Garrell | A l'inici d'un nou any i una nova dècada\nper Antoni Garrell i Guiu President d'HM Hospitales de Catalunya 08 de gener de 2020 05:30\nHa començat un nou any, amb ell, afloren projectes, intencions i iniciatives que tenen per objectiu millorar els posicionaments personals i, en alguns casos, els col·lectius. Gairebé un fet que es repeteix cada any en un ambient de consum exagerats. Poques són les variacions interanuals. Ara bé, aquests 2020 s'inicia amb tendències preocupants pel risc de pèrdua de la privacitat, pel baix creixement i per les perspectives incertes i fràgils que dibuixen l'ombra de possible recessió, tal com apuntà l'OCDE que alertava que "s'està consolidant, de forma preocupant, el creixement econòmic".\nEl nou any s'inicia doncs, amb un marc de desenvolupament extremadament complex, el qual està delimitat per tres components: la tecnologia que redefineix i qüestiona el treball dels humans, per la intel·ligència artificial, el 5G que permet la telepresència, el processament massiu de les dades, i la creixent importància de la ciberseguretat. La desigualtat i precarietat, originada per una globalització asimètrica, que està generant protestes a diversos països no exemptes de certs nivells de violència. I, en tercer lloc, pel canvi climàtic que afecta, de forma significativa, a la salut de les persones i té efectes devastadors en tot el planeta, molt especialment en comunitats agrícoles de certs països per les importants precipitacions fora de la temporada de pluges i per llargs períodes de séquia.\n"Un nou any, una nova dècada, en el que en la que no faltarà treball, faltaran els perfils professionals escaients"\nL'omnipresència de la tecnologia, la inacceptable enorme desigualtat que genera exclusió i el canvi climàtic, són tres components que obliguen i a grans canvis en els processos productius, relacionals i de prestació de serveis. Uns fets que requereixen un gran nombre de nous perfils especialitzats, especialment tècnics, dissenyadors, científic i especialistes en ciències socials. Nous llocs de treball que permetran afrontar els desafiaments associats als nous reptes i alhora gaudir de les oportunitats pròpies dels grans canvis amb la mirada en posada en preservar i millorar la qualitat de vida dels humans.\nUn nou any, una nova dècada, en la que no faltarà treball, faltaran els perfils professionals escaients. El coneixement i el capital humà es dibuixen doncs com les bases imprescindibles per disposar d'un model productiu competitiu, innovador, sostenible i capaç d'assegurar treball estable i ben retribuït tot preservant l'estat de benestar. Consegüentment, esdevé requerit assumir que el canvi esdevé un desafiament indefugible i que disposar d'un bon sistemes formatiu és imprescindible. Un sistema que assumint la importància de les humanitats i el mètode científic, s'ajusti als requeriments de la societat present de forma simbiòtica amb les exigències de futur, tot entenent, a la vegada, que aprendre, no sols s'assoleix llegint, escoltant, experimentant i observant, també esdevé imprescindible estimular la voluntat de superació i l'ambició de millorar, de superar reptes i d'assolir èxits amb lleialtat i respecte als altres potenciant el millor de les persones i desplegant tot el seu potencial. Un sistema formatiu desconnectat de la societat no és un bon presagi de futur.\nEn aquest escenari l'adquisició de coneixements hauria de desenvolupar-se simbiòticament amb adquirir les actituds associades a assumir compromisos i afrontar contratemps per aconseguir l'excel·lència en les activitats, a donar el millor de nosaltres mateixos i, a la vegada, a assumir amb naturalitat la incertesa pròpia d'una dècada on gairebé tot variarà.\nLes persones hem d'adquirir la fortalesa arrelada en saber escoltar i observar, i en la capacitat de sobreposar-se a l'adversitat, entenent que la seguretat plena no existeix i que és impossible tenir-ho tot. Esdevé necessari assumir que superar dificultats ens permet aprendre i millorar, adquirir experiència per entomar desafiaments no predefinits.\n"Hem d'educar en l'esforç, en saber entomar amb optimisme i determinació els desafiaments associats als canvis, a la incertesa o a les dificultats"\nAquesta dècada que iniciem obliga a interioritzar amb plenitud la necessitat d'educar en l'esforç, en saber entomar amb optimisme i determinació els desafiaments associats als canvis, a la incertesa o a les dificultats. El progrés social vol persones capaces d'innovar tenint cura del planeta i millorant la qualitat de vida i l'entorn. Una nova dècada en la qual hem de treballar per vertebrar un món més just, més sustentable i menys desigual. Un món que requereix menys impuls i més reflexió i aprenentatge.


Albert Recasens: «La música antiga ha de sonar al lloc pel qual va ser creada» - El Periòdic d'Andorra\nAlbert Recasens: «La música antiga ha de sonar al lloc pel qual va ser creada»\nPublicat el Divendres, 3 d'agost de 2012 | 01:00 h\nAlbert Recasens, director. Foto: ÀLEX LARA\nEls murs romànics de l'església de Sant Martí de la Cortinada van ser testimonis ahir a la nit d'un espectacle diferent. De la mà de La Grande Chapelle, el públic va poder escoltar l'obra de Juan García de Salazar, compositor basc del segle XVII. La formació dirigida per Albert Recasens va interpretar motets, himnes, salms i antífones en el marc del Festival de Música Antiga dels Pirineus. El grup està format per dues soprano, un tenor, un contratenor i un baix.\n–Heu tocat arreu d'Europa però és la primera vegada que veniu a Andorra...\n–Aquest és el titular! Ens ha fet molta il·lusió venir a Andorra perquè és un encàrrec. Ens van demanar que féssim una cosa especial per al públic del Pirineu.\n–¿Com definiria l'estil de la Grande Chapelle?\n–La Grande Chapelle d'entrada té un nom francès perquè és un grup de vocació internacional. El que fem és convidar a cantants de prestigi d'arreu d'Europa per fer una determinada programació. Estem sobretot especialitzats en música ibèrica del segle XVI, XVII i XVIII.\n–Tot plegat pot sonar molt culte. ¿Es necessiten certs coneixements per entendre la música històrica?\n–Això és una falsa idea que tenim. Nosaltres el que volem és que el públic tanqui els ulls i s'imagini el passat. Aquesta música ens transmet molta informació sobre com pensaven els nostres avantpassats i quina era la seva concepció del món. El programa d'ahir estava dedicat a la Verge i a com Santa Maria ajudava als febles. El text parla de la pesta, de la misèria...\n–¿En quina llengua interpreteu aquestes històries?\n–Ahir totes les peces menys dues van ser en llatí, la llengua que al segle XVI i XVII s'utilitzava a l'església perquè era la llengua vehicular que tothom entenia. Tots els nostres musics internacionals coneixen el llatí i per això ens és familiar a tots.\n–Al tractar-se de música antiga, ¿feu servir instruments de l'època?\n–En el concert d'ahir a Ordino només portàvem un instrument: l'orgue positiu antic, però nosaltres fem moltes produccions i sempre els instruments són d'època o còpies. Si tots fossin d'època costarien molts milions perquè són obres d'art. En aquests casos es fan còpies exactes de l'instrument original, que sonen igual.\n–Parlant de sonoritat, ¿què en pensa de l'església de la Cortinada com a escenari?\n–Intentem evitar en la mesura del possible fer concerts de polifonia, com el que vam sentir ahir, en un auditori gran o a l'aire lliure. La música antiga ha de sonar al lloc pel qual va ser creada.


