Pensaments i Memòries d´una Rosa d´Abril: julio 2008\nAGRAIMENT- DIVENDRES 1 AGOST 2008\nAgraida a la Naturalesa\nBon día: Son le 7, 3o del mati.Avui mi despertat plena d´agraiment.\nCom a creient, dono gràcies a Dèu per aquest nou dia.\nCom a persona, als meus pares, educadors,metges, a les persones que amb la seva amistad i companyia,hen fet que la meva vida fos agradable.A les que amb les seves críticas constructivas, fan que creixi al meu afan de superació.Al meu espòs, als meus fills, perque amb ells i crescut com a mare.A la meva neta, perque m´omple de tendresa i fa que retrocedeixi a l´inocencia. a les persones que m´hen regalat la Fe, amb les seves ensenyanças.\nEl sentir-me agraida també m´ompla de pau interior. I m´ajuda a apartar i oblidar les coses que m´hen fet mal.\nQuand amb diuen que només escric coses bones.Jo contesto que a la T.V., ja s´ encarrega prou d´explicar les altres.\nTambé estic agraida a l´Internet, que si es fa un bon ús.Es un dels millors invents.\nI per acabar vos desitjo un bon dia amb tot el meu carinyo, desde Valencia,Montserrat Llagostera Vilaró.\nPublicado por Montserrat Llagostera Vilaró en 22:21\nUNA ANTIGA HISTORIETA DEL T B O\nEs tan antiga que está feta en blanc i negre\n13-1-52. Ell 10 anys i jo quasi 3, amb faltava 1 mes per cumplir-los, amb la mare.\nJo tindria uns set anys i ell 14, am la nostra mare\nEl primer dia, que va vindre la meva cunyada a casa , amb la meva mare i jo.\nQuan va vindre de permis de la Mili amb els meus pares, l´any 1963\nBon día: Li van posar de nom Joan Mª, encare que li diem Joan. Te set anys i mig, més que jo.Es el meu germà.\nEls pares m´explicaban que de petit era molt bò i aplicat.I que m´estimaba molt.I que quand vaig neixa, va dir:Quina nena més maca, ja amb dirán on l´han comprat perque quand sigui gran jo amb vull tindre una aixi.I també-Menos mal ques es una nena aixi no amb trencará els meus juguets\nI resulta que desprès el feia enfadar molt.Era bastant empipadora.\nTambé alguna vegada anava amb la mamà a esperarlo a la sortida de l´escola a Pompeia. I desprès de més gran amb venia a buscar ell a mi al col-legi de Santa Rosa i jo feia mala cara.Perque las nenas deïan que era el meu novio.Una mica esquerpa si que era si.\nUns mesos abans d´anarsen a la Mili, jo li gastaba bromas, quand li feïa al llit, li deixaba els llenssols de manera que li sortian els peus per fora. o bé li posaba papers arrugats, i li feia la petaca.Jo li deia que era perque s´acostumés a les novetades.Aleshores jo tenia 14 anys.\nUn día que encare no l´havien sortejat per fer la mili.Va dir -Ojalá amb toqués al Sahara, per tenir-te ben lluny.I li va tocar al Sahara i ja teniu a la meva mare ploran.\nPerò al Sahara i va anar-hi més tard.Primer va estar tres mesos a Zaragoza, també va estar a Madrid i a Las Canarias.Encare menys mal que va estar a Comisió Geográfica.I tinc que dir que ens escribiem cartas i jo li explicava moltes coses.I ell amb donava consells que anés en compte amb els nois.\nEl primer rellotge que vaig tindre m´el va regalà ell.El día que vaig fer 15 anys.M´el va enviar per paquet postal desde l´Africa.\nQuand va vindre de permís comque encara no te nia novia i jo tampoc sortia amb cap noi.Varen anar al Cine a veure West Side Story.Una de les pel-lículas que més m´ agradat.\nAl cap d´un temps d´haberse licenciat es va posar a festejar amb la meva cunyada, que jo li\nestimat sempre com una germana.\nI el Setembre, de l´any 1967, es van casar.I encare continuan junts.\nEll es el padri del meu fill Jordi, i la seva dona la padrina.\nEl mes passat varen vindre a Valencia i vem dinar tots plegats.\nQuand viviem a Barcelona, celebravem moltes coses junts i ens veiam cada semana.Però al vindrem a viure a Valencia...\nCom sempre vos desitjo un dia ple de pau i armonia.Desde Valencia.Montserrat Llagostera Vilaró.\nNOVA FOTO DEL MEU PERFIL\nBones tardes: Fa un parell d´horas he anat al fotògraf, per renovar al meu perfil.I aixi sóc ara.Sense maquillatge, contenta i auténtica. L´altre foto no m´agradava perque estava massa seria i jo tinc el caràcter somrient. Que passeu bona nit. Desde Valencia, amb carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró.\nPublicado por Montserrat Llagostera Vilaró en 11:05\nEL MEU BLOG ES CASOLA (CASERO)\nHola de nou: Afegeixo, per si algú no ho sap.Que el meu blog es casolá(casero) i familiar obert a qui vulgui llegirlo.Jo mateixa, m´escaneixo i seleciono les fotografies, no tinc cap animo de lucre. i poc a poc vaig aprenent dels les meves equivocacions. Ningu colabora amb mi. Que tingueu tots un bon dia.Amb tot el meu carinyo.Desde Valencia Montserrat Llagostera Vilaró.\nEl nostre fill Jordi li va fer aquesta caricatura, enmarcada en un cuadro, que li van regalar, entre els tres fills.\nHola,bon día a tothom: Avans d´ahir, vem acabar el día d´el cumpleanys d´en Gabriel, anant a sopar tots junts al restaurant-frontón dels meus consogres.\nLa nena va cantar "el cumpleañoz feliz" al seu iaio, que va bufar el pastel. I els nois van regalar-li un cuadro, amb la caricatura d´ell, dibuixat, per el nostre fill Jordi que estudiat Bellas Arts .\nLa veritat es que va ser tot molt bonic i n´oblidarem mai aquest dia.Desde Valencia, amb carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró\nHE TINGUT UN DIA PROU ACTIU\nBona nit: Al final he tingut un día prou actiu.Fins i tot he fet empanadillas casolanas, d´atún, ou dú, pebrot i olives rellenas.I en quedat bonissimas.Han vingut a sopar un dels fills i la dona.I ara d´aci una mica cap a dormir.Tinc aquesta sort que no amb costa gens agafar el son.Que descanseu molt bé i tingueu uns bons somnis. Amb carinyo desde Valencia.Montserrat Llagostera Vilaró\nPublicado por Montserrat Llagostera Vilaró en 13:35\nBon día:Son les 10,3o del mati i avui, no tinc ganas de fer rés.\nI per esforçar la meva voluntat.M´he posat a recordar aquella frase, que tantes vegades m´havia repetit la meva mare-ELS CANSATS FAN LA FEINA.\nJo ja deuria neixa cansada.De vegades faig la broma de que comque la meva mare es fa fregar tot el pis agenollada el día del meu neixament, per això estic sempre cansada.Cansada si, gandula no.\nDoncs, per estimular-me m´he posat a escriure, perquè el no fe rés si que acabaria amb gandularia i aixó no m´ho consenteixo, perquè aleshores crearia apatia.i hi han moltes coses que estimulan. i per exemple es el llegir i l´escriure. I fins i tot prestá atenció a la naturalesa, ja es fe algo.I s´hem renovan els ánimos.\nEl que també m´agrada molt ballar.Alguna vegada també amb poso musica i sardanas i amb poso a ballar, quand estic sola.Es com si fés gimnasia.El que passa que la meva naturalesa no es de deportista i acabo fatigadíssima.\nJa de petiteta, sempre amb quedava a darrera quan jugaban a corre i al gimnás un desastre.\nPerò en cambi m agrada tan ballar que vaig forma part d´una colla sardanista i encara que acabava bufan m´ho passava molt bé.\nA l´escola, les senyoretas, sempre m´escollien per recitar o fer teatre, això si que deïan, que hem sortia molt bé.\nEls cansats també podem fer moltes coses.\nPer exemple , jo he pujat tres fills, la casa i cuidat a la iaia.He aprés a escullir a fe el més necesari, una mica de cada cosa, i sobretot a aceptar-me. No cal ser Doña Perfecta.I tot, tot a anat endavan.Això si, sóc una cristiana, amb paciencia de budista.O bé com deia Sta.Teresa de Jesús:\nLa paciencia, todo lo alcanza,\nEl que a Dios tiene, nada le falta\nEn esta vida todo se pasa,\nEl vers l´hi recordat de memória.Faltan algunes estrofas. Però a mi amb serveix de molt.\nM´agrada molt aquesta dona tant avançada, feminista, filósofa , rebel.Que es va fer monja, per no casar-se.I va acabar enamoradísima de Jesús.Va ser tan avançada en el seu temps, i l´Inquisició, la va persegui.\nDoncs, després d´escriure una estona.Ja m´en vingut ganas de treballar. Els cansats també fem feina.Una abraçada amb tot el meu carinyo desde Valencia,Montserrat Llagostera Vilaró.\nAVUI, DILLUNS 28 DE JULIOL DE 2008.FA 65 ANYS...\nEncare no tenias 1 any i vivia la teva mare.\nOcubre del 68, tu i jo al Circ amb un lleonet\nTan maco, amb el teu palmó Tindries 2 o 3 anys\nA les Escoles Pias de S.Antoni de Barcelona\nEn un Concurs de cançons\nQuand erats molt jove, al Laboratori de l ´empresa on trevallavas\nAmb els soldats del seu pelotón, en el tercer any de milicies universitariesTremp 1969-Es el tecer dels ajupits de la renglera del mig.\nGabriel 25 anys -Any 1968 Gabriel 65 anys- Any 2008\nBon día:Avui, 28-7-2008, fa 65 anys va neixa a Barcelona, un nen, la tieta Maria m´explicava que preciós, i eras tú Gabriel.\nEns varem coneixa, el 15 de setembre del 1968, un diumenge per la tarda, al Club Helena de Gràcia i desde aleshores que les nostres vidas, en anat caminant juntas.\nAgafats de la mà, hem vençut obstacles ,disfrutat també de les al-legries.\nTu de signe leo, i de temperament actiu i molt deportista, i també de jove cantavas i havies participat a la radio Miramar i després en el Concurs Amigó apadrina una estrella. Jo, una piscis, més cançonera, somiadora, pero molt voluntariosa i tambe m´agrada ballar, la musica,visitar museus, en fi les Belles Arts.. Però, aquesta diferencia de temperaments i la nostre estimació han sigut l´ equilibri de la balança, i desde el 28 de Gener de 1970, després de només 15 mesos haber-nos conegut, Dèu ens va unir en matrimoni, a través del Pare Joan Vidal.\nL´ any 1975, varem vindre a viura a Valencia, per questions de feina. Fa uns anys vares entrar a L´Universitat Politécnica de Valencia de Professor d´ Ingenieria de Materials, siguen compatible en una altre feina com Ingenier a l´Industria Metalúrgica.I ara ja estás a punt de jubilar-te.\nT´ hen publicat trevalls en Revistas Metalúrgicas, es donat conferencias i també altres Cursos.Es escrit el llibre Principios Básicos de Metalúrgia Industrial.\nEts pare dels nostres tres fills. I avi de la Lucia.\nAra has de plantar al menys un arbre.\nSempre has sigut i ets una persona sencilla, que t´agradat disfrutar amb la familia i jugar amb els nens.I com disfrutavas, quand eran petits.Erats com un nen més.Jo m´enfadava perque els esvolotavas i després, ja no podia fer-los estar quiets.També, t´agradan els animals.Sobretot els gats.Fas honor el teu signe., que es un feli.A mi, m´agradan més els gossos.Però sempre hem tingut gats.I el gos de la tieta a temporadas.\nSempre dius que la teva il-lusió es d´apendre a tocar la trompeta.Doncs ara a arribat el moment.I també tu que saps cantar podrias formar part de la Coral de la nostra Parroquia.\nEn aques día com avui et desitjo tota la felicitat.Aquesta nit si Dèu vol, soparem tots plegats, amb els nois les nores i la nena.\nDesitjo amb tot el meu cor que puguem arrivar, junts molt vellets, encare que siguem rondinaires.Amb tot el carinyo, aci a Valencia.Montserrat Llagostera Vilaró\nPublicado por Montserrat Llagostera Vilaró en 19:27\nAVUI, ES DIUMENGE 27 DE JULIOL (27 de JULIO.,DOMINGO)\nBon dia, m´acabo de donar compte que la fecha qu´ hen posan en el blog, porta un dia de retrás.Avui, diumenge, 27 de juliol, a las 8,30 del mati, començo a escriure.\nCom podeu veure. es un blog casolà fet per una "Maruja"ja,ja, es que amb fa gracia aquest mote, no m´ofen, no.Amb molta honra i orgull sóc mestressa de casa.\nJo vaig posar-me a treballar al despatx d´un oficina als 15 anys i amb vaig jubilá,ja,ja,( es que amb fa gracia), als 21 anys quand va neixa el meu desitjat fill Pere. La meva il-lusió de ben joveneta era la maternitat.Poguer ser una mare jove, i quand ja a els fills fossin grands, poguer dedicarme a les meves aficions. El Jordi el vareig tindre als 25 i l´Abert als 33.O sigui que ja están tots criats(malcriats), ja, ja.Avui tinc molt bon humor. Veureu que soc auténtica.Cada día tot el que escric va directamen del "coco" al ordenador.