos\nLes obres de construcció del nou Casal d’Avis Casa Nostra avancen a bon ritme. L’antic edifici, un equipament emblemàtic per a la gent gran del barri de Porta però que patia greus deficiències a les seves instal·lacions, es va enderrocar el passat juny. Durant el mes de setembre han començat les obres de construcció del nou edifici segons un projecte elaborat per l’arquitecte Antoni Miralles amb l’objectiu de millorar les condicions per oferir un bon servei als usuaris i les usuàries del casal.\nSegons informa el Districte de Nou Barris, el nou casal tindrà dues plantes, amb un total de superfície construïda de 666 m2. La planta tindrà forma de L i emmarcarà un pati interior de 304 m2 amb arbres i un parterre de gespa. A la planta baixa hi haurà també una zona porticada de 115 m2. Entre el casal i el carrer de la Maladeta hi haurà, a més, un pati exterior públic de 510 m2, enjardinat i amb bancs i seients individuals. Pel que fa als espais interiors, la planta baixa del casal acollirà un bar-cafeteria, una sala de lectura, una sala de televisió, una sala de reunions i els lavabos. A més, hi haurà un gran espai de trobada, que ocuparà completament una de les ales de l’edifici. A la planta primera se situaran les tres sales de tallers, on els usuaris i les usuàries del casal podran fer múltiples activitats, i una sala de juntes.\nEstà previst que les obres durin deu mesos. Mentre es construeix el nou casal, s’ha habilitat un espai als porxos de la plaça de Sóller per a que els nombrosos usuaris del casal puguin continuar les seves activitats.\n24 de Juny de 2002 El Casal d’Avis Casa Nostra es trasllada a la plaça Sóller\n27 de Maig de 2004 Inauguració del Casal de Gent Gran Casa Nostra\n7 d'Octubre de 2009 Fàbriques recuperades a Porta-Sóller\n← Canyelles celebra la seva festa major\nSet joves detinguts per agredir i vexar indigents a la zona de Nou Barris →


Les sèries que mira... Joan Enric Barceló - Sèries en blog - TV3.cat\n19/06/2014: Les sèries que mira... Joan Enric Barceló\nQuan no està de gira amb Els Amics de les Arts mira sèries com "Six Feet Under".\nAmb un nou disc a les botigues i una gira en marxa, asseure's en una taula amb en Joan Enric Barceló és pràcticament un privilegi. Avui vull parlar amb ell de "Només d'entrar hi ha sempre dinosaures", que per cert podeu escoltar al web d'Els amics de les arts. Però també de sèries. I és que totes dues coses estan més relacionades del que sembla. Històries, lletres de cançons i música es barregen al cap d'en Joan Enric Barceló, que és un sibarita quan es tracta de posar-se davant de la tele. Parlem de "The Sopranos", de "Six Feet Under"... però sobretot de "Game of Thrones". I és que la primera pregunta és obligatòria:\nCom se us va ocórrer fer una cançó inspirada en Game of Thrones?\nEn Ferran, Dani i jo mirem moltes sèries, però l'Eduard no en mira cap. I un dia em diu: "has de mirar una sèrie que és un culebrot, però fantàstic, amb dracs, reis, espases, màgia, guerra, política, sexe...". I jo li vaig dir: això existeix? I em va dir: Game of Thrones. La vaig mirar i vaig al·lucinar. La primera temporada em va semblar sublim. El que fa és dir: veus tota aquesta paleta de personatges que si un és malparit l'altre encara ho és més? (spoilers) Doncs l'única que és una mica bo... pam! Ens el carreguem. La mort del personatge central com a declaració d'intencions és de les millors coses que s'han fet a la televisió. Perquè penses... no se'l carregaran... perquè s'acabaria la sèrie...\nI perquè és un actor molt conegut, en Sean Bean. I el personatge que sembla el protagonista.\nI agafen i se'l carreguen. I això em va impactar molt. Vam quedar molt enganxats tots. I aleshores un dia, quan fèiem el disc, l'Eduard porta una melodia que no donava per parlar de segons què, no era per parlar d'algú que va a comprar el pa, o d'una història d'amor... era molt èpica. Vam començar a veure de què podíem parlar. I crec que al final de la 2ª temporada de "Game of Thrones" sona el corn tres vegades i diuen que és una cosa molt excepcional... perquè significa el perill absolut. Aquesta cosa tan poderosa de dir: sona el corn les tres vegades i la història d'una ciutat o d'un territori queda a mercè d'un so. Si algú sent el corn tres cops... anava perfecte la melodia, i d'aquí el joc amb "Game of Thrones". Hi ha gent que pensa que parla del setge de Barcelona, però no era la nostra prioritat. Era més fer una cosa fantasiosa. La cançó parla en futur, per agafar aquest caire profètic, explicat en futur perquè sigui encara més èpic.