La Comissió Europea presenta la futura llei climàtica europea a Barcelona | Sostenible\n"El canvi climàtic ha canviat de lliga i ja juga a primera divisió. Per l'impacte que ja observen els científics i per la preocupació de la nostra societat", ha assenyalat la directora de Mercats de Carboni Europeus i Internacionals de la CE, Beatriz Yordi, en un acte a la Pedrera. "No serveixen canvis petits i sí una transformació de l'economia i la societat", ha continuat Yordi. "És imprescindible però que ningú quedi enrere en aquesta revolució neta", ha puntualitzat el director de la representació de la CE a Barcelona, Ferran Tarradellas.\n"El pacte verd és una exigència de la ciutadania. De fet, el 93% dels europeus considera el canvi climàtic un problema cabdal i molt seriós", ha continuat Tarradellas, que ha posat d'exemple la devastació viscuda a la costa catalana el passat mes de gener amb el temporal Gloria. "El canvi climàtic no és només un perill, sinó una realitat", ha puntualitzat el director de la representació de la CE a Barcelona. "Som la darrera generació que podem fer-hi alguna cosa. I passarem a la història com la generació que va salvar el planeta o que va permetre la seva destrucció", ha avisat Tarradellas, que ha volgut llençar però un missatge d'optimisme. "Encara estem a temps d'evitar el pitjor, però aquest temps s'acaba", ha afegit.\n"Europa ha demostrat que això és possible. Entre 1990 i 2018, l'economia europea ha crescut un 61% però les seves emissions de CO2 han caigut un 23%", ha recordat Tarradellas. "I el pacte verd europeu és molt més que una simple mesura d'emergència. És una revolució que millorarà la qualitat de l'aire i la nostra salut, promourà un paisatge més ric en biodiversitat i estalviarà fins a 400.000 MEUR d'importació de gas i petroli", ha enumerat el director de la representació de la CE a Barcelona. "Però és imprescindible que aquesta transició sigui justa i ningú quedi enrere. Ens trobem davant d'un enorme desafiament però també d'una oportunitat única", ha conclòs Tarradellas.\nL'eurodiputat Javi López | Parlament Europeu\nLa Comissió proposa reduir les emissions en tots els sectors de l'economia i aconseguir una xifra molt baixa que es pugui compensar a través de l'absorció\nI aquí és un dels principals camps de batalla –política- on la llei climàtica o 'Green Deal' trobarà els principals obstacles per aprovar-se al Parlament europeu. S'ha pogut comprovar a la posterior taula rodona protagonitzada pels eurodiputats Javi López (S&D) i Dolors Montserrat (PPE), moderada pel meteoròleg Tomàs Molina. López ha subratllat que ja existeix un "cert consens" perquè Europa lideri la lluita contra el canvi climàtic i ha assenyalat que les principals discrepàncies passen per quantificar "el pressupost europeu addicional" o les partides que s'han de retallar en aquesta lluita. El diputat socialista europeu ha precisat que el sectors químic, automobilístic i agroalimentari seran els més afectats en un futur i que Catalunya s'ha de posar al dia ja que aquests són els tres sectors més potents del país.\nMontserrat, per la seva banda, ha posat especial èmfasi en la negativa a no reduir el pressupost de la política agrària comuna i dels fons estructurals per destinar-los a la lluita contra el canvi climàtic. "A més, s'han de destinar ajudes als països com Espanya que han fet esforços de descarbonització. I creiem que els poc més de 300 MEUR és insuficient", ha apuntat la diputada del PP europeu, que també ha aprofitat l'ocasió per carregar contra la política europea de l'executiu de Sánchez i ha exigit al govern espanyol que aprofiti la marxa del Regne Unit de la UE per ocupar el seu lloc. "Espanya hauria de ser ara la quarta potència europea", ha afirmat Montserrat. Finalment, l'eurodiputada popular ha demanat que en la lluita contra el canvi climàtic "no es caigui en l'histerisme de l'extrema esquerra ni en el negacionisme de l'extrema dreta".


PERQUÈ LA CONFUSIÓ NO DURI ETERNAMENT.: La NASA certifica que la tala de boscos va enfonsar l'imperi maia\n• Els efectes d’una severa sequera van ser catapultats per la desforestació\n• Els investigadors pensen que les pluges van baixar un 30% pel maltractament ecològic\nEls antics maies solen ser retratats com un imperi que, més enllà de construir imponents temples, redactar textos sagrats com el Popol Vuh i alimentar els seus déus a través dels habituals sacrificis humans, vivia en completa harmonia amb la naturalesa. Aquest relat de concòrdia ecològica va trontollar fa temps quan els experts van començar a investigar per què una civilització tan estesa i poderosa, una cultura que va dominar Centreamèrica durant 1.200 anys, va poder desaparèixer de manera tan ràpida. Ara, diversos investigadors nord-americans finançats per la NASA han acabat de trencar el mite: els maies, amb unes ciutats que van arribar a tenir una densitat de població de 800 persones per quilòmetre quadrat, van desaparèixer al desforestar i destrossar el seu hàbitat mentre intentaven continuar el seu model de vida en temps difícils. La civilització, en definitiva, es va suïcidar.\nQuan els maies van començar a desaparèixer –tot i que no del tot, ja que els seus dialectes encara se segueixen parlant al sud de Mèxic i a l’actual Guatemala– hi va haver una enorme sequera que es va veure catapultada per la tala de la majoria dels arbres de la regió, amb la intenció tant de crear zones on cultivar blat de moro com d’aconseguir fusta per cremar i construir edificis. «Havien de cremar 20 arbres per escalfar prou pedra calcària per construir només un metre quadrat dels seus temples gegants, embassaments i monuments», ha explicat l’arqueòleg Tom Server, un dels responsables de l’estudi.\nServer i el seu equip, fent servir dos models de simulació climàtica per ordinador, van reconstruir els efectes de la desforestació sobre la sequera. Van calcular què hauria passat en les millors i en les pitjors condicions: la desaparició de tots els boscos, segons els seus càlculs, hauria causat un augment de tres a cinc graus de la temperatura i un descens d’entre el 20% i el 30% en les precipitacions. Tot i així, l’estudi no acaba d’explicar per què, segons les proves arqueològiques disponibles, la majoria de les ciutats estat maies van desaparèixer durant els períodes de sequera, però algunes, molt poques, van sobreviure i fins i tot van arribar a prosperar.\nSENSE TEMPS DE REGENERACIÓ / El mètode de desforestació maia era simple: feien servir l’agricultura basada en la tala i la crema, cosa que continua utilitzant-se en moltes regions centreamericanes, i per això els investigadors saben com funciona. Saben, per exemple, que després d’un a tres anys de cultiu de la terra, s’ha de deixar en guaret durant 15 anys perquè es recuperi. Però, si no sols no es deixa transcórrer aquest temps, sinó que es continua conreant més i més per alimentar una població més i més necessitada, el que passa és que els terrenys s’arruïnen a causa de l’excessiu cultiu.\nI a això, continua l’estudi, s’hi ha d’afegir que els maies cada vegada podien emmagatzemar menys aigua per sobreviure durant l’estació seca. Tradicionalment, les seves ciutats miraven de guardar un subministrament d’aigua suficient per subsistir durant 18 mesos. A Tikal (a l’actual Guatemala) hi havia un complex sistema de preses capaç d’emmagatzemar milions de litres d’aigua. Però sense pluges suficients, els embassaments van acabar eixugant-se. I els maies, llavors, van desaparèixer.