\nDoncs, el Gabriel i jo, varem decidir que era millor que deixés la feina i aixi no haviam de lligar els meus pares que ja eran grands i la tieta trevallaba. I també l´hauria hagut de deixar, perque els 26 anys, ens vem trasladá a Valencia, el Gabriel, els nens i jo, per el seu treball.O sigui que soc ·Maruja" desde els 21 anys.\nI ara, sóc feliç, ajudan a la meva Parróquia amb les Cáritas, fen tallers de psicologia, llegin.I ara se m´ha posat el cap, anar a classes de valenciá i aprendre l´inglés.Per enterar-me bé de moltes coses de l´Internet. Al menys procuraré se "Maruja", amb una mica de cultura.\nJa qui s´enfada amb això de "Maruja", però jo ho trovo graciós.S´ha de tenir sentit del humor. I de vegades fer broma d´una mateixa, es la mar de diviertit.\nDe vegades repeteixo coses que ja hi dit en alguna altre pagina, però es que hem surt aixi.\nNo se com trascurrirá el día el més provable es que anem a fora a disfrutar una mica d el més auténtic LA NATURALESA.\nQue tingueu un dia bo i superdivertit.Amb carinyo desde Valencia.Montserrat Llagostera Vilaró\nLES TORRES DE SERRANO\nBon dia: He aprés a estimar aquesta terra de les flors. Sense oblidar-me de la meva Barcelona.\nEl dia 5 de Decembre, ja fará 33 anys que varem venir a viure aci.\nEn un altre escrit ja vaig balanç d´aquests anys, en els que hem conegut a molta gen. Aci hi a de tot, com a tot arreu.\nCada día l´estan posan més bonica.El mes recent, es el bioparc, on els animals, es poden sentir més en el seu ambient.Més lliures.\nJo m´estimo molt els animalets.I penso que no tenen que está esclavitzats dins d´una gavia.\nI el Palau de la Música,que hi han varias salas.Está molt be i es molt modern. Jo l´any passat hi vaig anar a un Concert de Musica Contemporánea.\nQuand per les circunstancias de la vida una persona deixa la seva terra i va a viure en un altre lloch, el millor es adaptar-se i estimarlo cada dia més.Això si sense oblidar mai els origens. A la meva familia ja estem barrejats,valencians amb catalans.L´Albert el meu fill mes jove i la neta i les nores ja son valencians.\nI com cada dia desitjo el millor per tothom.Amb carinyo desde Valencia.Montserrat Llagostera Vilaró.\nPublicado por Montserrat Llagostera Vilaró en 23:23\nLa semana de Falles,uns dies abans de S.Josep, les boniques falleres, fan l´ofrena de flors i aci teniu a la Mare de Dèu cuberta per ellas.\nBon día: Tantas páginas de blog escritas.I encara no l´ha havia anomenat.\nElla es la Patrona de Valencia.La Mare de Dèu dels Desamparats.\nLa Cheperudeta.Dolça imatge, amb l´esquena curvada, degut a que está inclinada sotenen el seu fill.\nI quina devoció tan gran que li tenen aci¡\nA mi s´hem posa la pell de gallina, quand per les Falles de Sant Josep. Les falleres fan l´ofrena de les flors a la Mare de Dèu.I van cubrin el enorme cavallet qus sosté el seu cós fins que queda tota vestida de flors.Es emocionan.Val la pena contemplaro.\nElla es la fe del Poble Valencià, o més ben dit de la Ciutat de Valencia, o del Regne,Pais, cadasqú que li digui com vulgui.\nElla es el conçol, la terapia.\nElla fa sonriure els que estan tristos.\nElla, es la per els que tenim Fe\nEl tot del tot\nI de vegades si amb sento angoixada, perque no soc de pedra, i hi han cosas que també m´afectan, busco un mati i m´en vaig a la Basilica de la Mare de Dèu dels Desamparats.\nA lo millor només hi estic 10 minuts en silenci, casi sense pensar en rés. Només pregan pels que més ho necesitan. I Senyor, amb quina Pau i al-legria surto d´allà.\nDesprés, m´acosto a la Libreria San Pablo, de les Paulines, que esta al costat( a la Plaça de la Reina), i allá compro les postals dels pallassets, amb misatge, i d ´altres.\nEn aquesta llibreria tenen tota classe de llibres.No tots son católics.Ni hi ha de psicologia, d´historia i altres temes.També venen musica de relaxació.En fi, que es molt completa.\nBe, doncs, a les 8,45 del mati, vos diu fins aviat una catalana, enamorada de l´Imatge de la Mare de Dèu dels Desamparats.Desde Valencia, amb tot el meu carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró.\nEL MERCAT, O LA PLAÇA\nUna postal típica de Valencia\nBones tardes: Feia temps que no m´acostava a cap mercat o plaça, com diuen a Barcelona, a comprar fruites i verdures.\nJo m´hi acomodat al supermecat, i allà ho compro tot. Però, avui aprofitan que hi havia "mercadito" que es semblant, el que montan a Sant Antoni de Barcelona, parades de roba, cortines, plantes, joguets,ferreteria, i moltes altres coses.He entrat al Mercat de Castilla. I quin bé de Dèu de verduras i fruites Tot sense envasar i tan fresc.\nAnar el mercat també es una manera de poguer-me comunicar amb valencià.Doncs a les parades el parlan molt.I ara somric perque la tieta d´en Gabriel, (pobreta perque l ´ any passat s´ens va morir). Quand amb sentia parlar s´enfadava i amb deia:-Ja t´es tornat valenciana.Jo per respecta a la gent d´aci i perque no m´agrada tenir raons amb ningú. Doncs pronunciava i deia paraules en valencià, quand sortiem al carrer i parlava amb altre gent.I ja amb renyaba-Noia que tu ets catalana.¡-Però tieta hi a que respeta a la gent d´aci . I per ella jo era una renegada.I aixó no es pas veritat.El que passa que la Maria era de la Ceba,ceba,ceba.\nJo intento escriure en català el millor que puc.Ja ho sé que tinc moltes faltes d´ortografia, per aixó m´he proposat anar a classes, que aci seran de valencià.Jo respeto totes les culturas, i les nostres son germanas.Encare que devades mal avingudes per culpa de la dijosa politica. Jo no mi poso mai.\nI ara que aquesta bonica terra, m´ha regalat, una valencianeta preciosa,(la meva neteta) encare l´estimo més.\nBe doncs, tornan a parlar del mercat, m´en he vingut tan contenta carregada de verduras frescas.\nVos desitjo que acaveu de passar un bon dia.Desde Valencia, amb carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró\nAVUI NOMES UNA POSTAL\nBon día:Son les 8,30 i aci a Valencia ja fa molta calor.He posat aquesta postal per refrescar.Amb carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró\nQUINA SORT POGUERME RELACIONAR AMB DIFERENTES RAÇAS I CULTURAS\nBon día a tothom: El Barri on visc jo, hi dic barri amb orgull, doncs es el Barri de la Llum, tenim la sort de tindre veinat de diferentes raças i culturas.I jo de poguer-me relaciona i apendre coses d´ellas\nI veure jugar nens negres amb blancs i orientals, sudamericans amb espanyols.\nEncare que alguna vegade hi hagi alguna disputa, aixó també passa amb els que son d´aci.\nAjudar i conviure amb pau, es un regal per la persona, doncs el que se sent interiorment no te preu.\nHi ha gent, que culpan els inmigrants, de las malesas que es fan i hi ha personas molt bonas.Pero els racistes només veuen el negatiu.\nProu trist que es per ells haber tingut que deixar la seva terra.\nAmb carinyo desde Valencia i concretament del barri de La Llum.Montserrat Llagostera Vilaró\nPAU CASALS, gran violonchelista, va compondre EL CANT DELS OCELLS\nBon día ple de pau, amor i armonia,vos desitjo, avui diumenge. Ara son les 8, 30 del mati i segurament sortirem a fota.No se si la platja o la muntanya.A mi m´agrada mes la montanya.De vegades acaricio els troncs dels arbres.I amb diuen -Montserrat, no ho facis si et veun pensaran que t´has tornat lela. Però m´agrada es una manera de tenir contacte directe amb la naturalesa.Ja gent que diuen que trasmeten energia.Però això jo no ho sé.Simplement m´agrada.\nEl mar també m´agrada molt. Sobretot mullar- mes els peus i pasetjar a la vora i quedar-me embobada mirant l´horitzó i atanen la musica natural de les onades.Que bonica que es la naturalesa.¡¡¡. El que passa que amb tantes pressas no lla sabem disfrutar.\nAra quand acabi d´escriure i després d´esmorcar, baixaré a la cafeteria que hi els jardins., i pararé atenció al cant dels ocells. EL CANT DELS OCELLS també es una gran obra musical del que va ser gran compositor i violonchelista Pau Casals.\nI a passar un bon día.Desde Valencia, amb carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró\nAquestas postaletas les compro a la llibreria San Pablo de Valencia\nBones tardes:Com veureu, poso algunes vegades estampetas de pallasets i es que m´encanten.Perque están fetes de cara a l´educació de les criaturas .Però donen uns consells que van be per els grans.\nEls estic col-lecionant i quand la meva neteta Lucia sapigue llegir els hi donaré. Crec que educar, amb alegria, fa mes efecta, que educar amb por.\nEl que no m´agrada gens, son aquestes pel-liculas que fan de pallasos dolents.\nJo conec,aci a Valencia, una noia, que la considero amiga i el seu nom artistic es Luzpanocha, que te uns sentiments molt bons i nobles i fa tallers de risoterapia.I fe riure també es una bona obra. Si la gent veiessim més pallasos i riguessim més.D´altra manera es comportariem. Pedoneu si sóc repetitiva. De vegades recalco coses que ja hi anomenat en alguna altre fulla del blog.\nI per avui, acabo que tingueu un bon i divertit fi de semana,Desde Valencia, amb carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró\nPARLAR MOLT, ESCOLTAR POC. QUE ES EL MILLOR?\nFins i tot el periquito amb feia callar¡¡¡\nBon i feliç día ple de pau i armonia:\nLes dones tenim l´etiqueta de que som molt xerraires, i els homes, la majoria no ens escoltan i van a la seva. I hi a de tot.\nJo, sempre hi sigut de les que m´agrada xerrar, però no criticar. I de joveneta al perico de casa, de tan sentir el que sempre amb deia el meu germá, va aprendre la frase:-Calla co.,Bueno ja m´enteneu el taco, que tan deia l´escriptor D.Camilo Jose Cela\nI cuantes vegades de petita, el meu pare m´havia enviat a menjar, al rebedor, perque no li deixava sentir les noticies¡ I no li recrimino, perque el ensenyar els nens a escoltar i ser educats es molt bó.\nAra m´en dono conte de l´ imortan que es sapiguer escoltar.Moltes persones, que tenim les orelles be, anem a la nostre, interrumpim i aleshores ens perdem moltes bones paraules i ensenyansses dels demés. He apres molt en la Obra Social en la que col-laboro,Caritas, a escoltar, prestá atenció i sapiguer callar. De les altres culturas s´aprenen coses molt sabias i la persona també s´enriqueix, si sap seleccionar el que escolta. De vegades el que ens diuen no ens agrada massa, però si analisem el que ens diuen, veurem, si es per bé o per fer la punyeta. Si es lo segon, no s´ha de fer cas.Perque també hi ha gen que disfrutan ferin els sentiments i aixó es una falta de caritat molt gran.Una cosa es la crítica constructiva i l´altre volguer baixar l´autoestima de l´altre.\nJa un dit "Dios nos ha hecho dos orejas para oir y una boca para hablar". La tieta Maria, que amb nosaltres era sorda y encare que portava aparell, de vegades no sentia bé i s´enfadava i ens deia:-Només voldira que vos trovesiu un sol día sense sentir. Per aixó, que les persones que tenim el oido bé val la pena que aprenguem a escoltar, jo la primera.\nSi només cal veure els debats de la TV. que tothom s´inerrumpeix i al final un no s´entera de res.\nI les nostres orelles, ferles sevir per sentir la musica que més ens agradi, es igual clásica, que rock, que heavy metal.Això si, sense aquests volums tan alts que fan que en el futur i haurá molta gen sorda. De vegades, jo dic, que una bona musica, amb fa sentir a sentir una Pau i m´apropa a Dèu, sobretot,Chopin, Beethoven(qu´era sord i aixis i tot quingran geni¡),Vivaldi, i tants i tants.D´el Heavy Metal Medina Azahara.Son tan romantics¡¡¡ I d´espanyols Miguel Rios.La seva versió del "Himno a la alegria" y també "Santa Lucia", son les cançons que m´es m´agraden d´ell.I dels coneguts catalans. .M. Serrat,Lluis Llach,M del Bonet,Quico Pi de la Serra,El Grup de Folk.I un enttrenyable cantautor en Xesco Boix, que s´en va anar d´aques mon molt jove.