\nEscolta "A mercè d'un so" a Spotify!\nÉs habitual que surti primer la melodia?\nDepèn. En aquest cas va ser la melodia. Perquè et porta per una sonoritat amb molta força que demana una cosa concreta. Quan vèiem la sèrie teníem la melodia al cap. Sempre que fas una cançó t'has d'agafar a una cosa molt petita, i nosaltres ens vam fixar en aquest detall que a "Game of Thrones" és petit.\nLes històries de les vostres cançons són plenes de referències similars a pel·lícules, sèries, etc. Com surt aquesta idea d'incloure referents populars?\nSurt amb la idea de que com a creadors l'única cosa que fem és reciclar. Agafes el que s'ha fet mil vegades i ho fem nostre, o diferent, o que la gent identifiqui com a propi. En qualsevol acte creatiu la teva gran victòria és aconseguir que la gent digui: "això és Amics de les Arts". Aquesta idea de posar referents pop va sortir de les primeres cançons i ens va funcionar molt. Per exemple tenim una cançó que diu: "quan la gent mira Perdidos no pot pensar en res més". I és una cançó on hi ha moltes imatges, i la idea d'una ciutat buida. És la primera sèrie que a molts ens va agafar desprevinguts i ens va enganxar. No pensàvem que es podien viure les sensacions que ens donava "Lost". Sóc dels que me la vaig mirar en molt poc temps, perquè m'hi vaig enganxar quan ja anava per la 3ª temporada. Aquesta referència ens ajuda molt a contextualitzar. Per exemple, si dius: "jo em quedo les pelis de Kurosawa i tu els discos de Lou Reed" ja pots intuir de quina parella estem parlant. Has dit moltíssimes coses en una frase amb dos referents. Són d'una certa classe social, fan un tipus de coses... Serveix molt per catalitzar l'entrada de l'oient a la cançó.\nAra que mencionaves "Lost". Us va agradar el final?\nVaig plorar molt, molt, molt. Molt. Vaig fer un post al blog. I mai havia parlat de res que no fos del grup al blog. En algun lloc havia llegit que era una sèrie que havia passat de ser una sèrie de ciència a una sèrie de fe, i que en aquest canvi molta gent l'havia deixat enrere. Jo me la vaig seguir mirant perquè el que valorava i el que hi anava a buscar eren personatges com el del Ben o el Locke. Aquelles converses... Tot i que en molts casos els guionistes es van perdre (com l'episodi dels tatuatges) era fascinant. Va fer moltes coses que van canviar la televisió i la manera de mirar sèries. Vaig arribar fins al final, que em va semblar bastant estrany, però reconec que vaig plorar molt. I en el text deia gràcies. Perquè Lost, més enllà de les coses que tenia, et feia viure la sèrie a una intensitat molt gran.\nDesprés de "Lost" vas ser dels que et vas enganxar a "Fringe"?\nTenia el que li passa a "The Walking Dead": que de tant en tant tenien un episodi molt bo. Per exemple penso que si et vols dedicar a fer sèries has de mirar "White Tulip". Un episodi per emmarcar. Però pe cada un d'aquests te'n menjaves 10 que eren porqueries. De tant en tant en feien un que era espectacular. No calia que hi passessin moltes coses. Hi ha episodis, com "White Tulip" a "Fringe" o "The Constant" a "Lost" que demostren que no cal que passin mil coses. És emoció. Penso que el que realment busquem és això: que et portin en aquest món que creen, amb unes normes internes molt marcades.\nDe quina sèrie has mirat més episodis seguits?\nDe "Prison Break". Té una primera temporada fantàstica. El moment en què van a executar en Lincoln és sensacional. Després de la 1ª temporada ja no va ser el mateix. És un gran tema, això: el saber acabar les sèries. Hi ha molt poques sèries que ho saben. A "Prison Break" quan entren a la presó de Soma... que és una versió tropical de la 1ª temporada... es repeteix molt, i la 4ª és directament una gimcana. Però a la 1ª, amb el DVD, anava empalmant un episodi amb el següent. És una sèrie de les que en tinc un bon record perquè controlaven molt bé el tempo i el cliffhanger. Podies intuir on anaven les pauses de publicitat durant l'episodi. La part dolenta és que totes les noies s'enamoren del Michael Scofield. Entre aquest, i el Jax Teller de Sons of Anarchy... no farem res.