Activitats en l\_'àmbit de solucions corporatives | UPF - BSM\nActivitats en l\_'àmbit de solucions corporatives\nAnàlisi de Riscs i Rendibilitat de les Operacions Financeres per a Cajamar\nCajamar ha iniciat l\_'octubre el programa d\_'Anàlisi de Riscs i Rendibilitat de les Operacions Financeres, dirigit per el Dr. Xavier Puig.\nFinançament Estructurat i Project Finance per a ?la Caixa?\nEn col·laboració amb diferents experts de ?la Caixa?, l\_'equip del Dr. Xavier Puig ha desenvolupat el programa Finançament Estructurat i Project Finance. L\_'objectiu és proporcionar coneixements legals, econòmics i financers, que permetin als participants analitzar, avaluar i decidir estratègicament a l\_'hora d\_'iniciar un nou projecte de gran infraestructura.\nJornades sobre NICs i el Nou Pla General Comptable per a Watermark\nEls mesos d\_'octubre i novembre s\_'han desenvolupat per a Watermark tres jornades sobre les NIC i la seva futura aplicació legal a totes les empreses europees i sobre els canvis derivats del Nou Pla General Comptable.\nDiploma de Postgrau en Negoci Bancari per al Banc Sabadell i del Diploma de Postgrau en Assessorament Financer de Banco Popular\nHan finalitzat el Diploma de postgrau en Negoci Bancari desenvolupat per Banc Sabadell i el Diploma de postgrau en Assessorament Financer que impartim de manera conjunta amb Network per al Banco Popular, ambdós desenvolupats per l\_'equip del Dr. Xavier Puig.


SETMANA DEL LLIBRE EN CATALÀ – Vols Llegir?\nPosted by volsllegir on 6 de setembre de 2010 0 Comments\nDel 10 al 19 de setembre tindrà lloc la celebració de la 28ena. edició de la Setmana del llibre en català. Enguany aquesta cita literària i festiva és celebrarà en quatre punts diferents, arreu de Catalunya: a Barcelona, al Parc de la Ciutadella. A Sant Cugat, a la Plaça d’Octavià i a Lleida, a l’Institut d’Estudis Ilerdencs. El quart emplaçament serà a Girona, on no hi ha un espai concret, però la ciutat s’uneix a la Setmana amb diversos actes.\nEn aquesta nova cita anual, la Setmana del llibre en català ofereix la possibilitat de trobar totes les novetats de l’any i el fons editorial de llibres en català més extens que mai s’ha presentat. També es podrà disposar de totes les revistes en català. S’afegeix a la proposta literària, un llarg llistat de concerts, tertúlies, còctels, lectures, conta contes, espectacles, recitals i altres sorpreses.\nLa Setmana del llibre en català està organitzada per l’Associació d’Editors en Llengua Catalana, amb la participació de diversos patrocinadors.\nUs fem el detall dels emplaçaments i horaris d’aquesta setmana:\nInstitut d’Estudis Ilerdencs (Plaça Catedral s/n)\nA Girona no hi haurà un emplaçament fix. Consulteu els actes que s’hi organitzen.\nBarcelonaGironaLleidanotíciesnovetatsràdio novasetmana llibre catalàvilanova del camí