\nAra gracias al Youtube, he conegut, a un professor de musica i noves promeses i de la meva terraBarcelona, ells son d´Hospitalet del Llobregat. El mestre Toni Albors, i les noves veus Meritxell Naranjo, Dani el Flaco, Tomás Pinel i d´altres.Ja que veure com el internet amb fa acostar a la meva terra.¡¡¡\nI per avui rés més.Jo mateixa amb voluntad, procurare aplicar-me aquesta lliço.Parlar menys i escoltar més.Desde Valencia, terra de musics.Amb carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró.\nFELICITATS CARMENS, CARMETES, MARI CARMENS, CARMINAS...\nla meva mare i jo l´any 1963, jo tenia 14 anys.\nla meva mare amb el Pere, l´any 1971\nHola Bon dia de la Festa de la Mare de Dèu del Carmen. I Moltes felicitats a totes les Carmens.\nLa meva mare s´en deia. I el meu pare alguna vegada li deia Carmeta.I com s´enfadava.¡¡¡\nA casa ho celebravem i venia la familia i la mare estava molt contenta. I després de casats el meu germá i jo, junt amb la nostre familia anavem a veurela.Però, després al vindre jo a Valencia. la felicitavem per telefono.Algún any potser havia coincidit el seu Sant amb la seva estada aci\nAvui m´enrecordo d´ella especialmen.\nMareta meva, desde el Cel, tu que estas a la voreta de Dèu.Prega per nosaltres.Sobretot per l´Albert, que recuperi l´al-legria.I s´esfumi ja aquesta depressió que el fa patir tan.\nAvui, també es Festa grossa per els Mariners, els Pescadors, per tot a la gent del mar.\nSalve Verge Marinera, la Mare de Dèu del Carmen.Desde Valencia, amb carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró.\nRIURE, SONRIURE, ENCARE QUE DEVAGADES...\nAl meu sonriure, quand tenia 16 anys\nLa meva neta Lucia i jo.Ella si que amb fa sonriure¡¡¡\nBon dia a tothom:I vos ho dic sonrien.Son les 7, 30 del mati. I vull començar el dia aixi.\nEl sonriure es com un hábit.I no per aixó s´ha de ser fals.Simplement es per donar i donar-se ánims.I encare que ja dies que no m´axecaria.Si començo el día amb un sonriure,.Després les coses les faig mes a gust i tot funciona millor.\nJa persones, que van amb una cara que sembla que els hi deguin i no els hi paguin. I aixó genera a la llarga mal rollo entre els que estan al seu costat.\nEl sonriure i el riure es el yoga de la boca i a més a més es gratis.\nDe vegades si estic de mal humor.Baixo al carrer, encare que sigui per tirar les escombraries.I comque el edifici on visc está rodejat de jardins.Sempre trovo algú conegut per saludar i somriure noblement. Quand es fa de bona fe, el sonriure no es fals. I casi sempre amb corresponen i s´obre un dialeg curt i això es terapéutic.Es com una cadena de crear bon humor entre les persones.Això també es estimació.No ser perque será però fins i tot els gossets, encare que no amb coneixin se m´acosten. I el que amb fa riure i sonriure es quand estic amb la meva neta. També conec a una senyora de més de 80 anys, que sempre está de bon humor.I si veiesiu com balla¡¡¡.\nBe amb al meu sonriure franc i noble, vos desitjo un bon dia, encare que surti com surti.Desde Valencia amb tot el meu carinyo.Montserrat Llagostera Vilaró.\nELS MEUS AMIGUETS/AS DEL CENTRE DE LOURDES DEL POBLE SEC\nA dalt, l´Ana Maria Peraire,el seu germá Salvador, la Roser Guasch, el seu germà Jaume i a baix de tot jo.\nBon dia: Començo avui redordant aquells amiguets/as fills dels amics del meu pare del Centre de Lourdes del Poble Sec, on ell hi feia i dirigia teatre.\nCuantas bones estonas vaig compartir amb ells. Quand acavaba el teatre jugavan, mentres els pares es desmaquillavan i s´arreglavan.\nLa veritat es que per mi van ser uns temps molt feliços. I recordo no amb nostalgia, sino amb al-legria(perque a mi els bons records amb pujan el ánimo) , les excursions que feiam tots plegats. De vegades el meu germà també i venia, però com que amb porta 8 anys, ell ja anava amb els seus amics del Centre dels Lluisos de Gràcia.\nI quand varem anar a Montserrat i varem compartir tots plegats les Cel-les.Bueno, comque erem molta colla, varem llogar-ne 3 a cuatre.Però després dinavem tots junts. I mentres els nostres pares, jagaven a les cartes, nosaltres compartiem els nostres jocs.Aquesta excursió si que hi venir el meu germà.\nCom m´agrada recordar a la Roser Guasch, el seu germà Jaume l´Ana Maria Peraire, i el seu germà que era Salvador, i havie una altre nena que ara no m´enrecor-do el seu nom, que era la filla del senyors que portaven el bar del Centre.Nosaltres erem els patits, però en aquella excursió també van vindre joves i ni havia un que es deia,Baldú que era fotógraf i amb els seus xistes ens feia pixar a tots de riure.\nLa meva tradició, es que sempre que vaig a Montserrat, es caure de morros.Doncs, en aquella excursió.Jugan a la serpiente, a mi amb van posar a la cua i ja amb teniu , pataxap¡¡¡\nEn el Centre de Lourdes, tambe hi havia la Secció de Ballets Catalans, i alla hi havia una noia, la Mercé Iñiguez, que mireu , quina coincidencia, quan van fer les Comunions els nostres fills petits,aci a Valencia, en vans trobar a la Catequesis i resulta que vivim al mateix barri i ara som amigues intimes, ens estimen molt.I l´any passat vaig anar al casament del seu fill gran.Però no tinc cap foto d´ella de petita, ja li demanaré una.\nCom cada dia vos desitjo que tingueu un molt, pero que molt bon dia.Desde Valencia,Montserrat Llagostera Vilaró\nPublicado por Montserrat Llagostera Vilaró en 0:21\nBon día: Puguer escriure cada dia i sapiguer que ja gent que llegeix les meves lletres.Es un regal per mi.\nAra mateix, després dels esmorçars, d´ells.,S´ha acabat el pa. tindre que baixar si vull esmorçar.I es que jo sóc panera.El dematí un bon pa amb tomáquet amb pernil, o encare que sigui amb oli i fantasia. Que bó¡¡¡¡\nSempre rondino perque si ja pa sec no vull que m´el tirin. El puc rallar i serveix per reboçar.Es poden fe cuadradets, frejir-lo, i seveix, per afejir als purés. L´altre día, una noia inmigrant, a la que ajudem a fer-li seguiment ens va portar unes torrijas .La mama en deia Torradetas de Santa Teresita, jo alguna vegada en faig i están tan bones que es un pecat, perque engreixan. I ara vos dono la receta de com les faig.\nTORRADETAS DE SANTA TERESITA(TORRIJAS).\nAgafeu un tros de pa sec(tampoc que sigui massa dur, sino es trenca).\nEs talla, amb llescas.\nEn un plat fondo ple de llet, es ralla la pell d´una llimona.\nEs posan les llescas en remull, i es deixan reposar una mica.\nI un o 2 ous ben batuts en un altre plat.\nCalentá oli en una paella(sartén).\nAna agafan d´una en una les llesquetas de pa,de dins del plat de la llet.\nPasarles per el ou.\nFregirlas, doradetas(que no estiguin massa cremades).\nEscorre el oli ben escorregut.\nEn una bandeja,( jo hi poso paper de cuina al fondo, perque fa de secant i aixi no quedan, tan oliosas ), aneu posant les llesquetas i després, espolvoreules amb sucre.\nJo no en menjo massas, si no amb posaria massa maca de kilos(Pero están de muerte), com diu un anunci.\nEls pobles, ja també costum de fer un plat que es diu Migas.Però no se com es fa.Crec que en vaig probar una vegada.\nEl jardi que hi ha allá ons visc, hi han avis que donan molletes els colomets, i ocellets.\nI ara per acabar.Recalco.NO LLEMSSEM EL PA¡¡¡\nPublicado por Montserrat Llagostera Vilaró en 0:36


Monastir de «SANTA CLARA»\nÉs la ciutat de Balaguer capital de la Noguera, a la província de Lleida. Dista de Lleida 26 quilòmetres. Compta amb una població d’uns 16.760 habitants. La ciutat es troba a la vall del riu Segre, que travessa la població i rega les seves terres. Per la seva situació estratègica, la ciutat va sofrir profundament els avatars de guerres i invasions al llarg de la història a què s’al·ludirà en la breu ressenya d’aquest monestir.\nAquesta comunitat ha tingut al llarg de la seva història tres fundacions, com podrem comprovar.\nBalaguer era al segle XIV la capital del Comtat d’Urgell, segona ciutat Comtal de Catalunya i segona Seu Episcopal d’Urgell.\nEl fundador del convent de Santa Clara va ser en comte-infant Jaume d’Aragó (+1347) i la seva esposa la comtessa Cecília de Cominges (+1384). Mogut per l’exemple de la seva àvia paterna Elisenda de Montcada, reina d’Aragó, que havia fundat a Barcelona el monestir de Santa Maria de Pedralbes, l’any 1314, el comte-infant Jaume va voler fundar un monestir, també de l’Orde de Santa Clara , que acompanyés amb la seva presència orant la vida del comtat d’Urgell. Desitjava establir un temple conventual on donar digna sepultura al seu cos i als seus descendents.\nEn els seus viatges als dominis de la Corona d’Itàlia, com a lloctinent del Regne, don Jaime va travar contacte amb el monestir de Corpus Christi, on va demanar les germanes per la seva fundació a Balaguer.\nEls seus desitjos van trobar satisfacció l’any 1347 en obtenir Butlla del papa Climent IV donada en Avignón el 23 de febrer, autoritzant el trasllat de “les monges que va manar l’Infant”. Eren Sor Margalida de Montcada, neboda de la reina Elisenda, Sor Francisca de Gaieta i Sor Margalida de Urtano. Van ser rebudes al monestir de Pedralbes i allà van preparar la fundació del convent de Santa Clara de Balaguer.\nLa inesperada mort del Comte-Infant el 15 de novembre de 1347, el flagell de la pesta negra a 1348 van retardar la fundació. A la fi, va ser duta a terme per la comtessa Cecília l’any 1351. Prop del castell Bell, en el més alt de la ciutat, es va edificar el convent “on van viure amb gran exemple i santedat, les monges que va manar l’Infant”.\nD’aquells primers anys data la Llegenda del Sant Crist recollida en el Llibre Verd de la ciutat. Narra que els veïns van veure venir per les aigües del Riu Segre un crucifix. Van intentar treure-ho, però les aigües ho s’allunyaven una i altra vegada. Van avisar als clergues que van acudir en processó i van intentar prendre la imatge, però les aigües l’allunyaven fent impossible el seu intent. Van cridar llavors a les clarisses i, tot just arribar a la riba del riu, el crucifix es va venir als seus braços. El van prendre i el van pujar a l’església conventual. Des de llavors fins al dia d’avui, les gents han envoltat d’admiració i estima a les clarisses, com “guardianes del Sant Crist”, i de la ciutat.\nDes de la caiguda del Comtat d’Urgell, el convent va iniciar un lent procés d’empobriment. La supressió dels franciscans conventuals els va privar de l’assistència espiritual dels frares del “conventet” contigu al convent. Va arribar a ser impossible habitar un edifici que es arruïnava i la comunitat es va dispersar. Una sola germana va romandre entre les ruïnes, fins a aconseguir interessar al Bisbe d’Urgell Bernat Zalba, ofm., Que va signar una concòrdia amb els eclesiàstics i una altra amb la Paeria de Balaguer per restaurar la vida conventual i l’edifici.\nLa segona fundació de Santa Clara de Balaguer es va realitzar en 1622 amb tres germanes del convent de Tarragona: Sor Beatriz Casals, Sor Beatriz Palau i Sor Serafina Montaner. Va començar una època de prosperitat per al convent. Es va ampliar també el Santuari i es van multiplicar els pelegrinatges i les accions litúrgiques plenes d’esplendor, en què participaven les germanes. Es va mantenir durant un parell de segles, malgrat l’ocupació francesa que va durar des 1652-1656.\nEl curs de la comunitat es va veure truncat per les lleis de desamortització i exclaustració del segle XIX, que la va conduir a situacions límit. Sis vegades van haver d’abandonar el convent en absències que van sumar 42 anys i 3 mesos.