\nFa poc que vas acabar "The Sopranos", oi?\nAmb "The Sopranos" dius: això és cine o és tele? Està tan ben feta! Veus que és un malparit, perquè no hi ha cap moment en què vegis que es pot redimir, però te l'estimes, quan et fa aquella mirada se't guanya. Això també passa amb "Dexter", una altra sèrie mal acabada. El matís del dolent que és el bo és fantàstica. Són gent que extorsiona, assassina... i no vols que li passi res de dolent, ni a ell, ni als seus fills, ni a la dona. El que aquest actor aconseguia era molt difícil. Crec que és el paper de la seva vida. Va néixer per fer aquella sèrie.\nA més va néixer a New Jersey, com el personatge, i va participar en la construcció de Tony Soprano quan la sèrie encara s'estava escrivint. La simbiosi entre James Gandolfini i Tony Soprano és més gran del que és habitual en televisió.\nA mi em va passar que vaig acabar la sèrie i al cap d'una setmana va morir. El final de "The Sopranos" és molt bo, molt bo. Em barallaré amb qui faci falta per això. És sublim. La virguería narrativa que fa és espectacular. I acaba... acaba com ha d'acabar. Crec que havia de ser així. Que el creador se li acudís d'aquesta manera, i en aquell moment. És un personatge amb dues vides i és fantàstic com la vida personal i la professional pràcticament no es barregen. És una sèrie familiar d'una família normal i una família de mafiosos. I aquesta és la seva gran virtut.\n"Breaking Bad" o "The Sopranos"?\nImpossible triar. "Breaking Bad" també és suprema. És difícil. "Breaking Bad" costa de recomanar, sempre que ho faig dic que aguantin fins als 4 primers, perquè hi ha episodis en què el càncer és molt present i són durs... i no la segueixen perquè es deprimeixen. El final em va agradar. Em van agradar més episodis anteriors del final, com aquell dels barrils de diners amb les fotos... el del tren... De "Breaking Bad" m'agraden molt els principis d'episodis, estan molt ben treballats. Fa un ús molt intel·ligent de l'objecte i de l'escenari.\nTens ganes de veure l'spin-off del Saul Goodman?\nSí, segur que m'agrada molt. Alguns dels millors moments de la sèrie són els del Saul. Moments com el del Beneke. Tiren molt d'aquest humor que et fa sentir malament però al mateix temps et fa riure. "Breaking Bad" és un drama... que és còmic. Tinc ganes de veure-ho. És un bon personatge, i si ens ho hem de passar bé...\nExplica'm la història de la samarreta de "Utopia"!\nVaig llegir al teu blog un post sobre l'escena de la cullera i em va picar la curiositat i vaig anar a veure què carai era allò. I vaig al·lucinar. Una estètica tan ben cuidada. Coses tan tontes com els colors, la tipografia, el paio amb el cap de conill, el personatge de l'Arby... doncs un cap de setmana teníem un bolo a Mallorca i tinc un amic que fa samarretes i me'n vaig fer una, a la meva manera, amb el "Where is Jessica Hyde". Molts fans em van preguntar on la podien comprar. Però me l'havia fet jo! Començar la sèrie amb aquesta pregunta i que acabi el primer episodi amb l'aparició d'ella em va semblar fantàstica L'única cosa que em molesta de la sèrie és l'actor Nathan Stewart-Jarrett (Ian). No m'agrada ni a "Utopia" ni a "Misfits". En canvi, a "Misfits" hi ha el Robert Sheehan, el Nathan, que fa unes coses que no li he vist fer a ningú. Fent escenes molt desagradables però amb dos collons. Penso que és un actor amb potència que pot fer el que vulgui. I que marxés em va destrossar la sèrie. I de fet la sèrie va caure en picat després que marxés ell. El que el va substituir era bo. Però les comparacions...\nDiga'm una cançó de sèrie que mai oblidaràs.\nEm ve al cap "Six Feet Under"... l'escena final, amb aquella cançó que posen. Recordo que vam estar dos dies tocats amb la meva parella. I després anar a buscar la cançó, que quan l'escolto em fa plorar perquè recordo tota aquella càrrega emocional. També hi havia aquella altra cançó, de Death Cab for Cutie, que la canten la Claire i els seus amics a l'escola d'art, quan se senten capaços de tot. És molt important la música, que ja apareix a l'opening del principi. I en algunes sèries és el millor, com per exemple "True Blood", que ara ja la segueixo per acabar-la, malgrat que al principi m'agradava i tenia personatges molt bons. La introducció de "Six Feet Under" també és mol bona. La cançó de "Luther", de Massive Attack. I evidentment la sintonia de "Game of Thrones", que et situa molt bé en l'acció.