RACÓ VIATGER de Mariló: ALEMANYA: HAMBURG-I PART, monuments i carrers\nDiuen que s’estima més el que es coneix i només entrar a Hamburg dic que m’agrada. Tal volta és perquè em sé el plànol de la ciutat quasi de memòria.\nEstem al nord d’Alemanya, a Hamburg, que és la segona ciutat més poblada del país després de Berlín. Només entrar-hi m’agrada. No sé per què, si per l’ambient, pel color, per la gent que veig…no es pot explicar però a mesura que passen les hores l’atracció és més gran. Diuen que s’estima més el que es coneix i en este cas sense haver trepitjat encara la ciutat sembla que ja he estat en ella perquè em se el plànol de la ciutat quasi de memòria, com el de Berlín. Tots dos els he estudiat en profunditat per orientar-me sense dificultat. Eixe detall fa que tot el que veig ho situe mentalment i sé en quin punt de la ciutat estic.\nSiga el que siga Hamburg m’ha captivat des del primer instant. I sóc plenament conscient que l’únic que faig en estos dies és un tast.\nQuan s’escolta el nom de la ciutat sempre ve al cap l’hamburguesa de menjar. Els orígens de l’hamburguesa es remunten al segle XII. Els tàrtars col·locaven trossos de carn crua entre la cadira i el llom del cavall per reblanir-los mentre cavalcaven, fins que estaven prou tendres per poder menjar-se’ls. El costum va passar a Rússia. Allà pel segle XVll els vaixells d‘Hamburg tornaven a casa el filet tàrtar, eren porcions de carn picada salada, fumada, mesclada amb molles de pa i ceba. Eren molt duraderes i per aixo resultaven un aliment ideal per a les llargues travessies per mar. Els emigrants que arribaren a EEUU procedents d’Hamburg van seguir preparant-les i servint-les en entrepà.\nEntrem a la ciutat d’Hamburg pel districte urbà d’Altona el més occidental a la dreta del riu Elba.\nPassem pel barri de Sant Pauli, el Barri Roig, el creat antigament pels mariners per a esbarjo després de la jornada de treball, un barri amb tanta o més fama que el d’Amsterdam. És gran i està ple de clubs, sex shops, restaurants, bars nocturns, sales de joc i molts prostíbuls... En el barri la prostitució és legal. De dia tot l’ambient festiu solament apte per a adults no es nota, només si mirem les façanes que clarament especifiquen què són i que venen.\nDe nit canvia, això diu qui ho ha vist. Nosaltres no arribem a fer l’escapada nocturna per esta zona i dediquem el temps a altra. Hamburg té tant a veure! En tot cas per als seguidors dels Beatles han de saber que en clubs d’estos carrers del Barri roig hamburguès, és on van tocar als anys 60 del segle passat, abans de convertir-se en el fenomen mundial.\nLa ciutat barreja edificis moderns amb els restaurats després de la guerra, seguint els plànols fidels als originals. Observe que molts edificis tenen balcons i és que als hamburguesos i hamburgueses els agrada aprofitar els moments de bonança en l’oratge quan eix el sol. Passem pel centre de congressos i el pirulí que està d’obres.\nA Hamburg hi ha un gran llac artificial, el llac Alster, dividit en dues parts, un llac més menut i bonic ple d’aus aquàtiques com ànecs, cignes...i el més gran que s’utilitza per a fer activitats nàutiques i activitats a l’aire lliure.\nLa primera mirada de la ciutat pràcticament és a traves del cristall de l’autobús. El millor és anar a peu d’un lloc a altre i ho fem en les següents mirades i passejos. Les distàncies no son llargues i el casc històric està tot junt.\nDe lluny veiem una església sense reconstruir conservada com monument commemoratiu, és sant Nikolai , era una de les cinc esglèsies protestants més importants de la ciutat. Només s’erigeix impassible al pas dels temps la seua torre gòtica, no va ser destruïda perquè l’alta torre servia als avions bombarders per ubicar-se. Entre 1874 i 1876 va ser l’edifici més alt del món.\nAnem veient i anem fent-nos una primera idea de la ciutat veient petjades del passat històric i també com a va canviant arquitectònicament. Veiem un bar espanyol.\nEl que més m’agrada d’Hamburg és l’harmonia que s’hi respira analitzant el conjunt total: els nombrosos canals i ponts, els edificis antics i moderns, les avingudes, les places o carrers estrets... hi ha una elegància innata que poques vegades es troba en altres ciutats.\nÉs una ciutat molt agradable per viure, encara que diuen que és molt cara, encara no ho he comprovat. En tot cas recomane esta ciutat encara que siga només per conèixer-la. I si un hotel és car, des del mes de setembre del 2029 hi ha altra manera d’hostatjar-se en estiu més econòmica i realment molt original. Al centric hotel Pierdrei han instal·lat un area d’autocaravanes al sostre de l’hotel, la qual cosa proporcionar unes vistes privilegiades de tota la ciutat.\nTambé destaquen monuments com l’Ajuntament que és un edifici del segle XlX. Té una torre de 112m i la façana té 111m de llarga.\nS’hi pot entrar al cancell i al pati interior on hi ha una font que representa a la deesa grega de la salut, Higia. La font es va crear per recordar l’epidèmia del colera que va afectar la ciutat a finals del segle XlX.\nEn la plaça de l’ajuntament veiem unes elegant sporxades, alsterarkaden, d’estil renaixentista que acullen tendes sofisticades i cafès distingits junt al canal.\nAltre monument important és l’església de San Miguel, una de les cinc principals i la més famosa. L’església barroca protestant més gran del Nord d’Alemanya. Tot un símbol. San Miguel està prop del casc antic i del port, des del riu Elba. Arribem a la porta de l’església. Trobem a l’arcàngel San Miguel, en una escultura de bronze en al pòrtic de l’església guanyant al diable.\nEntrem dins i bocabada: per l’amplitud, per la llum, per la part daurada que ressalta amb el color blanc predominant, pel púlpit, per l’orgue i per la singularitat d’estar plena de llotges “palcos” i llocs reservats amb seients diferenciats dels que ocupen la part central. Sembla un teatre i en certa manera a les esglésies protestants ho són perquè els orgues i la musica que interpreten tenen un paper primordial en les celebracions. Quan entrem estan tocant una peça musical, deu ser un assaig, i l’orgue sona de meravella. Ens conten que són els estudiants de la facultat de música els privilegiats que el toquen. En els oficis religiosos tothom té un llibre de cants i semblen miniconcerts.\nLa història de l’església de St Miguel comença al segle XVII quan uns fervorosos catòlics decidiren construir una capella a san Miquel arcàngel. La fe va créixer i l’església cada vegada requeria ser més gran. Per diverses circumstàncies al segle XVIII quedà destruïda. I de nou es reconstruí ja en estil barroc i amb la torre pràcticament com la que té actualment. De nou un incendi l’arrasà i en la nova reconstrucció a meitat del segle XIX ja s’utilitzaren materials moderns com acer o ciment. Durant la II guerra mundial de nou va ser destruïda i a partir de 1952 s’inicià la restauració que s’enllestí l’any 2009. Així que esta que veiem és la tercera edificació religiosa sobre els mateixos ciments.\nEn la cripta està enterrat el músic Carl Philipp Emanuel Bach, un dels 20 fills que va tindre el gran compositor Johann Sebastian Bach.\nL’església té un ascensor que permet pujar fis a la part alta de la Torre.\nDe l'edifici destaca la torre verda de coure amb un gall. Ja sé que significa el gall, que l’església abans de ser protestant era catòlica. La torre té 132 metres, la segona més alta d’Hamburg, originàriament est va construir en fusta i coure però es va revestir en acer per reforçar-la. Té un campanar i un rellotge que malgrat no semblar-ho des de baix té dos metres i mig de diàmetre i les seus agulles i els números estan revestides de pa d’or.\nCom m’agrada Hamburg.\nAnem a buscar un dels carrers més antics, el carrer Deichstrasse, on es va iniciar el gran incendi de 1842. Hi troben un conjunt de cases supervivents, de les més antigues de la ciutat construïdes al segle XVIII. És una zona agradable, amb carreronets estrets que donen al canal. S’hi veu l’edifici de la Filarmòniva on ambé volem anar. És una manera de fer-nos idea de com era el barri antic de mercaders.\nAlguns edificis de la ciutat semblen vaixells, es nota l’ambient marítim que s’hi respira en l’ambient. Cert que el port i el riu són l’anima de la ciutat.\nEl Chilehaus és una meravella arquitectònica. Són oficines i es va construir l’any 1922 en rajola de pedra color cafè. És edifici Patrimoni de la humanitat per UNESCO des de l’any 1924.Cert que sembla un transatlàntic amb singulars murs corbats convergents en una forma similar a la proa de vaixell i els balcons semblen la part de la coberta.\nUn edifici singular com pocs, que a més a més veiem de nit il·luminat ressaltant la silueta. No pot ser més bonic. Hi ha molta animació en els baixos.\nPero, de tot, el que més destaca d’Hamburg és el seu port, és un dels més grans del món. Mereix capítol a banda fent un passeig en ferry, així com també el fet de creuar el túnel subterrani Elbe tunel, visitar els magatzems patrimoni de la Humanitat les SPEICHERSTADT o fer un passeig caminant vora riu fins arribar a la Filharmònica.\nHo explicaré tot a poc a poc.\nEtiquetes de comentaris: ALEMANIA, HAMBURG, LLOC ESPECIAL, PASSEIG PER CIUTAT