\nEn 1857 el convent estava destruït, però la corporació municipal, recordant el compromís fundacional de la Concòrdia signada al segle XVII, es va comprometre a reedificarlo. La comunitat va tornar a habitar en el convent restaurat l’any 1868. I va tornar més nombrosa i jove que quan va sortir.\nDurant la guerra civil per consell del mateix Comitè, acurat en protegir-les, van habitar les germanes en cases de la ciutat, tornant quan la ciutat va ser alliberada.\nVan continuar les guardianes del Sant Crist seva història travessant greus esdeveniments històrics i temps de renovació promoguts pel Concili Vaticà II. Fins que l’escassetat de vocacions va posar en perill la continuïtat. L’any 2004 les 5 germanes grans que quedaven, van ser traslladades al convent de Santa Clara de Vilobí d’Onyar (Girona) tancant les portes del convent de Santa Clara.\nLa tercera fundació s’iniciaria molt aviat, el 23 de desembre de 2006, amb Sor Mª, Victoria Triviño, originària del Reial Monestir de Santa Isabel de Barcelona, Sor Anahí Biorci, Sor Aura Puac i Sor Marta Chicop, clarisses acollides pel Bisbe de Urgell, Joan Enric Vives i Sicília. Amb gran satisfacció de la ciutat, les noves guardianes del St.. Crist, van reprendre la vida de comunitat. La fundació es va iniciar com casa filial del convent Divina Providència d’Olot (Girona) i va rebre l’aprovació de Roma el 5 de febrer de 2008. Una vegada més el convent de Santa Clara ha ressorgit en una jove fraternitat, que mira a Clara per viure la pobresa, la bellesa de la virginitat cristiana i la santa unitat en l’amor.\nEstat actual: La comunitat compte set religioses, 4 professes, 2 junioras, 1 postulant.\nTreballs: enquadernació, brodat en or i passamaneria; i l’activitat literària com a escriptora de Sor Mª. Victòria.\nCol·laboren en el servei litúrgic del Santuari.\nEspecialment promouen el testimoni de bellesa, des de la vida contemplativa, mitjançant representacions pròximes al acte sacramental, al Santuari. Ja han fet tradició el Trànsit de Santa Clara representat anualment el 11 d’agost i La llegenda del Sant. Crist, l’11 de novembre


Les beques obren les portes d'un nou curs | neussletter\nLes beques obren les portes d’un nou curs\nPublicat el 01/06/2018 per EUSS Enginyeria\nAmb el ulls posats en el nou curs, l’EUSS ha publicat la nova convocatòria de beques de la Fundació Rinaldi, entitat titular de l’escola, que com sempre prioritza que les qüestions econòmiques no siguin el motiu que dificulti que qualsevol persona pugui realitzar els estudis d’enginyeria a l’EUSS.\nDues són les modalitats possibles: la beca d’Ajut a l’estudi per a estudiants que tingueu un bon rendiment acadèmic i que us permetrà obtenir un descompte en el preu de la matrícula; i la beca de col·laboració, que consisteix en realitzar tasques de suport en diferents departaments o serveis de l’escola a canvi d’una dotació econòmica.\nAl llarg del curs 2017-2018, un 10% de l’alumnat del centre ha gaudit d’una de les beques o, fins i tot, d’ambdues modalitats, ja que són compatibles entre elles. Els i les estudiants col·laboren com ajudants de laboratoris, com a assistents de lliure accés als laboratoris d’informàtica i de CAD, o bé en serveis de l’escola com la Biblioteca, Publicacions, Gestió Acadèmica o el Servei d’Ocupació i Inserció Professional (SOIP). A més, enguany han contribuït de manera activa en diferents activitats de promoció de l’Escola com ara el Saló de l’Ensenyament, la FIRST LEGO League o el LaborEUSS, i també han participat en activitats de mentoring per a estudiants que requerien un reforç acadèmic. Sens dubte, l’experiència ha d’haver estat enriquidora i l’Escola us manifesta el seu agraïment per la vostra col·laboració.\nUs animem, doncs, a presentar les vostres sol·licituds fins el 14 de juny a la Gestió Acadèmica del centre. Podeu obtenir aquí les bases de cadascuna de les modalitats, així com l’imprès per a la sol·licitud.\nAquesta entrada s'ha publicat dins de EUSS i s'ha etiquetat en Beques, Engineering, EngineeringByDoing, Graus per EUSS Enginyeria. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Professors nadius, sí, però sobretot experts. | AMPA IPSE BLOC ... un espai per a la comunicació i per a la participació.\n11/10/2012 — ampaipse\nEspanya demana docents forans a ensenyar idiomes.\nÉs més important la bona formació i les eines didàctiques de tenir una pronunciació perfecta, segons els especialistes.\nEL PAIS – PILAR ÁLVAREZ – Madrid – Profesores nativos, sí, pero sobre todo expertos (pdf)\nJa fa temps que el sistema educatiu públic espanyol va començar a prendre seriosament l’ensenyament en anglès. El 1996, van començar a impartir classe als primers 43 centres bilingües públics de la xarxa del Ministeri d’Educació amb el British Council, un model que després van readaptar les diferents comunitats autònomes. Els estudiants ja no s’avergonyeixen de pronunciar i cada vegada més universitats públiques ofereixen graus bilingües. Enmig d’aquesta carrera per aconseguir que els espanyols parlin idiomes des de molt nens, una regió ha reobert el debat sobre quin és el millor perfil per ensenyar idiomes. L’expresidenta madrilenya Esperanza Aguirre va apel·lar a la insubmissió per poder contractar docents nadius sense passar per un procés d’oposicions. I, abans que un canvi de normativa ho permet-hi, va incorporar a la xarxa pública a una trentena de docents de Gran Bretanya i Irlanda del Nord que imparteixen Educació Física, Tecnologia i Plàstica. Parlen anglès, però no espanyol.\nLa seva elecció – que altres comunitats autònomes com Andalusia volen seguir previ desenvolupament d’una normativa específica – planteja una sèrie de preguntes relatives a la docència d’idiomes. És millor rebre classes d’un professor nadiu? Quins són els requisits indispensables que ha de complir un docent d’idiomes? I quin és l’estat de salut de l’aprenentatge d’altres llengües a Espanya?\nNo hi ha un únic perfil vàlid per aquests docents. En el que coincideixen els diferents especialistes consultats (i també els representants de les principals associacions de pares d’alumnes) és que l’important no és tant que el professor sigui nadiu com que sigui bon professor. “El més important és no tenir posicions ideològiques”, reflexiona Rot Pryde, director a Espanya del British Council, una institució amb més de 75 anys de trajectòria que ara forma a 750.000 professors d’anglès a l’Índia. “La gran majoria dels professors del món no són nadius, sinó ciutadans del país”, afegeix Pryde. “El requisit imprescindible dels nostres professors a Espanya és que tinguin una bona formació, que coneguin l’anglès i l’espanyol molt bé i que estiguin al corrent del últim en fórmules d’ensenyament”.\nEl punt de vista és similar a l’Institut Cervantes, la gran institució ambaixadora de l’espanyol. “No reclamem als nostres ensenyants que siguin nadius, sinó que disposin d’una llicenciatura, que tinguin competències comunicatives, que comprenguin els processos d’aprenentatge i coneguin l’origen de les paraules, la gramàtica i el vocabulari”, explica Richard Bé, sotsdirector acadèmic del Cervantes, que cada any treballa amb uns 1.000 docents dels quals la gran majoria (97%) són nadius, encara que no sigui un requisit imprescindible.Tampoc és una condició excloent al British, tot i que la “immensa majoria” de seus 750 professors a Espanya són britànics, segons una portaveu de la institució.\nAl Cervantes i el British Council la majoria són autòctons\nLes dues institucions reconeixen els avantatges d’un ensenyant que transmet la seva llengua materna. “El millor és pensar per què necessitem cada perfil. Els no natius poden fallar en el coneixement de la cultura contemporània d’un país, però coneixen molt bé l’idioma dels seus alumnes i els punts febles o els false friends”, assenyala Pryde en referència als falsos amics, aquells termes que s’assemblen a dos idiomes però tenen significats diferents, com sensitive, que significa sensible, no sensitiu. “El natiu fa servir un llenguatge molt actual, però no sempre sap com analitzar-lo. En gairebé tots els casos són grans auxiliars de conversa, però no necessàriament bons docents. Crec que el professor ideal és una barreja de tots dos”, reflexiona.\n“Quan un ensenya la seva primera llengua té més seguretat, per exemple, a l’hora de col·locar una preposició, però això es pot estudiar.L’important és posar l’accent en la formació del professorat i recolzar-se en les noves tecnologies. Els recursos d’àudio o de vídeo són infinits davant problemes de pronunciació”, apunta Bé.\nL’aprenentatge d’idiomes a Espanya ha millorat, però encara està a la cua d’Europa. El 46% dels espanyols assegura dominar una segona llengua (anglès, en la majoria dels casos) per mantenir una conversa, segons l’últim eurobaròmetre sobre idiomes, publicat el passat juny. El percentatge puja dos punts respecte a l’enquesta anterior del 2005, però queda lluny de la mitjana (54%). Només el 15% dels espanyols creu que pot llegir articles de diaris i revistes en anglès (10 punts menys que a Europa) i un 12% es veu capacitat per mantenir una conversa en aquesta llengua (la mitjana europea torna a ser un 25% ).\nUn altre examen paneuropeu, Xifres clau sobre ensenyament d’idiomes a les escoles a Europa, publicat el setembre passat, revela que Espanya és el país amb el percentatge més alt de professors convidats (estrangers) que passen més d’un mes en les aules. Són el 21,3%, tres vegades més que la mitjana europea i la gran excepció costat de Malta (11,4%). No hi ha enquestes recents de quines són les preferències a peu de carrer, segons indiquen des de les empreses d’estudis d’opinió Metroscopia i TNS Demoscopia. Sis de cada 10 espanyols preferien un professor natiu fa més d’una dècada, segons un estudi de Demoscòpia per Opening de 1999, davant del 7% que sol · licitava un local.\nEspanya és el país d’Europa amb més mestres estrangers\nEls diferents especialistes consultats consideren que encara triaríem majoritàriament a un nadiu, tot i que creuen que es tracta d’un prejudici.”Nadiu d’on? De Gran Bretanya, dels Estats Units, d’Irlanda? Funcionem per estereotips. Del que cal parlar és d’experts, de professors amb experiència, perquè amb l’etiqueta de natiu pot colar qualsevol persona sense especialització “, considera María Dolores Pérez Murillo, professora de la Complutense i coautora de l’informe d’avaluació del programa d’educació bilingüe del British i el ministeri. “És el mite de la pronunciació meravellosa, l’espanyol de Valladolid o de l’anglès de Harvard. Però el 90% dels parlants de l’espanyol no tenen accent de Valladolid perquè són sud-americans”, aprofundeix el professor Antonio Ubach, filòleg i professor de la Complutense de Madrid, que va començar la seva carrera com nadiu d’espanyol. Recorda la seva primera classe, després d’acabar Filologia Hispànica, “en teoria la millor formació possible en aquesta situació”. Havia de explicar el imperatiu: “Tot va anar sobre rodes fins que el espavilat de la classe, que sempre n’hi ha, em va preguntar com es feien les frases en negatiu”. Quan va comprovar “amb terror” que només trobava exemples amb el present de subjuntiu, li va respondre que era massa complicat per a un dia. Ho va deixar per a la classe següent. “¿Com li expliques què és el subjuntiu a algú en l’idioma no existeix aquest concepte?”, Reflexiona.