\nLa vostra canço "Louisiana o els camps de cotó" té una mica de "Six Feet Under" oi?\nAgafa una mica del personatge d'en Nate, que és un tio que no pertany allà i que amb la mort del seu pare decideix quedar-se allà, i ajudar en el negoci amb el seu germà. Amb "Six Feet Under" aprens coses de tu. Acaba la sèrie i al final és una cosa gairebé còsmica. Per mi és un sostre del que es pot arribar a fer a la televisió.\nT'agrada "The Sopranos", "Six Feet Under"... i "The Wire"?\nEm passa una cosa, que és que miro sèries amb la meva parella. I si un dels dos no connecta tant, no pots mirar-la. A "The Wire" la meva parella no li va agradar i jo quan vaig arribar al final de la primera temporada no vaig tenir forces per trobar moments per mirar-la, no m'acabava de... i em sap greu! Perquè "The Wire" i "Mad Men" són dues sèries que m'agradaria tenir el temps i poder-les mirar per apreciar-les perquè molts gent diu que són de les millors... però no he pogut. Ja m'hi posaré! M'hi posaré!\nA la canço "A aquestes alçades de la pel·lícula" feu una analogia entre les relacions de parella i les sèries... Aleshores jo et pregunto: quina sèrie has deixat, amorosament parlant; i quina sèrie no voldries que ella et deixés?\n"Sons of Anarchy" m'agradaria que no em deixés, però començo a veure símptomes de cansament. Tinc ganes que s'acabi bé. He arribat a veure'n 3 o 4 episodis seguits en una nit. M'agradaria que acabés bé. Amb una abraçada i un gràcies per tot. Sèrie que he deixat: "The Walking Dead" em sembla un despropòsit total. Crec que ja fa riure. Hi ha un episodi bo i 5 de dolents. La mitjana és pitjor que a "Fringe". Hi ha escenes que intenten donar profunditat a coses que no les intueix ningú. És una sèrie que s'ha perdut, però que triomfa. Em sembla una tema que té un plantejament interessant: parlar dels zombies des del que els passa als humans que tenen al voltant, però crec que no supera "Dead Set". La metàfora de "Dead Set" és molt més potent. "The Walking Dead" per mi ja podria anar passant.\nEt passa que t'inflen molt una sèrie perquè te'n parlen molt bé i després no t'agrada?\nEn Dani em va recomanar molt, molt "How I Met Your Mother"... i res. No em va agradar gens, gens. Això fa riure? Em costa bastant riure. Per exemple vaig riure amb "The IT Crowd". Hi ha episodis que són espectaculars. Aquell episodi que treuen el Richmond de l'armari i el porten en una festa amb tres noies... És una de les que recomanaria. "Flight of the Conchords" també era un festival. Aquells dos eren uns cracks. La manera de conjugar ficció i cançó era molt difícil. L'escena de "most beautiful girl in the room" és màgia. Però suposo que es deurien cremar perquè ho devien fer tots ells. Hi ha algun vídeo d'ells en una actuació en un teatre. Fan un equívoc constant que es pensen que l'altre es diu Jenny. Ho fan amb una senzillesa tan bèstia, que saps que només és a l'abast d'algú que controla molt bé el llenguatge, que sap quan callar, saben que quan mouen una cella la gent riu. És molt difícil el que fan i tinc la sensació que estan poc valorats. Molta gent no els coneix. Parles dels Conchords i som quatre malalts els que els admirem.\nVosaltres també feu conyes a l'escenari i converseu entre vosaltres. Com surt aquesta idea?\nSurt per necessitat: teníem un repertori d'una hora i 30 minuts de cançons... I es va convertir en marca de la casa. Ara quan no parlem, ens diuen "no heu parlat avui eh?". Però clar nosaltres fem cançons... ho han identificat com una cosa molt pròpia. I és una sort perquè és una sort que et valorin també per això, però al mateix temps que no sigui una llosa. Que amb les cançons s'aguanti perfectament, que és el que hauria de ser.\nParla'm d'aquesta sèrie de quatre episodis que es diu "Entre amics".\nSón quatre episodis que fem nosaltres amb actors de primer línia: el Josep Maria Pou, l'Emma Vilarassau, l'Aina Clotet i en David Verdaguer. Són com tràilers de les cançons. Per exemple, a la cançó "Apunto Shakespeare", en Pou m'explica l'anècdota que dóna el peu a la cançó. Perquè, com parles de la cançó sense posar-la? Amb la història. Com que poden ser com contes, vam suggerir que som transmissors de les històries de la gent, cada actor explica una cosa a un de nosaltres, i després es tradueix en la cançó que es pot escoltar al disc.