“Travellers” o el futur que canvia de cos – Mitja Definició\n“Travellers” o el futur que canvia de cos\nmigdefinit\tin televisio, Uncategorized\t January 14, 2017 January 14, 2017 1,005 Words\n“Travellers” és ciència-ficció televisiva eficient amb equilibri entre acció i psicología\n(E-D: Mackenzie Porter com a “Marcy” y Reilly Dolman, “Phillip”)\nTravellers (Canadà – Estats Units)\nEmesa per Netflix\nCreada per Brad Wright\n1 Temporada de 12 capítols (41-45 minuts per capítol)\n“Travellers” va arribar sense fer soroll a Netflix. A una data poc convencional, el 23 de desembre del 2016, un suïcidi pels qui fem les llistes anuals en base a l’any natural i tot just quan les festes de nadal demanaven més familiaritat i esperança enlloc de foscos futurs distòpics.\nEn realitat, “Travellers” és una producció canadenca, que s’havia començat a emetre al país nord-americà a l’octubre per la filial local de Showcase. Canadenca com una altra famosa sèrie contemporània de ciència ficció, “Orphan Black”, amb qui comparteix no pocs elements: Un és l’ambigüitat de la seva localització, mentre a “Orphan Black” es dedueix que estem a Canadà però mai no s’explicita, a “Travellers” hi ha referències a l’estat de Washington (no el districte federal sinó el de la costa oest dels Estats Units) però la localització tampoc té molta rellevància. No seria estrany pensar que molts canadencs es deuen preguntar què han de fer per que la seva identitat sigui reconeguda a la globalitat televisiva.\nEl segon, i més rellevant, és un punt de partida amb cert atractiu: Enlloc de l’aparició de clons, tenim un grup de viatgers en el temps que es traslladen al passat per evitar un futur ple de guerres i catàstrofes naturals. I també comparteixen que els objectius inicials d’ambdues sèries es converteixen en un “macguffin” per esdevenir, per moments, drames sobre identitats individuals.\nI és aquest l’ancoratge que fa que “Travellers” sigui una interessant aproximació al “sci-fi”. En la meva opinió, més concreta i efectiva que la sèrie dels clons, una de les que, com “Lost”, varen acabar confonent complexitat amb confusió. A “Travellers” els viatgers del temps no es traslladen en cos i ànima d’una època a l’altre, sinó que són les consciències que es poden traslladar de cos en cos, de manera que la consciència d’un humà d’uns cent anys del futur pot acabar al cos d’un adolescent del segle XXI. Per que hi hagi aquesta transició els “viatgers” saben el dia i hora exacte de la mort d’homes i dones candidats, i “viatgen” tot just en els segons abans que el denominat “hoste” perdi la vida, per que la transició tingui el mínim dolor possible\nNo hi ha mai cap referència exacte a l’any d’on venen, i tot que alguns dels esdeveniments per evitar passarien ja al 2017, la salutació que donen als “viatgers” acabats d’arribar (“Benvingut al XXI”) ens fa deduir un segle llunyà. El procés que fan per seleccionar els “hostes” es fa només segons la informació que troben als perfils públics de xarxes socials. Això facilitarà situacions inesperades, com que un dels hostes és addicte a l’heroïna o que una bibliotecària jove i social és en realitat una noia òrfena amb discapacitat intel·lectual, amb un perfil de facebook fals creat pel treballador social al seu càrrec. Ni al futur amb les millors tecnologies poden combatre la falsedat a les xarxes.\n(E-D: Mackenzie Porter com a “Marcy” i Jared Abrahamson, “Trevor”)\nLa disparitat entre les consciències i els cossos ocupats és el repte del repartiment, que es troba amb una carrera d’obstacles dramàtica de primer ordre, ja que els viatgers que arriben ho fan amb personalitats que poden ser molt oposades a les dels seus “hostes”. Els resultats, en aquest sentit, són desiguals. Per la part negativa està Maclaren, el protagonista, interpretat per Eric McCormack. L’actor de “Will & Grace”, no acaba de trobar el punt de desconcert adequat al seu personatge. En la part positiva trobem un repartiment secundari sòlid, en especial el “viatger” Trevor, un estudiant d’institut que abans de morir a un combat de lluita és “envaït” per la consciència d’un viatger de més de cent anys . El jove Jared Abrahamson narra perfectament la sorpresa i complexitat que correspon a la diferència entre edat física i mental, i es protagonista d’una de les millors escenes de lluita vistes en molt de temps, que el porta a enfrontar-se a una viatgera antagònica que ha ocupat el cos d’una nena d’uns tretze anys.\nI és que no hauríem d’oblidar que estem davant d’una sèrie amb reflexió però que en realitat és acció. I s’ha de mencionar el seu creador: Brad Wright, famós per haver creat la barroca sèrie espaial “Stargate SG1”(1997) i els seus dos respectius “spin-offs”, “Stargate Atlantis” (2004) i “Stargate Universe” (2009). Fins i tot pels qui només tenim com a referència “Stargate”, l’entretinguda pel·lícula fundacional de Roland Emmerich de 1994, podem apreciar que Wright ha “baixat a la terra” a peu ferm però sense renunciar al gènere. Però el que abans eren efectes per mons nous ara és una descripció purament verbal del futur, ja que “Travellers” no fa servir “flashbacks” (o “flash forwards” segons com es miri) i li dona a l’espectador la capacitat de recrear mentalment la seva idea del futur. Potser aquí la sèrie converteix la necessitat d’estalviar costos de producció en virtut de jugar amb la imaginació del públic, però el resultat és prou satisfactori.\nI per acabar: En un diàleg, un “viatger” afirma que, entre els seus objectius, està el de “Manipular eleccions”. “Travellers” mai no serà “V de Vendetta” (en còmic) o “El Tiempo del Lobo” de Haneke, però potser en dos o tres segles totes podrien aspirar a ser documentals.\n(Eric McCormack com a “Maclaren”)\nVaiana i el malentès progressista\n“La Tortuga Roja”, dibuixos que respiren\nOne thought on ““Travellers” o el futur que canvia de cos”\nPingback: Les meves sèries favorites del 2016 (5-1) – Mitja Definició


Foto: De Bar\nEl veí Pere Inglés impulsa el nou projecte cultural ‘Llenceria Literària’\nEl cicle oferirà des d’ara i fins al maig una sessió mensual que combinarà la gastronomia amb els minicontes al restaurant De Bar\nEl veí d’Altafulla i periodista Pere Inglés posa en marxa aquest mes de novembre un nou projecte cultural al municipi. Després d’impulsar les exitoses Trobades Gastroliteràries Nestor Luján, que recentment han encetat la segona temporada, la seva inquietud el porta ara a impulsar la nova proposta ‘Llenceria Literària’. Sis sessions que combinaran la gastronomia i la literatura cada primer dissabte de mes fins al maig. Segons ha avançat Pere Inglés als micròfons d’Altafulla Ràdio, la proposta pretén amenitzar els caps de setmana al municipi amb un aperitiu i la lectura de minicontes, “dues apostes de caràcter molt suggeridor que val molt la pena conèixer” i per les quals s’ha mostrat “molt il·lusionat”.\nUna afirmació sobre la brevetat de la llenceria i la literatura com a virtut és la que dona nom al nou cicle.\nEl tret de sortida serà aquest dissabte 9 de novembre de la mà de l’actriu Sonia Ezquerra, a qui al llarg d’aquesta primera temporada acompanyaran les també actrius Sara Sansuan, Miryam Guilimany, i Maria Lluïsa Magaña. La resta de cites estan programades pel 14 de desembre, l’11 de gener, el 8 de febrer, el 18 d’abril, i el 9 de maig.\nLes propostes s’allargaran d’1 a 2 del migdia al restaurant De Bar, i tindran un preu de 10 euros cadascuna. Per participar en qualsevol d’aquestes sessions, cal fer reserva prèvia al telèfon 877 01 18 43.\nPere Inglés, impulsor del cicle


Historiant - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\n18 agost 1997\nRamon Barnils, núm. 687, 18 d’agost de 1997\nEn vistes de la situació, els nostres historiadors, famosos al món tant o més per la seva quantitat que per la seva qualitat podrien historiar els catalans que s’han passat a Espanya.\nNo els paga la pena. Per exemple els Milans del Bosch. Nascuts a la Història en temps de les guerres napoleòniques, hi van néixer amb la fama, i la realitat, de liberals. Això els va dur popularitat i honors. Els va inflar i els va botir, i botant botant van caure a Madrid. De moment bé, liberals. Però amb una generació n’hi va haver prou perquè passessin a fer part de la secular tradició espanyola.\nFins a l’últim exemplar de la sèrie. Un general brillant sobre el paper, de magre historial en la pràctica, sublevat a València seguint un inferior coronel de la Guàrdia Civil. I enterrat a l’Alcàsser de Toledo, símbol d’una modestíssima operació ”militar” i d’una brillantíssima operació de propaganda comercial del totalitarisme.