\n“Potser la demanda dels nadius té a veure amb que fa anys no hi havia suficients professors preparats i va haver de recórrer a ells”, assenyala Pilar Medrano, responsable del programa bilingüe del Ministeri d’Educació. La Comunitat de Madrid i la Junta d’Andalusia busquen nadius per als seus centres. En el primer cas, el Govern regional madrileny ja ha contractat 28 professors sense sotmetre’ls al procés previ d’oposicions, el que ha provocat una irada reacció dels sindicats i de l’oposició, que amenacen amb querelles.\nUn portaveu del Govern regional explica que Madrid té 3.877 funcionaris amb nivell suficient (C1) i uns 1.500 auxiliars de conversa cada any. La contractació sense filtres públics dels 28 nadius ho atribueix a “un problema puntual en alguns instituts” en què les places no es van poder cobrir amb un “funcionari acreditat”, encara que Madrid sí que disposa de docents habilitats en les llistes d’espera d’interins . La Conselleria d’Educació madrilenya assegura que se’ls ha fitxat en virtut de convenis signats amb universitats britàniques que tampoc han fet públics. Els contractats tenen titulació reconeguda pel Ministeri per impartir classes a Espanya. Se’ls demana experiència prèvia en centres públics en els seus països d’origen, però no s’exigeix que sàpiguen parlar espanyol.\nAndalusia, per la seva banda, va incloure la possible contractació de nadius a la Llei d’Educació regional i en un decret posterior que encara ha de desenvolupar i que advoca per la selecció de docents “a través de convocatòries públiques de la conselleria competent en matèria d’educació “.\n“Això del espanyol de Valladolid o l’anglès de Harvard és un mite”\nPilar Medrano dóna dues possibles motius per aquest tipus de contractacions. D’una banda considera que “els programes bilingües han crescut tantíssim que es necessiten experts no només per ensenyar anglès, sinó especialistes per matèries en anglès. I aquí sí falten professors a Espanya”. Un altre motiu és que les administracions “responen a la idea de la societat, volen complaure als pares que, en general, demanden aquest tipus de docents”.\n“Disposar d’un natiu és important sempre que també sigui professor. Un anglès sense coneixements en pedagogia no serveix”, assenyala Luis Carbonel, president de Concapa, la principal confederació d’associacions de pares dels centres concertats. Més enllà d’això, Carbonel reclama “una bona preparació en idiomes” de tots els ensenyants espanyols independentment del matèria. Les famílies amb fills en els centres públics demanen que qualsevol professor nadiu “segueixi els mateixos processos per a la seva contractació que la resta i, per descomptat, que se li exigeixi que domini l’espanyol”, assegura José Luis Pazos, de la confederació d’associacions de pares de l’escola pública (CEAPA) i president de la madrilenya FAPA Giner de los Ríos.\nPazos es queixa que els 28 professors contractats a Madrid no poden participar en la vida del centre perquè les seves mancances amb el castellà els impedeixen pronunciar en reunions de professors, juntes d’avaluació i tutories. I afegeix una altra crítica al model d’ensenyament públic de anglès. “Ens diuen moltes famílies que decideixen canviar els seus fills d’un centre bilingüe a primària a un institut ordinari en secundària perquè no surten ben preparats”. Un 10% d’alumnes fa aquest canvi, segons el portaveu de la Conselleria d’Educació, que ho atribueix a “infinitat de factors”. Segons Educació, els pares decideixen en funció de “la proximitat del centre o la preferència per un projecte educatiu d’altres especialitats, com instituts esportius o tecnològics”.\nMés enllà del docent, hi ha el paper de l’alumne, al qual els diferents especialistes recomanen interès i dedicació. “No val donar l’afartament un cap de setmana pensant que es va a avançar tres esglaons”, suggereix Richard Bé des del Cervantes. La professora Medrano convida a perdre la por: “Els espanyols tenim molt sentit del ridícul, pensem que hem de parlar perfectament altra llengua encara que no ens importa cometre errors en la pròpia. Potser som exageradament autocrítics”.\nArxivat a Uncategorized. Leave a Comment »\n« Hi ha una nova manera de llegir.\nAnem a espanyolitzar Catalunya »


A Viagem dos ArgonautasCARTA DE BARCELONA – Vida i memòria – por JOSEP A. VIDAL\nJ. A. Vidal 6 de Maio de 2019 6 de Maio de 2019 Biografia, Filosofia, Literatura, Viajes\nnoch wie mein Namʼ und Art!\n[Mai no em preguntaràs,\nni intentaràs saber,\nni quins són el meu nom i el meu origen!]\nWagner, Richard: Lohengrin, Acte I\nFeia temps, molt, que acaronava la idea de tornar a Porto do Son, el poble mariner de les Rias Baixas gallegues on va néixer el meu pare. En tenia el desig, però la intenció no acabava de prendre cos i no arribava mai a l’estadi de resolució necessari per emprendre el viatge. La vida ens depara molt sovint aquests estadis d’autocomplaença o de justificació existencial en què el desig usurpa i deté l’espai de la resolució. Idees i accions només imaginades i tanmateix volgudes; històries, arguments, teories, invencions, viatges, trobades, converses… que no han passat mai les fronteres que aparentment separen la vida projectada -persones fins i tot, que només han existit en el nostre intramon- d’allò que anomenem amb més inconsciència que encert la vida real. La literatura i l’art en general se’n nodreixen especialment d’aquesta activitat mental imparable que no és, però, exclusiva dels creadors; ans al contrari: no crec que hi hagi ningú que en pugui quedar exclòs.\nLa concepció de la història com a relació factual –que hem acceptat acríticament i a la qual hem atorgat unes qualitats de fiabilitat i versemblança que està molt lluny de merèixer– ha exclòs de l’àmbit de la realitat tota aquesta allau de vivències personals que són fruit d’una inevitable hiperactivitat mental i que no només ocupen gran part del nostre temps sinó que són components actius de la nostra condició, motors de l’actuació i del pensament humans, pedres angulars de les creences, de la filosofia i de la cultura en general, sense excloure’n la ciència i fins la tècnica.\nTornant, però, al meu projecte, de què us parlava suara, l’he culminat, si més no quant a la materialitat del viatge: he travessat una vegada més, en un estat lleument vagarós i maquinal, les paradoxalment encimbelladores ondulacions de l’altiplà i m’ha tornat a colpir interiorment la bellesa sensual dels colors elevats a l’infinit i l’austera sobrietat del silenci, la solitud i l’harmònica vocació monacal de les terres castellanes. I després de travessar la indòmita altivesa de l’orografia lleonesa, he descendit entre el verd descurat, humit i ombrós d’una boscúria en regressió, encara antiga, fins a aturar-me, ja aconseguit l’objectiu del meu periple, a la vora de l’Atlàntic.\nL’endemà de la meva arribada, quan es complien 101 anys del naixement del meu pare, vaig retre homenatge de silenci a la seva memòria davant la porta de la que havia estat la casa dels meus avis, una construcció de dues plantes, amb la característica grisor espurnejant de la pedra granítica, a trenta metres escassos de la riba, com escau a una casa de pescadors, car fou aquest l’ofici de l’avi i el del meu pare infant i adolescent, fins que la misèria de la guerra, la migradesa dels recursos i l’anhel juvenil el van empènyer a córrer món.\nNo m’hi queda ningú, en aquell racó de món que estimo. Ni la sepultura de l’avi, patró de mar d’aspecte sorrut i circumspecte, amb la cara solcada per aquelles arrugues profundes que molt sovint cisellen l’aire salobre de la mar i la intempèrie i que enfondeix encara més el contrast de les ombres en blanc i negre de la vella fotografia que en conservo, i a qui no vaig conèixer. Els seus ossos i les restes dels seus, i els meus, ancestres, els va engolir la mar durant un temporal que va arrencar una part del cementiri parroquial, i se’ls va endur per sempre més al fons. Hi tinc, doncs, un pacte secret, d’amor i sang, indestructible, amb aquella mar que em guarda la memòria.\nPotser la trobada amb aquesta memòria era l’objectiu principal del meu viatge nostàlgic; més que en d’altres visites anteriors, car la vida ens empeny a solitud. No parlo del meu record, perquè si fos així, jo, de records d’aquella mar no en tinc cap que no m’hagi arribat per transmissió. Parlo de la memòria heretada, dels records i la memòria del pare. Però, en realitat, què en sé? Què n’he guardat, de totes les converses, d’aquell devessall d’evocacions i sentiments que li vaig escoltar tantes vegades i en els quals tantes vegades vaig desaprofitar l’oportunitat d’aprofundir-hi…? La joventut ens omple de present i ens empantana en els nostres anhels, ens emborratxa de futur. I sovint el passat ens hi fa nosa. Són la vellesa i la solitud els estadis que ens descobreixen la necessitat del passat, de la memòria, i ens fan vius els records, alguns records… Però, quan ens arriba aquesta necessitat, la memòria ja s’ha perdut sense remei.\nNo fa gaires dies, no sé si des d’algun mitjà audiovisual o tot repassant els diaris acumulats durant la meva absència, algú de qui no he retingut ni el nom ni la circumstància –crec que el context era una reflexió sobre la memòria històrica– deia que la transmissió de la memòria és impossible. Cadascú, venia a dir, obté, del passat, una visió episòdica, imprecisa i condicionada o deformada per les fonts i el context, i d’aquest relat necessàriament inconnex –ja sigui per tergiversació innocent o per manipulació intencionada– i sovint incoherent, cadascú en tria allò que, segons necessitats circumstancials, considera valuós o satisfà alguna curiositat conscient o subconscient. No em costa gaire d’estar-hi d’acord. Crec que necessàriament no pot ser d’altra manera, a menys que tots i cadascun de nosaltres tinguéssim la condició, gairebé innata, d’historiadors rigorosos i objectius, formats en una tradició historiogràfica que comptés amb l’acreditació de ciència exacta. I hi afegeixo, a més, que, d’aquesta tria circumstancial i bon tros arbitrària, a la llarga en conservem a penes un record incomplet i deformat damunt el qual hem acabat construint un relat subjectiu i més o menys ideològic, subsidiari tant d’allò que al principi d’aquest article hem anomenat vida real o vida viscuda com del que hem anomenat vida projectada. I de la mateixa manera que, a parer meu, no seríem capaços de negar a cap d’aquestes dues dimensions -viscuda o només projectada- la capacitat d’influir en el decurs de l’existència, tampoc no crec que puguem negar a cap de les diverses construccions de la memòria la capacitat d’influència sobre el devenir col·lectiu en un temps i un espai determinats.\nAixí, doncs, a banda la materialitat del meu viatge nostàlgic, finalment realitzat, no puc afirmar que allò projectat hagi passat a ser realitat pel que fa a les expectatives generades sobre un meu retrobament amb la memòria. Mentre travessava, ja de tornada, la bellesa imponent de l’altiplà, acompanyava la llarga conducció solitària tot escoltant Lohengrin, en les veus de Siegfred Jerusalem i Cheryl Studer, en els papers, respectivament, del fill de Parsifal i d’Elsa von Brabant, amb direcció de Claudio Abbado. “No em preguntaràs mai qui soc ni el meu origen“, és la condició que el cavaller del cigne posa a Elsa per defensar la seva innocència davant la mentida calumniosa de Telramund, que, sense provar l’acusació contra la princesa i considerant-la mancada de protecció, s’ha confiat a la capacitat provatòria d’un Judici de Déu.\nEl misteri de l’origen, el secret original, és al centre neuràlgic del pensament filosòfic i, no cal dir-ho, de la teologia: allò descobert, la tècnica, la ciència, el coneixement, i allò ocult que no pot ser descobert sinó només revelat o simplement suposat. El nom i l’essència. El vòrtex vertiginós de l’existència, que es debat en el xuclador on conflueixen una realitat difícilment descriptible i una veritat difícilment identificable.