\nAlgun cop us heu plantejat explicar una sola història en un dic?\nÉs molt difícil de fer. Em ve al cap "Història certa d'Abel Costafreda" d'Erm, un disc sobre un crim durant el post-franquisme d'un noi que era homosexual. T'explica la història de les hores prèvies del crim a l'enterrament al final, canviant el punt de vista. Jo ho veig com una cosa molt difícil d'aconseguir.\nQuin personatge de sèrie fitxaries com a nou membre d'Els Amics de les Arts?\nHauria de ser un personatge que tingués un punt de vista alegre. Probablement el que sempre em cau bé i em fa força riure en tot el que fa és en Martin Freeman. A "Sherlock", i també a "Fargo" (tot i que només n'he vist el principi). Crec que és un actor molt ben triat per aquest tipus de paper. I em cau bé, se'l veu molt senzill i sembla que seria un bon company. És maco que Sherlock, malgrat ser una ment privilegiada, sempre vol tenir en Watson al seu costat perquè té unes virtuts que ell no té i el fa millor.\nQuina és la teva sèrie de la infantesa?\n"Bola de Drac" és impepinable. Recordo amb molt de carinyo el tros de l'Exèrcit de la Cinta Vermella. El general Blue, quan se'n van amb els pirates, aquell monstre mecànic. Aquella torre amb el paisatge nevat. El pis on hi ha el Terminator, i el del Frankenstein i el del samurai... el Goku d'aquella època, que deuen ser uns 50 episodis, jo la recordo com màgica. De vegades la repesco per la tele i em quedo enganxat. A "Bola de Drac Z" el que era horrible era el tempo perquè s'allargava molt tot... dues hores carregant la bola d'energia per no fer res. Però aquell esperit juganer d'aquell Goku dels inicis, aquella innocència...\nAra miro sèries infantils perquè tinc fills. Com per exemple "El xai Shaun".\nHome, és una sèrie d'Aardman Animation, garantia de qualitat!\nMe'ls sé tots de pe a pa i m'ho passo bé. I és complicat fer això, orientat als nens i que agradi als pares. Hi ha acudits que capten només els grans. Està molt ben fet i molt ben pensat.\nPer acabar: recomana una sèrie als lectors.\nRecomano "In Treatment". El plantejament és fantàstic: un episodi per dia a una hora en concret. En va sortir la Mia Wasikowska, que està treballant molt i ja despuntava. I les històries que allà, inclosa del protagonista, són lliçons de vida en 20 minuts. Amb un pressupost molt petit, molt basada en els actors, pla contraplà, però un guió de ferro.\nHas vist l'original israeliana?\nNo, està bé?\nMolt, però segurament havent vist la nord-americana, veure la original se't farà pesat. A Israel es fan molt bones sèries. Mira "Homeland", que ve de "Hatufim"!\nOstres, "Homeland" és una sèrie que em té força sorprès. Perquè (spoilers) concebia la sèrie com la relació entre ells dos, i no estic segur que els guionistes no ho pensessin aquí des del principi. Jo volia que acabés a la primera temporada, que petés tot. Ens hauria sabut greu però hauria estat una sèrie perfecta. Però a la segona temporada vaig haver de callar perquè em va tornar a enganxar. Van ser capaços de donar-li la volta. I la tercera també, però el final... em provoca dubtes seriosos.\nA banda de "In Treatment" deixa'm recomanar també "Sons of Anarchy", que me la vas recomanar tu i em va encantar. És Shakespeare amb motos. La Gemma, en Clay, la història del darrere del pare. Hi ha personatges que estan molt ben triats. Té una de les millors escenes que s'han parit mai a la tele: al 3x11 (spoiler), li diuen en Jax que ha donat el seu fill d'acollida. Ell està en un mercat i veu el seu fill en mans d'una altra família, i arrenca una cançó que et desmunta, molt ben trobada. Mires el personatge i sense dir res fas un viatge brutal, perquè veu que en mans d'aquelles dues persones aconseguirà el que ell no podrà mai: que el seu fill estigui bé. En aquest moment la sèrie ofereix una sortida del club de les motos. Sense una sola línia de diàleg... ho saps tot. I aleshores ell decideix no fer res.\nNota: Els amics de les arts estaran tocant el 5 de juliol al Canet Rock, el 25 de juliol al Festival de Cap Roig i el 28 de juliol al Teatre Grec, entre d'altres dates. Consulta-les al web oficial.