El projecte europeu ‘Life Future’ que facilita la compra pública verda a València s’amplia 9 mesos - Valencia noticies\nFins finals d’any l’Ajuntament podrà aplicar la ferramenta GUF TOOL\nEl projecte europeu ‘Life Future’ s’allarga fins desembre de 2018 amb l’objectiu de seguir facilitant que les licitacions de l’Ajuntament de València per a la compra de mobiliari urbà es realitzen amb criteris mediambientals i sostenibles a través d’una ferramenta dissenyada ex professo i anomenada GUF TOOL. L’Ajuntament de València participa així, a través de Las Naves, en esta iniciativa emmarcada en el programa ‘Life’ de la Unió Europea.\nLa ferramenta GUF TOOL de ‘Life Future’ està adreçada als responsables de compres d’este mobiliari, als quals guia durant el procés de licitació, des de la generació dels requisits ambientals que han d’incloure en els seus plecs de condicions, fins a l’avaluació ambiental comparativa entre els diferents productes per aconseguir una compra pública verda.\nSegons explica el regidor d’Innovació, Roberto Jaramillo, l’ampliació del termini de duració del projecte “permet que es realitzen un major nombre de licitacions amb esta ferramenta, que les empreses s’animen a complir els criteris sostenibles i que siga un model per a instal·lar-se de manera definitiva amb el temps en l’Ajuntament, per complir així amb la nova llei de contractes de l’administració pública”.\nA més, s’ha calculat que la incorporació d’estos productes sostenibles suposarà una reducció de fins a un 26,5 % del seu impacte sobre el calfament global, d’un 15,5% del consum d’energia i fins a un 10,8% del volum de residus generats. “Este projecte suposarà una ampliació del mercat europeu d’estos productes respectuosos amb el medi ambient i impulsarà la seua competitivitat a través de l’eco-innovació”, ha dit Jaramillo.\nEl projecte, que acabarà en desembre de 2018, permetrà també l’elaboració d’una guia de “compra verda” que s’incorporarà als processos d’adquisició de mobiliari urbà dels consistoris. Esta ferramenta estarà a l’abast tant de les administracions públiques encarregades de realitzar estes compres com dels seus proveïdors.\nL’Ajuntament de València participa en este projecte junt amb l’Institut Tecnològic del Plàstic Aimplas, la Universitat Jaume I de Castelló, el Centre Tecnològic del Joguet AIJU, els socis europeus ACR+ (Associació de Ciutats i Regions per al Reciclat i la Gestió Sostenible dels Recursos) i l’Ajuntament de Koprivnica (Croàcia).


Per segon any, Lambda organitza “Mostra La Ploma”, festival de documentals i curts LGTB de València | LambdaValencia\nPer segon any, Lambda organitza “Mostra La Ploma”, festival de documentals i curts LGTB de València\nPer segon any consecutiu, Lambda realitzarà, dins de la programació d’activitats de l’ORGULL LGTB 2016, “Mostra La Ploma”, un festival que naix amb la intenció d’acostar al públic valencià una selecció de documentals i curts centrats en les diferents realitats que envolten la diversitat sexual i de gènere.\nLa mostra es celebrarà els dies 8, 9, 10, 11 i 12 de juny. La inauguració será el dia 8 de juny a la Filmoteca i la resta de dies les projeccions tindran lloc en l’Espai d’innovació i creació Las Naves. A més de la col·laboració d’estos dos espais, Lambda ha comptat amb la inestimable ajuda de ZINEGOAK-HEGOAK i la col·laboració de l’Ajuntament de València, la Diputació de València i la Generalitat Valenciana per a posar en funcionament esta nova proposta cultural en la ciutat de València.\nLa programació, que es presentarà en els pròxims dies, s’agrupa en cinc sessions que tractaran diferents eixos temàtics. En les sessions es projectaran documentals i curts de recent producció sobre els que posteriorment es realitzarà un debat amb la participació del públic i dels directors d’algunes produccions.\nÉs necessari que València compte amb una mostra d’este tipus per a obrir noves mirades sobre les persones que conformem la comunitat LGTB: les nostres circumstàncies personals i socials, somnis, necessitats, pors, inquietuds, participació en la societat i un fum de qüestions sobre les quals el cine pot informar i sensibilitzar a tot tipus de públic. Pretenem que “Mostra La Ploma” passe a ser una cita popular en l’agenda cultural valenciana, per això les sessions seran d’accés gratuït fins a completar l’aforament de les sales.\nA més de les sessions programades durant l’Orgull LGTB, estan previstes sessions de “Mostra La Ploma als pobles”. En aquests moments , tenim confirmada la Mostra en Manises i Carlet.\nEn breu us informarem de la programació.