\nEn arribar a casa, a la bústia hi trobo el darrer llibre de l’amic Carlos Loures, A vida é um Desporto Violento1, que porta un subtítol paradoxal que\ns’entrellaça immediatament amb l’enfilall de les meves reflexions: “Subsídios para uma autobiografia verdadeiramente falsa“. A penes superat el tràmit inevitable de desfer la maleta, endreçar les quatre andròmines de l’equipatge i tornar als prestatges corresponents els llibres i els CD que m’han acompanyat, em poso a la lectura. En l’advertiment inicial de l’autor al lector (Digamos que é um prefácio), hi llegeixo: “…não é fácil distinguir a verdade da mentira. Por vezes, torna-se mesmo impossível.” I des d’aquestes línies inicials fins al final de la introducció, llegeixo amb interès creixent les riquíssimes reflexions sobre veritat i mentida, sobre realitat i ficció, que Carlos Loures va enfilant en un discurs breu i planer alhora que erudit, que obre vies d’incursió en la literatura, en la filosofia i en la política. “Os interesses, a ideologia, a situação de vencido ou vencedor inquinam as águas mais límpidas e muitas vezes a verdade e a mentira são o resultado da perspectiva em que o cronista está ou se coloca. […] E, quase sempre, o nosso veredicto é ditado pela nossa opção […]. Nada há de tão subjectivo como a objectividade.” I cita aquí el poeta António Maria Lisboa: Tudo é e não é, alternadamente. I és també amb la veu d’un altre poeta, Mário Quintana, com tanca aquesta introducció: á mentira é uma verdade que se esqueceu de acontecer.\nAmb aquests arguments justifica la irrellevància del fet que l’autor hagi viscut o no allò que narra. La veritat narrativa, feta de vida viscuda i vida imaginada, de vida real i vida projectada, s’hi imposa per si mateixa, amb entitat pròpia. I les deu narracions que integren aquest volum, i que he llegit amb autèntica complaença, traspuen veritat en cada lletra. Els personatges, els fets, les localitzacions, els ambients, els sentiments, les inquietuds, les trifulgues, les misèries i les grandeses del temps viscut ens arrosseguen en la lectura. Loures condueix el relat amb mà mestra, amb aquelles dots de seducció, d’interès i d’amenitat que només acrediten els mestres, amb aquella simplicitat narrativa que consisteix a utilitzar sòbriament els recursos, només allò que cal i en el moment que cal. I els uns i els altres, personatges i escenaris, ambients i peripècies, se’ns fan pròxims. Tant se val si allò s’ha produït exactament així, tant se val si és viscut o imaginat; allò realment poderós de la veritat literària és que jo, coetani a molts centenars de quilòmetres de distància, en una ciutat situada a la riba oposada, a l’altre costat de la península, en un altre país, una altra circumstància, un altre espai…, reconec el paisatge humà que pren vida en aquestes pàgines, identifico persones, fets, peripècies, i m’hi reconec jo mateix en les vicissituds d’uns personatges completament aliens a la meva realitat estricta. Loures, que evoca en les seves històries especialment la segona meitat del segle passat sense arribar a exhaurir-la, no hi dibuixa una geografia completa dels anys viscuts; no l’urgeix cap pretensió d’exhaustivitat, no calen al seu propòsti llargues exposicions ni la càrrega feixuga dels antecedents…, i tanmateix, en aquestes pàgines, ressorgeix la memòria, no tan sols personal, sinó també generacional i, per tant, col·lectiva. A Vida é um Desporto Violento no és un llibre de memòries, sinó “la memòria”; memòria col·lectiva, memòria històrica. Penso que en realitat aquesta és la gran funció de la literatura i de la novel·lística en particular, i que així com els escriptors mediocres s’entretenen sovint en la fabulació sobre les seves peripècies personals i, si hi tenen traça i una mica d’ofici, aconsegueixen l’aplaudiment d’alguns lectors que els agraeixen l’entreteniment, només els bons narradors, aquells que aconsegueixen l’excel·lència, tinguin o no tinguin una gran difusió entre els lectors, poden acomplir amb solvència la tasca tan difícil d’edificar i transmetre quelcom de la memòria col·lectiva, i de fer-ho no només amb versemblança sinó, sobretot, amb veritat. I aquesta és la qualitat que acredita l’excel·lència literària de Carlos Loures.\nPhilippe Claudel, cineasta i novel·lista que ha estat recentment a Barcelona, parla de l’obsessió de l’ésser humà per trobar sentit a la vida, que, a parer d’ell, no és més que una aventura biològica que mirem d’omplir amb moments feliços o infeliços, la suma dels quals dona com a resultat un balanç pèssim. Potser sí; no em costa gaire estar d’acord que som bàsicament biologia, però, si només fos això, quina importància tindria la memòria col·lectiva? I com podríem, si només fos això, compartir el record, fer nostra la peripècia dels altres i reconèixer-nos en una vida aliena? L’existència mateixa de la literatura, l’emoció, l’empatia, la identificació i l’autoreconeixement que trobem en la veritat narrativa de tantes obres excel·lents, com les d’aquest volum de Carlos Loures –i també com les del mateix Claudel– contradiuen aquella afirmació en gran part nihilista.\nLa vida és una aventura biològica, ens diu Claudel. La vida és un esport violent, ens diu Loures… Sí, i també memòria compartida. El misteri o el secret del nom i de l’origen. La literatura, en general, així ho acredita. I n’és prova excel·lent el recull de narracions que configuren aquesta “autobiografia veritablement falsa” de Carlos Loures.\n1 Loures, Carlos: A Vida é um Desporto Violento. Âncora Editora, Lisboa, 2018.\nautobiografia, carlos loures, carta de barcelona, crí, crónica literária, cronica de viagem, galiza, josep a. vidal, memórias, philippe claudel, richard wagner\nPrevious CARLOS REIS – OS ARTIGOS IMPUBLICÁVEIS – MAIS REFLEXÕES ATEIAS, GUERRAS E ATROCIDADES\nNext A INQUIETANTE E PERSISTENTE IMOBILIDADE NA EUROPA. – A HISTÓRIA DE MELVILLE SOBRE A EUROPA – por MARIO PIANTA\n7 de Maio de 2019 às 21:23\nUna narració excel·lent. Vénen ganes de llegir el llibre.


Resum del Ple municipal ordinari presencial d’abril del 2022\nEl Ple va tenir lloc el dia 11 d’abril del 2022.\nAhir va tenir lloc de forma telemàtica la sessió plenària ordinària i virtual corresponent al mes d’abril del 2022. L’alcaldessa, Marta Madrenas, va presidir el Ple i va donar el tret de sortida de la sessió. Un cop aprovades les actes anteriors, l’alcaldessa va llegir una declaració institucional de l’Ajuntament sobre el dret a l’acompanyament afectiu per lluitar contra la soledat no desitjada, i va exposar els informes de Presidència amb dades d’ocupació a Girona. Tot seguit es van aprovar els decrets i acords a donar compte al ple i les ratificacions, i es va procedir a les votacions dels diferents punts que s’havien portat a les comissions informatives prèvies.\nEn primer lloc, es va debatre al ple l’únic punt de la Comissió Informativa d’Alcaldia, el punt 4, sobre l’aprovació del conveni marc per a la delegació de competències i la prestació d'assistència tècnica en matèria d'enginyeria i arquitectura entre el Consell Comarcal del Gironès i l'Ajuntament de Girona. Aquest punt es va aprovar per 14 vots a favor (JuntsxCat, ERC i Cs), 1 abstenció (regidor no adscrit) i 12 en contra (Guanyem Girona i PSC).\nEl regidor Juan Antonio Balbín, en nom del grup municipal del PSC, va explicar que es reiteren en els arguments ja exposats anteriorment argumentant, entre d’altres, que “aquesta delegació suposa situar les decisions urbanístiques fora d’aquest ajuntament i perdre el control sobre decisions importants”. A més, va dir Balbín, “la dotació administrativa del Consell Comarcal és molt inferior a la de l’Ajuntament, i es podria incorporar personal temporal o subcontractar empreses”.\nEn el cas de la regidora Cristina Andreu, aquesta també es va remetre als motius ja explicats amb anterioritat per argumentar el vot negatiu del seu grup municipal, Guanyem Girona. “En primer lloc ens sembla poc raonable i de cert desprestigi que Girona, que exerceix de capital de comarca, delegui competències d’urbanisme. A més, el Consell, amb la plantilla actual, no pot fer front al conveni. Finalment, cal tenir en compte que els tècnics del Consell segurament no tenen coneixement acumulat i exigirà feina de fiscalització per part dels tècnics municipals”, va dir Andreu. “S’hauria pogut fer una redimensió de l’Àrea per afrontar-ho”, va afegir la regidora.\nSeguidament, es van debatre els dos punts de la Comissió Informativa de Territori. El punt 5 (aprovar el reconeixement extrajudicial de crèdit amb el Consorci per al condicionament i la gestió del complex de tractament de residus de Solius), es va aprovar per 14 vots a favor (JuntsxCat, ERC i Cs), 6 abstencions (Guanyem Girona) i 7 en contra (PSC i el regidor no adscrit).\nLa portaveu del PSC, Sílvia Paneque, va explicar en nom del seu grup que “tornem a votar en contra per ser coherents amb la votació inicial, en què s’hi sumen 100.000 euros més, i que el punt és fruit d’una mala gestió i manca de planificació”.\nEn el cas del punt 6 (Ratificar l'establiment del servei públic d'aparcament a Girona, aprovar inicialment la Memòria justificativa i el Reglament del servei, la forma de gestió directa a través de societat mercantil municipal del servei públic d'aparcament en els tres aparcaments ubicats al carrer Emili Grahit, a les places Miquel de Palol i Prudenci Bertrana i a la plaça del Pallol, la pròrroga de la vigència de TMG i aprovar inicialment els estatuts de TMG), aquest es va aprovar per 26 vots a favor favor (JuntsxCat, ERC, Guanyem Girona, PSC i el regidor no adscrit) i 1 abstenció (Cs).\nEn el cas de la Comissió Informativa de Drets de les Persones, es van debatre dos punts, el punt 7 (aprovació definitiva de les bases de la Beca Joaquim Franch), i el punt 8 (Esmenar l'error material existent en l'acord de Ple de data 20 de desembre de 2021 número 2021000325 del reconeixement extrajudicial de crèdit d'obligacions a favor de l'Escola de Música del Gironès per la prestació del servei d'Educació Musical des del curs 2012-2013 al 2020-2021 –inclosos-, en el sentit de modificar el NIF de l'Escola de Música del Gironès), que tots dos es van aprovar per unanimitat.\nTambé es van aprovar per unanimitat els dos primers punts de la Comissió Informativa d'Hisenda i Règim Interior, tant el punt 9 (Declaració d'obres d'especial interès o utilitat municipal -reforma de cuina, bany, substitució de paviment i instal·lació de terra radiant- a l'habitatge situat al carrer Mare de Déu de Fàtima 5) com el punt 10 (Aprovació inicial de la liquidació del contracte corresponent a la concessió dels aparcaments de les places Miquel de Palol i Prudenci Bertrana i carrer Emili Grahit a favor de l'empresa Aparcament de Girona 2003 S.L.). Mentre que l’últim punt de la comissió, el punt 11, sobre l’aprovació d'una modificació de crèdit en la modalitat de suplement de crèdit al pressupost de l'exercici 2022 amb càrrec al romanent líquid de tresoreria de l'exercici 2021, aquest punt es va aprovar per 13 vots a favor (JuntsxCat i ERC) i 14 abstencions (Guanyem Girona, PSC, Cs i el regidor no adscrit).