Cobrellit de disseny de gelosia blau oceànic-HF29028, Xina Cobrellit de disseny de gelosia blau oceànic-HF29028 Fabricants, proveïdors, fàbrica - Zhejiang Rancho Santa Fe home textile Co., Ltd\nNombre de model: HF29028\nFet de 100% microfibra suau i flexible amb un farcit de cotó prim però dens, aquest cobrellit és prou lleuger per fer-lo servir en un clima més càlid, però també suporta la seva pròpia nit freda. Es pot rentar a màquina amb aigua freda. Assecar a foc lent. Construït per durar molt de temps si es manté correctament. els teixits i els pèls de les mascotes resistents a les taques no s’hi enganxarien. El material d’alta qualitat és resistent a les piles i a la decoloració.


El Festival de Cap Roig ha superat el seu rècord d'assistència, amb més de 46.000 espectadors - Diari de Girona\nEl Festival de Cap Roig ha superat el seu rècord d'assistència, amb més de 46.000 espectadors\nJason Derulo va cloure ahir una dissetena edició en la qual s'han exhaurit entrades en 20 dels concerts programats\nddg 24.08.2017 | 07:12\nAmb el cantant Jason Derulo es va posar ahir a la nit punt final a una edició amb 27 actuacions, nacionals i internacionals, que han conformat un cartell eclèctic i de primer nivell, amb l'objectiu d'oferir una oferta cultural de qualitat arribant al major nombre de públics possible. Per l'escenari de Cap Roig han desfilat artistes de la talla de Wilco, Woody Allen, Anastacia, Passenger, Pretenders, Blaumut, Paula Valls, Norah Jones, Estopa, Sílvia Pérez Cruz, Melendi, Els Amics de les Arts, Índia Martínez, Luis Fonsi, Dani Martín, Iván Ferreiro, Ramon Mirabet, Sweet Califòrnia, Miguel Bosé, Sidonie, La Iaia, Umberto Tozzi, Homes G, Ben Harper i David Bisbal.\nEl Festival de Cap Roig, dirigit per Clipper 's Live i promogut per la Fundació Bancària La Caixa, ha clausurat així la seva dissetena edició, superant, un any més, el seu propi rècord d'assistència amb la xifra de més de 46.000 espectadors durant els mesos de juliol i agost. Al llarg del festival han assistit a diversos concerts diferents personalitats del món polític, cultural i esportiu del país.\nEl director general de la Fundació Bancària La Caixa, Jaume Giró, ha atribuït l'èxit de públic d'aquesta edició i el creixent interès que suscita el certamen a «l'elevada qualitat de la programació i la selecció de primeres figures de diferents gèneres musicals que han compost el cartell d'un festival que es consolida com a referent cultural en l'àmbit europeu». Per Giró, també és rellevant «l'aposta per incloure una oferta dirigida al públic infantil».\nGiró subratlla especialment «l'impuls econòmic que suposa per a la zona de la Costa Brava l'atracció que exerceix el festival». «Cap Roig genera un impacte de més de 15 milions d'euros i 220 llocs de treball a temps complet», indicat en base a l'estudi realitzat per la consultora PwC sobre la repercussió de l'activitat que genera el conjunt de Cap Roig, que, a més d'albergar al festival i de comptar amb un dels jardins botànics més importants d'Europa, es projecta com a centre de reflexió al voltant de la sostenibilitat i l'economia social.\nEl director del Festival de Cap Roig i president de Clipper 's Live, Juli Guiu s'ha mostrat «molt satisfet que una vegada més el públic hagi donat suport tan àmpliament les diferents propostes del Festival. Hem apostat per un cartell d'artistes que abastava diferents gèneres, sempre apostant per la qualitat i per les figures més destacades del panorama musical nacional i internacional. Tot això ha significat un gran esforç per part de tot l'equip en una edició amb 25 nits i és un orgull veure la resposta del públic, una vegada més, superant la xifra d'espectadors».\nL'aniversari feliç del Sónar\nMourad Merzouki defensa la cultura de les balnieues» francesa a «Folia»\nAdrià Puntí mostrarà en un espectacle el a Salt el seu procés creatiu


Victor Mira - Col·lecció Gelonch-Viladegut\nCol·lecció Gelonch-Viladegut Victor Mira\nVíctor Miragalla Marco, conegut artísticament com Víctor Mira, va néixer a A Coruña el 24 de maig del 1949 i va morir a Munich el 18 de novembre del 2003. Fou un pintor, escultor, gravador i escriptor espanyol.\nEl 1970 treballava a Madrid amb un grup de teatre i a TVE. Entre els anys 1968 i 1972 va escriure la novel·la inèdita La vaca de compañía. Després de l’estada a Madrid i de tornar a Saragossa el 1975, se’n va anar a Alemanya, primer a Heidelberg i després a Munich. Ja a Barcelona, des de l’agost del 1977, va alternar la seva residència entre aquesta ciutat i Munich, fins que va fixar la residència a la capital de Baviera. Ha publicat llibres de poesia i sobre altres diversos temes, llibres únics o en sèries molt curtes amb predomini total de l’estètica, i als quals concedia una gran importància.