Dos col·legis d’Igualada es fusionen per conservar els concerts i mantindran el vincle amb la prelatura\nL’Escola Montclar d’Igualada era només de noies, però a partir del curs que ve serà mixta. MANOLO GARCIA\nBarcelona“Amb l’objectiu d’oferir una veritable atenció personalitzada que s’adapti a les circumstàncies i necessitats de cadascun dels alumnes, la Institució Igualada treballa l’educació diferenciada a partir de primària. Ens adaptem als diferents ritmes maduratius i a les diferències psicològiques amb l’objectiu d’aconseguir una igualtat d’oportunitats real”. Així es presenta a la seva web l’escola Institució Igualada, un dels 16 col·legis concertats catalans vinculats a l’Opus Dei. Des de fa 45 anys, i de la mateixa manera que fan els altres centres de la prelatura, fins a P5 tots els nens i nenes van junts a classe, però a primer de primària els alumnes es divideixen per sexe: en aquest cas, les nenes van al Montclar i els nens al Mestral. Però a partir del curs que ve, aquesta presentació ja no podrà aparèixer a la web: segons ha sabut l’ARA, les dues escoles d’Igualada es fusionaran i el centre serà mixt en totes les etapes escolars, d’infantil a batxillerat. És un fet inèdit, perquè no hi ha cap col·legi a l’Estat que després de barrejar nens i nenes en les etapes obligatòries mantingui el vincle amb l’Opus.\nAquesta decisió excepcional s’atribueix a la progressiva pèrdua d’alumnes -sobretot a primària-, que posava en risc la continuïtat dels concerts educatius al Montclar i al Mestral. Ara la normativa preveu que les classes tinguin com a mínim 20 alumnes a primària i 25 a secundària, xifres que en alguns cursos les escoles no assolien per separat. Fusionant els grups -cada escola té una línia- es podran mantenir els concerts. Fonts d’Institució Familiar d’Educació (IFE), el grup que gestiona 10 dels 16 centres que separen per sexe a Catalunya, afirmen que continuen “apostant pel model d’educació diferenciada però en aquells contextos on no hi hagi prou famílies per mantenir-la es buscaran alternatives”.\n30 milions a l’any en subvencions\nDe fet, fa temps que aquestes escoles es plantegen què faran si la Generalitat els retira les subvencions. Ara per ara, les 16 escoles que no són mixtes i que són de l’Opus Dei o hi estan vinculades reben cada any 30 milions d’euros. El Montclar i el Mestral són els col·legis que, juntament amb dos centres de Lleida (Arabell -noies- i Terraferma -nois-) rebien menys diners, perquè tenen menys alumnes. El Montclar (on es compten els alumnes d’infantil) va percebre 765.000 euros el curs 2015-2016, i el Mestral uns 663.000, segons dades d’Ensenyament que va publicar Crític.\nEls concerts d’infantil i ESO a aquestes escoles està renovat fins al 2021-2022, una decisió que el govern del PP va prendre aprofitant que tenia intervinguda la Generalitat amb el 155. Això va provocar una gran indignació en bona part de la comunitat política i educativa del país, perquè Junts per Catalunya, ERC i la CUP havien acordat retirar les subvencions a les escoles que separen per sexe aquesta legislatura. Podran tornar a intentar-ho de cara al 2020, quan caduquen els concerts de primària.\nEls plans del Montclar, que acollirà les aules d’infantil i primària, i el Mestral, on es farà ESO i batxillerat, ja s’han comunicat al departament d’Ensenyament, a les famílies i al professorat. També en aquest sentit hi haurà canvis, perquè serà el primer cop que els professors facin classe a noies i les professores a nois. Ara bé, mentre que barrejar nens i nenes a classe només ho farà l’escola d’Igualada, la contractació de dones s’estendrà a la majoria de centres de l’Opus Dei a Catalunya. Aquesta decisió, avançada per l’ARA al febrer, es va prendre arran de la multa de 50.000 euros a l’Escola Viaró per discriminació masclista -no contractava dones-, després d’una denúncia de la CGT.\nÉs d’hora per dir si el cas d’Igualada pot provocar canvis a la resta d’escoles que segreguen per sexe. Des d’IFE diuen que no és la seva intenció perquè la resta de centres no tenen la mateixa “situació sociodemogràfica” que Igualada. Sigui com sigui, separar nens i nenes és la principal identitat dels col·legis en què l’Opus Dei s’encarrega de donar formació espiritual. Però això no vol dir que siguin propietat d’aquesta organització religiosa. El Montclar i el Mestral -i les altres escoles de l’IFE, com la Farga i la Vall de Sant Cugat- tenen un conveni perquè l’Opus hi imparteixi la formació religiosa. Amb el canvi de regles del joc, és cert que aquesta “relació tipificada” desapareix, però l’Opus Dei continuarà donant la mateixa “atenció sacerdotal” a l’escola. Serà un canvi tècnic, però no es notarà a la pràctica. Un altra cosa seria les escoles que són d’obra corporativa, com el Viaró, que significa que tenen la “garantia moral” de l’Opus Dei i on pràcticament tots els professors són fidels de l’organització.\nSegurament, el destí dels 16 centres el marcarà en bona mesura les decisions de la Generalitat. Segons la memòria anual d’Institució Familiar d’Educació, el 2016 van ingressar prop de 44 milions d’euros. Quatre de cada deu eren de fons públics.\nUn cas amb pocs precedents\nEl cas d’Igualada és important perquè podria obrir un precedent. Fins ara, hi ha hagut casos en què els centres s’han tornat mixtes, però aleshores s’han deslligat de l’Opus Dei. És el cas dels col·legis de les Canàries Garoé i Guaydil, que el 2015 van anunciar que es fusionaven. La institució religiosa va recordar que en “l’acord fundacional de col·laboració” s’especificava la condició de treballar en una escola “diferenciada”. “La conseqüència immediata de la unió dels col·legis és que la prelatura deixa d’atendre’ls espiritualment amb els seus sacerdots”, van afirmar. En canvi, l’Opus Dei no va desvincular-se dels col·legis El Soto i Campomar, d’Andalusia, quan van passar a ser mixtes per evitar que la Junta els retirés el concert. Aquests casos són diferents del d’Igualada perquè es tracta de centres de formació professional, i no d’etapes escolars obligatòries.


En record de Ramon Comas Navés | El Llobregat\nFamília i amics han volgut acomiadar Ramon Comas amb un poema de Miquel Martí i Pol.\nEn record de Ramon Comas Navés\nAhir dimarts 9 d’octubre, una colla de familiars, amics i col·laboradors de Ramon Comas —que va morir dilluns al Moisès Broggi on era hospitalitzat de feia setmanes— ens vam aplegar al Tanatori de Cornellà per fer-li un merescut comiat, recordar la seva controvertida personalitat i homenatjar-lo com es mereixia.\nAquesta és una crònica d’urgència i tindrem temps i espai per explicar amb més detalls qui era i què va fer, i per què la seva memòria anirà per sempre més unida a la de la seva ciutat d’acollida, Cornellà, i a la història dels mitjans de comunicació al conjunt del Baix Llobregat.\nRamon Comas va ser l’editor del grup empresarial més important que hi ha hagut al Baix Llobregat en tota la seva història i ho va ser al marge del suport institucional i comptant amb les seves pròpies energies i les de tots aquells que el van acompanyar en els nombrosos projectes que va endegar, no tots amb l’èxit merescut, però tots ells portats amb passió i amb voluntat de transcendir l’estricta via del negoci, que és allò que tot empresari determina en primera instància.\nD'ell es va dir en el comiat, amb molta raó i bon criteri, que era caòtic, excessiu, contradictori i generós. Que es va menjar la vida a mossegades i que la conseqüència de tot plegat és que va morir massa jove i tan lleuger d’equipatge com havia començat. Per aquells que vam tenir la fortuna de conèixer-lo, de patir-lo a estones i de tenir-li afecte, va ser caòtic, excessiu, contradictori i generós en grau superlatiu. Jo afegiria que, en el mateix grau, era un sentimental del carall, malgrat que a voltes amagava aquesta vena delicada sota un caràcter explosiu i improvisador que li va produir més problemes que satisfaccions.\nPer tot plegat, el Ramon mai va ser un personatge còmode sinó més aviat controvertit, i per això, per a molts, entre els que m’incloc, va ser un personatge fora de sèrie del qual guardarem un record entranyable mentre visquem.\nVa ser el creador del setmanari Express després d’imaginar el primer Aquí amb el seu soci Lebrón i va acabar editant fins a 13 edicions de diaris locals de la comarca. Les crisis van afectar l’empresa, i el ritme dels esdeveniments la rendibilitat del model de premsa gratuïta que tant va impulsar. El seu gran mèrit va ser fer premsa gratuïta, aprofitant la publicitat local, però amb un criteri informatiu professional, apostant per la llibertat de premsa i enfrontant-se, per aquest motiu, amb tots els poders si feia el cas. La seva redacció va ser una escola pràctica de periodisme per a molts professionals de la comarca i de fora, i la seva línia editorial tot l’independent que les circumstàncies li permetien.\nVa ser, a més, un empresari de projectes, ple d’idees que a vegades no arribava a consolidar i un emprenedor audaç, precipitat en ocasions, però sempre disposat a recomençar.\nSi jo hagués de destacar una virtut, aquesta seria la generositat sense mesura. Totes les seves virtuts i els seus defectes eren sense mesura. La gent feta amb aquesta farina no moren mai.\n1172 | Emilio Farrona - 16/12/2018 @ 01:09:46 (GMT+1)\nD. E. P. Yo lo conocí y convivi con el, me enseño a trabajar con los fotolitos de la revista en la calle Joan maragall, con merced, montse comas y joan muntaner i aragó controvertido, amigo de sus amigo y un tanto particular asi era RAMON COMAS NAVES