\nFinalment, es van debatre tres propostes urgents. La primera, per retrotraure les actuacions realitzades que s'han dut a terme a l'expedient de Modificació puntual del Pla General núm. 77 per a l'ajust puntual de les alineacions de diversos carrers consolidats al tràmit d'informació pública, aquesta proposta es va aprovar per 26 vots a favor (JuntsxCat, ERC, Guanyem Girona, PSC i el regidor no adscrit) i 1 abstenció (Cs). La segona proposta, sobre la modificació dels acords del ple per suprimir la tipologia de regidor/a amb dedicació mínima de 16 h/setmanals i d’incrementar en una plaça de regidor/a portaveu amb dedicació mínima de 25 h/setmanals, aquesta proposta es va aprovar per 14 vots a favor (JuntsxCat, ERC i Cs), 1 abstencions (regidor no adscrit) i 12 en contra (Guanyem Girona i PSC).\nLa regidora del grup municipal del PSC, Bea Esporrín, va explicar el vot negatiu del grup, per aquest punt i pel següent, titllant la proposta de “despropòsit”. Esporrín va dir que “no compartim la forma en què s’ha incorporat aquest punt, convertint els plens en un circ i creant una mala reputació de la política entre la ciutadania”. També va denunciar que no s’havien previst possibles sobrecostos i que no s’havia avisat l’oposició amb prou antelació.\nLa tercera proposta urgent tractava sobre la modificació dels acords del ple en el sentit de disminuir en una plaça el nombre de tècnics dels grups municipals autoritzats a mitja jornada i incrementar en una plaça el nombre d’auxiliars administratius, i es va aprovar per 14 vots a favor (JuntsxCat, ERC i Cs) i 13 en contra (Guanyem Girona, PSC i regidor no adscrit).\nEl regidor no adscrit Daniel Pamplona va explicar el seu vot negatiu argumentant que, segons creia, s’havien augmentat les hores de la nova plaça d’auxiliar perquè, malgrat la reducció del càrrec, seguís cobrant de forma camuflada el mateix que un tècnic. “El que està passant és que el cartipàs inicial s’amplia a favor d’aquest nou grup, i demostra que hi ha un interès polític de Junts per Catalunya amb Ciutadans”, va dir Pamplona.\nPer la seva banda, el portaveu de Guanyem Girona, Lluc Salellas, va denunciar “un acord polític del govern amb Ciutadans, que sembla que volen seguir tirant endavant”. Salellas va dir que “la proposta consisteix en que es donen més hores de feina i assessoria a Ciutadans, gràcies a un acord polític de cartipàs que no han negociat amb cap grup”.\nAbans de passar a altres qüestions, es van debatre les quatre mocions que anaven al Ple. La primera era una moció d’entitats ciutadanes que, amb motiu de l'1 de maig, l'ADAC va presentar sobre el reconeixement de la ciutat a la lluita obrera en la història de Girona promoguda per la comissió popular Els setze d'Els Químics. Aquesta moció la va defensar el representant de la comissió d’Els Químics Ramon Llorente, i es va aprovar per unanimitat.\nA continuació es van debatre les mocions presentades pels grups municipals. La primera, presentada pel grup municipal del PSC i defensada per la seva portaveu, Sílvia Paneque, per al Campus de salut i nou Hospital Universitari Doctor Josep Trueta, aquesta moció es va aprovar per 14 vots a favor (Guanyem Girona, PSC, Cs i el regidor no adscrit) i 13 en contra (JuntsxCat i ERC).\nLa segona, que en aquest cas va presentar el grup Guanyem Girona i que va defensar la regidora del grup Cristina Andreu per a la mobilització de solars i parcel·les urbanes no ocupades de titularitat pública i privada a la ciutat de Girona, aquesta moció es va desestimar per 15 vots en contra (JuntsxCat, ERC, Cs i el regidor no adscrit), 6 abstencions (PSC) i 6 a favor (Guanyem Girona).\nI la tercera i última moció de grups municipals, per rebutjar el transfuguisme com a pràctica de corrupció política que dinamita l'estabilitat democràtica de les corporacions locals, la va presentar el grup municipal de Cs i la va defensar la portaveu del grup, Miriam Pujola. Aquesta moció es va aprovar per 1 vot a favor (Cs) 25 abstencions (JuntsxCat, Guanyem Girona, PSC, ERC i el regidor no adscrit).


Quan el carrer era (realment) nostre\nEls periodistes Aída Pallarès i Manuel Pérez analitzen el passat i el present de les arts de carrer en un llibre que necessitàvem, 'El carrer és nostre' (Raig Verd). Un volum més necessari que mai en els moments històrics que estem vivint al nostre país, on la gent crida "el carrer serà sempre nostre". Als 70, el carrer era de la gent i dels artistes. Ara, sembla que la gent l'està recuperant. Però, i els artistes?\nHo sap tothom i és profecia: els anys 70 van ser esplendorosos per al teatre català. Van néixer les dites companyies històriques, es van trencar barreres... Aída Pallarès i Manuel Pérez així ho documenten a 'El carrer és nostre', on expliquen, per exemple, que Joan Brossa es va treure del barret la paraula ‘correfoc’ el 1981 o que Comediants es van inventar el concepte actual de festa major. D’aquell esperit col·lectiu, de festa, diuen que no en queda gairebé res. La Fura dels Baus o Comediants circulen, però els grans artistes de carrer d’ara, com Jordi Galí, Quim Bigas, Joan Català o Vero Cendoya, tenen poc a veure amb ells.\nTeatre de segona?\nEl que més ha quedat, diu Pallarès, “és el prejudici”. “Ens han demanat molts cops per què no fèiem un llibre de folklore en lloc d’un d’arts de carrer”, assegura Pallarès. És veritat, tanmateix, com diu Pérez, que sovint veiem al carrer espectacles que no arribarien mai a una sala per falta de qualitat. Però també passa que artistes escènics d’avantguarda, com Roger Bernat, han acudit al carrer per investigar.\nEs podria fer allò (a Barcelona)?\n“El que feia la Fura, menjant budells i tirant pintura, ja s’ha fet”, explica Pérez, que afegeix que, a més, no estan permeses moltes coses que abans podien dur-se a terme sense cap problema. Podria Carles Santos baixar un piano per la Rambla? “Els mateixos Escarlata Circus ens han dit que si ara fossin joves es dedicarien a una altra cosa”, indica Pallarès. “S’ha privatitzat el carrer i ara, a Barcelona mateix, no hi ha lloc per aparcar la furgoneta i fer una actuació”, remata. Barcelona és un tema a banda, ja que la ciutat ha girat l’esquena a les arts de carrer. “Ja fem la cavalcada de Reis”, els van dir a Pallarès i Pérez. Sobren els comentaris.


Inici Biopeluquería Hammam & Henna\nBarcelona 934 520 692 697 972 972\nL' única bioperruqueria\nSENT LA SALUT DEL TEU CABELL\nI VIU EN HARMONIA AMB LA NATURA\nPerquè sabem que tot això és important per a tu, hem posat tota la nostra passió\nen treballar amb productes exclusius mil·lenaris com la henna, el gassoul, la cúrcuma\ni els nostres olis essencials, que faran que el teu cabell torni a viure una altra vegada.\nEINES D’AHIR PER A TRACTAMENTS DE FUTUR\nLa riquesa d’aquestes plantes, juntament amb els tractaments i la cosmètica natural que apliquem en el nostre saló, farà que el teu cabell guanyi vitalitat i equilibri, recuperant la mateixa lluentor que tenies en la teva infantesa.\nEl nostre compromís amb el medi ambient i amb la salut es basa en l’atenció personalitzada del cabell, utilitzant pigments 100% naturals on la henna és la protagonista.\nPorto molt de temps buscant un tint natural que no danyi el cabell ni el cuir cabellut. Perdoni, no m’he presentat: sóc la Virginia Serrano. Sóc estilista des de fa més de 20 anys i m’agradaria moltíssim poder aprendre a utilitzar els vostres tints naturals i poder usar els vostres colors en el meu saló. Moltes gràcies per haver descobert allò que és tan important per a la meva clientela i per a mi.\nFa uns dies vaig anar a arreglar-me el cabell i a provar els productes d’aquesta bioperruqueria, dels quals ja m’havien parlat molt bé. Tots els elogis es van quedar curts: mai abans m’havia quedat el cabell tan suau! Us animo a què aneu a provar-los.\nNo puc ser pretensiosa amb la natura. Al negre atzabeja no hi podem arribar, però només amb plantes podem tenyir amb eficàcia tant els cabells naturals com els blancs.\n934 520 692\nSom l’única bioperruqueria a Espanya que tracta el color dels cabells naturalment, amb plantes de cultiu ecològic. Vine a veure’ns i t’ho ensenyarem!\nVISITA’NS A BARCELONA\nC/ Muntaner, 147\n© HAMMAM & HENNA - Aviso legal - Design by Instint.net


Els precedents de la temptació militar a l’aeroport d’El Prat i les seves conseqüències - El Temps\nCrisi de l'aeroport del Prat\nEls precedents de la temptació militar a l’aeroport d’El Prat i les seves conseqüències\nLa vaga de l’empresa de seguretat que controla els accessos a l’aeroport del Prat ha contribuït a inflamar la ja prou calenta relació entre els governs català i espanyol. És difícil obviar el reguitzell d’acusacions creuades entre administracions en l’estira-i-arronsa a compte del proper 1 d’octubre.\nPerò pocs eren els que imaginaven que l’Estat tiraria pel dret i prendria una decisió com la que acaba de prendre a les portes de l’aturada indefinida convocada pels treballadors aeroportuaris: mobilitzar la Guàrdia Civil per suplir part de les tasques encomanades a Eulen, la companyia concessionària.\nAixò contribueix a desdibuixar, encara més, la fina línia que, en temps de paranoia securitària, separa les atribucions de guardes de seguretat, policia i exèrcit. Recordem que l’institut armat és un cos integrat a l’Exèrcit espanyol, i que la llei de seguretat privada aprovada pel PP el 2014 dóna als vigilants un reconeixement propi de les forces de seguretat de l’Estat.\nEls atemptats de París de novembre de 2015 van precipitar la decisió de decretar l’estat d’emergència, que atorgava als militars funcions de la seguretat interior. La mobilització donada al caliu de l’Executiu de l’ex-president francès, François Hollande, comptava amb el precedent del desplegament de més d’un miler i mig de reservistes el 2005 per decisió del llavors primer ministre, Dominique Villepin. Totes aquestes iniciatives es van impulsar a l’empara d’una llei de 1955 que, a mitjan 80, ja s’havia utilitzat per confrontar les pulsions insurreccionals dels europeus de Nova Caledònia, territori francès d'ultramar.\nA finals de 2010, partint del mateix esperit que la llei d’excepció francesa, l’Executiu italià va cridar les seves forces armades per recollir milers de tonelades d’escombraries. Una vaga dels treballadors de la recollida de deixalles havia posat en escac el sud d’Itàlia. Tres anys després, una petició perquè els militars espanyols recollissin els residus acumulats per la vaga del servei de recollida de Madrid va dur al Ministeri de Defensa estatal a pronunciar-se sobre la qüestió: només intervendrien si hi havia emergència sanitària.\nEn aquest cas, no va acabar passant. I no per falta de precendents a l’Estat espanyol: el 2010, coincidint en el temps amb la vaga de recollida d’escombraries a Itàlia, el Govern socialista de José Luis Rodríguez Zapatero va decretar l’estat d’alarma i va mobilitzar l’Exèrcit per sotmetre els que secundaren la vaga de controladors aeris. És el precedent més relacionat i proper que trobem amb la decisió de l’Executiu espanyol de fer que la Guàrdia Civil dugui a terme tasques pròpies de la seguretat privada.\nEls exemples anteriors constaten que l’expansió de les atribucions de les forces armades és ja una realitat. I és que, en l’any 2003, l’informe de l’OTAN Operacions Urbanes l’Any 2020 ja projectava un teatre d’operacions allunyat d’Orient Mitjà o d’Àfrica. L’escenari eren les localitats franceses de Le Havre, Rouen, Evreux o Dieppe.\nLa d’avui ha estat una decisió acordada, en coordinació amb la Generalitat de Catalunya i on sembla que Mossos d’Esquadra també hi jugaran un paper. La pregunta que escau, però, és si, en plena carrera per mostrar quina de les dues administracions ho fa pitjor, no s’està contribuïnt a desdibuixar més les línies que separen els diferents cossos i empreses de l’àmbit securitari. I també, per què no preguntar-s'ho, si la solució militar-policial pot acabar esdevenint la norma en cas de vaga.