\nCom a pintor, el seu primer període (1967-1979) s’enquadra en un surrealisme amb diversos matisos. Del 1968 al 1971 està en una etapa de recerca amb temes tan canviants com màquines sense ús, fetus llençats del claustre matern, cavalls esquelètics, taüts volant cap a l’espai, corns de l’abundància dels que surten ossos, siluetes humanes cadavèriques i formes irreconeixibles. I si des de principis del 1969 fins mitjans del 1971 va emfatitzar un dibuix infantil, a partir de mitjans 1970 i el 1971 va desaparèixer aquesta temàtica i es va inclinar per pintar espermatozoides, sembla que simbolitzant l’ésser humà indefens i unes formes allargades, com si fossin panets, de colors canviants i repletes d’hermetisme, sobre els què, a vegades, vivien papallones. Entre el 1972 i el 1975 es poden distingir dos apartats que va desenvolupar al mateix temps. El primer es basa en un bestiari de palpitant to poètic en què tot gènere de vida animal sembla submergit en un regne feliçment irònic absent de violència. El segon consisteix en una fauna pintada quasi amb exactitud, en diverses postures i en un nombre variable que va d’un a diverses dotzenes.\nA mitjans 1975 i fins abril del 77 acaba la sèrie ‘Buoesbaguer‘, feta amb llapis i tempera o bé oli sobre tela. Entre el 76 i el 79 s’embarca en un expressionisme figuratiu de marcada crítica social, reconeixible per les descomunals orelles de les figures humanes.\nDe mitjans 1979 a finals del 89 fa 51 versions sobre l’obra La máquina del gorjeo, de Paul Klee, mentre que del 1979 al 1986 el colorit és de gran varietat i la temàtica es centra en la recreació d’àmbits neolítics amb bisons, cérvols, fletxes, etc. Al mateix temps representa figures masculines i femenines en consonància al medi ambient. Des del 1987 fins al 2000 pinta temàtica religiosa, amb una increïble intensitat en cada tela, treballant en sèries. La seva trajectòria escultòrica és discontinua i manté les constants temàtiques de la seva pintura.\nEl 2003, any en què és designat a ARCO com el millor artista espanyol viu, i embarcat en el projecte Disparates de Fuendetodos, on homenatjava a Goya continuant els gravats de la sèrie dels Disparates, va morir repentinament a Munich.


9 Muses Sea View Studios Corfú Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre 9 Muses Sea View Studios\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Corfú, no busqui més enllà de 9 Muses Sea View Studios. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, 9 Muses Sea View Studios és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nL'ambient de 9 Muses Sea View Studios es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, servei de despertador, escriptori, mini bar són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com platja privada, buceig, pesca, massatge, jardí. 9 Muses Sea View Studios és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Corfú.\nCal que informeu el 9 Muses Sea View Studios de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


EDUCACIÓ FÍSICA: CRÈDIT DE SÍNTESI. PUIGCERDÀ 3r ESO.\nCRÈDIT DE SÍNTESI. PUIGCERDÀ 3r ESO.\nSortida de 3r ESO: Crèdit de síntesi.\nDates: 7-8-9 de Febrer\nLloc: Puigcerdà, La Cerdanya\nAquest cop, per segon any (primer per mi), hem anat a visitar la Cerdanya, més concretament a Puigcerdà amb el grup de 3r d'ESO. Després d'un desplaçament molt tranquil vam arribar a l'alberg, que per cert era molt còmode i amb instal·lacions de molt bona qualitat. Un cop instal·lats vam començar les classes de com fer un itinerari de petit recorregut (PR), calcular les distàncies, interpretar un mapa amb corbes de desnivell, càlcul de trajectes, etc. La tarda no va donar per molt més que per sortir i fer la clàssica guerra de boles de neu. Comentar que tota la Cerdanya estava plena de neu, de fet dos dies abans havia caigut uns 60 cm de neu per tota la comarca i presentava una molt bona imatge.\nEl segon dia vam recórrer el PR. Era un desplaçament de Puigcerdà fins a Ur (França) i tornar. En total 7,7 km que ens va suposar al voltant de tres hores de desplaçament. El recorregut estava molt nevat i hi havia masses distraccions que feien que el pas fos lent.\nA la tarda vam fer una visita al poble de Puigcerdà i revisar tot el material d'esquí pel tercer dia.\nL'últim dia va ser el de l'esquiada-snowboard. Les condicions climatològiques eren espectaculars, la qualitat de la neu increïble.\nDir per finalitzar que el comportament de tot el grup va ser excel·lent i tot i que feia temps que no anava amb un grup d'aquesta edat i anava una mica a l'expectativa la valoració final ha sigut molt positiva. Us penjo algunes fotos i vídeos.\nPublicado por SERGI MORERA en 21:33:00\nEtiquetas: biatlo, triatlo 3 ESO, CREDIT SINTESI, CURS 2017-18