ESPRONCEDA > Portfolio > Felix Kraus & Bianca Kennedy\nDate: 26/gener/2016 Category:\nBianca Kennedy és un videoartista alemany i ha estudiat art a l’Acadèmia de Belles Arts de Munic, Alemanya. A més d’exposicions a Munic, Nuremberg i Essen, s’ha mostrat vídeos a ciutats com Atenes, San Francisco i Chicago, així com a Taipei i Seül. Es van seleccionar les seves obres per a la compilació de DVD de l’Institut Goethe dos anys consecutius i ha estat guardonat amb una beca de la Studienstiftung des deutschen Volkes.\nFelix Kraus és un artista alemany i l’iniciador del Col·lectiu Swan. Va completar els seus estudis a l‘Acadèmia de Belles Arts de Munic en 2015. Les seves obres han estat exposades en institucions, com W139, Amsterdam, Kunstmuseum Ahlen, Kunsthalle Schweinfurt o, recentment, al Museu Estatal d’Art Egipci de Munic. A més, com a part del Col·lectiu Swan, Felix Kraus ha participat en espectacles i projeccions a Londres, Berlín i Hamburg. Va ser guardonat amb el Primer Premi en el Bundesfestival vídeo Ludwigsburg per la seva pel·lícula “LiverFuck ™”.\nBianca Kennedy & Felix Kraus han estat col·laborant en projectes seleccionats des de 2013. En l’actualitat estan en un viatge llarg de l’any a tot el món (per exemple EUA, Vancouver, Barcelona, Atenes i Bolzano) amb diverses exposicions i residències internacionals.\nEn el seu últim projecte de vídeo de la trilogia Life 3.0, Kennedy & Kraus diuen el capítol final sobre el futur de la humanitat.\nBolets finalment van aconseguir fusionar-se amb les plantes, els animals i els éssers humans per formar un super-xarxa de la consciència: Tot en la natura es converteix en una sola ment. Però com que les espores de fongs són mortals durant uns éssers humans restants no híbrids, les persones es veuen obligades a viure sota l’aigua a les ciutats shiplike.\nThe Lives Beneath sota de la caiguda d’una societat que es nega a viure amb la natura en harmonia. Però d’altra banda és un planeta conscient de si mateix, que pateix de la càrrega d’haver de pensar per tota l’eternitat.


El PSC adverteix a l´Estat que no se centri en el dèficit català - Diari de Girona\nDèficit de les comunitats\nEl PSC adverteix a l´Estat que no se centri en el dèficit català\nNadal es dirigeix així al govern central després que la CE hagi demanat més duresa amb el dèficit autonòmic\nACN El president del grup parlamentari socialista, Joaquim Nadal, ha demanat a l'administració central que no centri el toc d'atenció de la Comissió Europea sobre el dèficit en Catalunya. Nadal ha expressat també que tothom ha d'assumir la quota de responsabilitat que li pertoca i en aquest sentit "l'Estat ha de ser advertit en la part que li toca igual que les comunitats autònomes i Catalunya no és l'excepció que confirma la regla". Per la seva banda, Enric Millo, portaveu parlamentari del Partit Popular, ha repartit responsabilitats i constatant que no es compleix amb Europa i ha expressat el seu suport a les mesures reduccionistes que es reclamen des de la Comissió.\nJoaquim Nadal ha reaccionat al toc d'atenció de la Comissió Europea sobre el dèficit demanant a l'Estat que l'atribueixi a Catalunya. Nosaltres voldríem que tothom, l'administració central la primera, assumís la seva quota de responsabilitat. No obstant ha especificat que "l'estat ha de ser advertit en la part que li toca i gual que les comunitats i Catalunya no és l'excepció que confirma la regla".\nPer la seva banda, Enric Millo, portaveu del PPC al Parlament, ha qualificat de "poc desitjable" la situació actual amb el dèficit, i ha advertit que el toc d'atenció d'Europa ve donat perquè hi ha un govern espanyol "que no compleix i no paga el que deu", i un Govern català "que tampoc compleix amb l'excusa de que el govern espanyol no paga". "El resultat és un pressupost que no compleix les recomanacions que marquen Europa i el Consell de Política Fiscal i Financera", ha conclòs, tot donant suport a les mesures reduccionistes que es reclamen des d'Europa.\nFinalment el diputat de Ciutadans Jordi Cañas ha demanat que "l'Estat controli d'una vegada per totes a les administracions autonòmiques". I és que Cañas creu que Europa ha donat "més que un toc" a Espanya. "És una advertiment perquè controli el dèficit i el deute de les autonomies. I tot això davant el desafiament de Catalunya", ha advertit el diputat. Jordi Cañas, a més, considera que del "control i la fiscalització" de la despesa de les autonomies "en depèn la credibilitat internacional de l'Estat".


Guia i consells per tastar i entendre sobre vins i sumilleria - Foment Formació\nInicio » Formació profesional » Guia i consells per tastar i entendre sobre vins i sumilleria\nEl món del vi és apassionant, però també delicat. És per aquesta raó per la que un bon sumiller capaç d’oferir en tot moment el vi adequat i maridar com ningú entre vins i plats, resulta una de les professions més demandades dins el món de la restauració.\nPerò agradar el món del vi no és el mateix que entendre el món del vi, per això, a més de bona predisposició per tractar tan delicat producte, un bon sumiller necessita el coneixement i la pràctica per conèixer quins aspectes afecten un bon tast, què circumstàncies l’envolten i en definitiva, aprendre sobre sumilleria i maridatge des que s’inicia el cultiu fins que arriba a la taula del comensal.\nPer poder iniciar-nos en aquesta bonica professió, oferim una sèrie de pautes i consells per poder entendre sobre vins i el món de la sumilleria.\nTingues present com seleccionar el producte més enllà dels tòpics…\nForma part de la cultura popular conèixer que els vins blancs mariden molt bé amb peixos i els negres amb les carns. Malgrat que aquesta afirmació pot arribar a ser certa, un bon sumiller mai es deixarà portar per un simple tòpic i procurarà entendre totes les circumstàncies que porten a l’elecció del millor vi que acompanyi el plat seleccionat, no només pel que dictin les dites populars.\nAquestes circumstàncies van des de com es conserva el producte, la temperatura adequada per a prendre-ho i, per descomptat, la denominació d’origen del vi.\n… però no obviïs del tot la cultura popular…\nAixò no obstant, si s’ha generalitzat l’opinió que un vi negre casa a la perfecció amb carns és perquè és una fórmula que funciona. Ara, no totes les carns són iguals, ni es cuinen de la mateixa manera, ni tots els negres resulten similars.\nUn bon sumiller mai es quedarà a la superfície i buscarà el negre o el tipus de vi perfecte que pels seus propis matisos i per la forma de l’elaboració del producte, resulti el perfecte. De tota manera, a manera de guia inicial, es poden aconsellar els següents tipus de vi per als següents plats basant-nos en les seves generalitats:\nVins blancs: indicats per per a peixos, mariscs, formatges suaus, fumats i alguns tipus d’arrossos\nVins rosats: es recomanen sobretot per maridar amb verdures, pastes, arrossos, truites i fruites\nVins negres: el vi que, tal com hem insistit resulta millor per a les carns (sobretot atapeïdes o de caça), embotits, rostits, guisats i formatges curats\nEscumosos: segons la qualitat i el tipus (els del Penedès resulten excel·lents), pot funcionar amb qualsevol combinació.\nVins dolços: ideals per acompanyar les postres, foies i patés.\n… ni t’oblidis de l’anyada\nPer circumstàncies que per desgràcia, s’escapen al control dels vitivinícoles, podem trobar-nos que un excel·lent vi com els que vénen etiquetats sota la denominació d’origen Penedès, senyal de garantia i gran elecció el 99,9% de les ocasions, va tenir en 2004 un mal any a causa de sequeres diverses i climatologia adversa i que, per contra, va donar el millor del que aquesta terra és capaç de donar a les collites de 2007 i 2012.\nUn bon sumiller per tant no dubta a conèixer al detall la producció i fabricació de cada un dels vins que se li pot presentar davant perquè, sense si més no necessitat de provar-ho, sàpiga que està davant el millor per als seus clients.\nDomina i mima cada fase del tast\nPrecisament perquè un sumiller no sempre té l’oportunitat de provar el producte i tot i així, ha de mostrar encert i certesa de la qualitat del vi, un expert ha de dominar cadascuna de les seves fases i no quedar-se tan sols en la gustativa.\nAixí, un bon sumiller maneja informació sobre amb quina tipologia maridar el producte, que denominació és la més oportuna i dins d’aquesta, que collita és la més apropiada, però també quin és el to adequat de cada copa, a què ha de fer olor segons es hagi conservat adequadament o no i finalment per descomptat, definir i descriure els matisos que ha de tenir un bon vi.\nAprèn tot lo relacionat amb l'enologia i la producció de vi


Bernat Huguet, guanyador del Premi Epistolae sobre la Guerra Civil\nInici / Notícies socis i altres / Bernat Huguet, guanyador del Premi Epistolae sobre la Guerra Civil\nEl passat dimecres 25 d’abril de 2018 s’entregava el Vè Premi Literari Epistolae sobre la Guerra Civil. L’organitzador del premi és el Centre d’Interpretació de la Guerra Civil d’Alcoletge (Segrià). El guanyador en categoria absoluta de la cinquena edició ha estat el nostre company Bernat Huguet, que s’hi havia presentat amb una obra titulada Primavera blava i amb el pseudònim Domènec de la Pobla.\nEl golmesenc ha competit juntament amb 42 participants més de diferents comarques catalanes i de la Franja. El premi té dues categories, juvenil i absoluta. El guanyador percep 600 euros i se li ofereix la possibilitat de publicar l’obra. Els continguts són de lliure elecció, poden ser de ficció o reals, però tenen data d’inici en el 1936.\nBernat Huguet el primer per l’esquerra amb les finalistes del premi juvenil i Nacho Piñero. Foto: Centre Interpretació de la Guerra Civil.\nEl jurat ha estat presidit pel poeta Josep Borrell (Xerric) i el composen la professora d’història Antonieta Jarne, l’escriptor Vidal Vidal, Maria Pilar Palau i Maria Teresa Ureña. Durant la cerimònia d’entrega, Huguet ha estat acompanyat pels tres finalistes en categoria absoluta i també pels finalistes i la guanyadora del premi juvenil. Han obert i tancat l’acte l’alcaldessa Lluïsa Prat i la regidora de cultura Carme Lladós.


Rosenegg Fieberbrunn Àustria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n-, Schwefelbad, Fieberbrunn, Àustria, 6391 - Veure al mapa\nMés informació sobre Rosenegg\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Fieberbrunn, Rosenegg és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Fieberbrunn. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos aparcament de cotxes.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, balcó/terrassa, nevera, plat de dutxa per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Fieberbrunn, faci de Rosenegg la vostra llar.\nTots els tipus de viatgers (6) Parelles (3) Viatgers en solitari (1) Famílies amb infants grans (2) Grups (2)