Les cooperatives aposten per una fertilització sostenible - TITLE\nInici > Destaquem > Les cooperatives aposten per una fertilització sostenible\nLes cooperatives aposten per una fertilització sostenible\nLa FCAC s’ha reunit amb el DARP per valorar les esmenes presentades a l’esborrany de Decret de gestió de la fertilització i de les dejeccions ramaderes\nS’ha remarcat la necessitat de passar d’un règim preventiu, basat en la presentació de formularis, a un règim de control. La càrrega administrava que comporta la presentació de declaracions i dades encareix el procés i és inviable per a totes les parts. La normativa ha de permetre als tècnics dels centres de gestió dirigir els esforços cap a l’assessorament i el maneig de les dejeccions ajudats per eines tecnològiques, reduint el temps destinat a tasques purament burocràtiques. Cal, això sí, reforçar els controls per a minimitzar incompliments i que la norma assoleixi la implicació del conjunt del sector amb l’objectiu d’aconseguir una fertilització acurada i sostenible.\nLes cooperatives, malgrat la manca d’incentius, disposen d’un o més tècnics assessors que actuen tant a nivell de gestió de les dejeccions com a nivell de fertilització a camp. Per aquest motiu, creiem que cal fomentar els centres de gestió i que la normativa, tal com ara està redactada, no recull cap punt que porti en aquesta direcció.\nDARP i FCAC coincidim en què l’objectiu primordial de la normativa ha de ser fomentar i facilitar la fertilització orgànica. En aquest sentit, les cooperatives estem en una posició privilegiada per tancar el cicle, ja que tenim sota el mateix paraigua ramaders i agricultors.


FESA facilitarà la inscripció dels atletes amb discapacitat en la Marató, Mitja Marató i 10K València amb descomptes del 50%\nA València, la Ciutat del Running, caben tots els corredors. Tant atletes d’elit com corredors habituals del gran grup i atletes discapacitats estaran presents en les grans proves d’octubre i novembre. Estos últims es guanyen el respecte de cada un dels participants i els espectadors de les proves pel seu esforç i esperit de superació, ja que patixen minusvalideses que disminuïxen les seues capacitats físiques per a la carrera a peu. Per això, des de les grans proves de la ciutat, organitzades per la SD Correcaminos, es recolza a la Federació d’Esports Adaptats de la Comunitat Valenciana (FESA) per a facilitar la presència en la Mitja Marató València Trinidad Alfonso, el 10K València Trinidad Alfonso o la Marató València Trinidad Alfonso EDP.\nEls avantatges que tindran els participants amb minusvalideses inscrits a través de FESA seran:\n1.Tots els atletes amb discapacitat gaudiran d’un 50% de bonificació en el seu procés d’inscripció. Este descompte sempre es farà, tenint en compte la tarifa de preus vigent. Esta inscripció bonificada només podrà realitzar-se a través de FESA.\nEls atletes inscrits podran competir en cada una de les quatre categories adaptades, les quals seran: cadira de rodes, discapacitats funcionals, discapacitats sensorials i discapacitats intel·lectuals. Estes quatre categories tindran classificació pròpia i premis per als 3 primers classificats de cada sexe en cada una de les carreres.\nCada atleta cec o deficient visual (B2) que ho requerisca, tindrà dret a l’acompanyament d’un guia la inscripció del qual serà 100% gratuïta. La inscripció d’esta persona serà cedida gratuïtament per l’organització, però només es podrà gestionar a través de FESA.\nL’oportunitat és única per a tots els atletes de FESA perquè rebran una atenció personalitzada per a inscriure’s en la prova i rebran totes les ajudes necessàries per a córrer en les grans proves de València, la Ciutat del Running.\n[vcr_button url=”http://www.fesa.es/index.php?op=19#noticias” target=”blank” background=”#f39200″ color=”#000000″ size=”10″ wide=”yes” center=”yes” radius=”20″ icon_color=”#1b1616″ text_shadow=”0px 0px 0px #010101″ class=”boton-vcr-std”]Més informació[/vcr_button]\nEntrada prèviaAnterior Quins són els clubs més nombrosos en la Marató i en la Mitja Marató València?\nEntrada següentSegüent Vola amb Skyteam a València i aconseguix fins a un 15% de descompte