La Generalitat, còmplice d’Israel: el tripartit no congelarà les seves relacions amb l’estat genocida – Kaos en la red\nLa Generalitat, còmplice d’Israel: el tripartit no congelarà les seves relacions amb l’estat genocida\nEl cinisme del Tripartit i dels partits que l’integren\nAlguns voldran veure una responsabilitat política individual del Vicepresident d’ERC i del seu partit, per cert també present a la multitudinària manifestació del de 10 de gener pels carrers de Barcelona, en el suport al sionisme genocida. Però Carod parla en representació del govern de Catalunya, les decisions del qual fan corresponsables tots els seus membres de manera col·lectiva. També els altres partits del govern tripartit, tot i que pretenguin mostrar el contrari com ICV o EUiA, en són doncs corresponsables com a membres d’un govern de la Generalitat que, en lloc de trencar relacions amb l’estat d’Israel i exigir-ho del govern estatal, les reafimen. Això és així, per moltes declaracions i gestos solidaris per dissimular-ho que en facin!\nDimarts vinent, 20 de gener, la concentració de la Plaça S. Jaume convocada per la Plataforma de Solidaritat amb Palestina té com a eix central la reivindicació “Que la Generalitat i el govern espanyol trenquin tot tipus de relació amb l’Estat d’Israel”. Participaran de l’acció els partits del govern tripartit sense donar-se per al·ludits, com han fet fins ara?\nKaos. Solidaritat amb el poble palestí\nnotícia publicada a l'Avui.cat:\nCarod tranquil·litza l'ambaixador d'Israel\nDesmarca el govern de polèmiques públiques dels partits que no afecten l'executiu\nManté contactes amb la comunitat jueva, preocupada per la crispació\nEl govern no vol esquerdes internes, però tampoc conflictes diplomàtics. L'executiu no ha entrat a valorar públicament ni la presència del titular d'Interior, Joan Saura, en la manifestació de dissabte contra l'operació militar d'Israel a Gaza ni l'equiparació que dimarts el mateix conseller va fer d'aquest acte amb una protesta antiterrorista.\nAixò no obstant, el vicepresident, Josep-Lluís Carod-Rovira, es va encarregar de tranquil·litzar ahir l'ambaixador d'Israel a Espanya, Raphael Schutz, amb el qual va mantenir una conversa telefònica. El vicepresident ja havia contactat els darrers dies, amb el mateix objectiu, amb líders jueus de Catalunya, a més de traslladar el seu suport al centre cultural jueu Jabad-Lubavitch, que dilluns a la matinada va patir una agressió.\nMentre ICV-EUiA va fer pinya al voltant de Saura, tant el PSC com ERC van defugir ahir entrar a valorar les declaracions del conseller, que dimarts durant la roda de premsa del govern va equiparar la seva participació en la manifestació contra la intervenció militar d'Israel a la presència dels consellers d'Interior bascos o dels ministres espanyols en les manifestacions contra el terrorisme. A la seu d'Esquerra es va deixar clara la consigna de no entrar en la polèmica i, tot i que dimarts es va sentir alguna expressió de descontentament, ahir ningú va fer valoracions.\nEn qualsevol cas, Carod, com a responsable de la política exterior del govern, va voler tranquil·litzar l'ambaixador Schutz sobre el clima polític i la polèmica que es viu al voltant del conflicte de Gaza, a més de desvincular l'acció de l'executiu català d'aquesta situació. El vicepresident va deixar clar que el govern català no té cap intenció de congelar les relacions amb Israel, tal com van reclamar dilluns els socis ecosocialistes.\nSegons fonts del govern, Carod va expressar a l'ambaixador el rebuig de l'executiu a incidents com els crits a favor de Hamàs i la crema de banderes israelianes que es van registrar en la manifestació, a més de transmetre la condemna per l'agressió que va patir el centre cultural jueu. Les mateixes fonts asseguren que el vicepresident va evitar al·lusions a pronunciaments concrets, com els que havia protagonitzat el dia anterior el conseller Saura. Això no obstant, va deixar clar que el govern està al marge de les declaracions de dirigents polítics que poden representar els seus partits però no l'opinió de l'executiu.\nEl govern aposta pel diàleg i la pau, segons va emfasitzar el vicepresident en la seva conversa amb Schutz, en el transcurs de la qual va insistir que el tripartit manté les mateixes tesis que la diplomàcia de la Unió Europea a l'hora d'avalar tant el dret a l'existència de l'Estat palestí, com el dret d'Israel a defensar-se.\nLes gestions de Carod per desactivar la polèmica semblen haver donat resultat, atès que l'ambaixada israeliana va defugir ahir obrir cap confrontació amb les paraules del conseller d'Interior i es va limitar a treure ferro a les declaracions.\nLa intervenció del vicepresident, però, no va començar ahir. Fa dies que Carod està transmetent el mateix missatge als líders de diferents organitzacions jueves de Catalunya que li han expressat la seva inquietud per la situació i les expressions de radicalització que es registren en el moviment propalestí a Catalunya.


Dijous, 30 Juliol 2020 14:19\nZack, Blues Pills: No pots obviar el món digital\nFotos: Patric Ullaeus i Benjamin Goss\nSi alguna banda pot ser representativa de la recuperació, des de ja fa uns quants anys, del rock pel que fa a so i estètica dels 60 i 70 aquests són els Blues Pills. El quartet ja té una trajectòria més que notable des de 2011 i els seus principals compositors i ànimes Zack Anderson i Elin Larsson han vist com amb fermesa i fidels a les seves conviccions han passat de tocar en bars i clubs ben petits a festivals massius com Download, Rock am Ring o Wacken.\nBasats en la poderosa veu d'Elin i aquest sentiments que transmeten d'autenticitat rememorant la música de garatge dels 60 amb un ànima blues han conformat una bona discografia que tindrà continuïtat amb un disc autoproduït com és Holy Moly!. Tota la psicodèlia, rock'n'roll i blues condensats en un treball del que vam voler parlar amb un dels personatges que citàvem anteriorment, Zack Anderson. Contactem amb ell una migdiada de juliol on sembla que li haguem privat de tant hispànica tradició ja que les respostes curtes, poc apassionades i la no voluntat de poder fer la conversa en vídeo per poder veure'ns a través de videoconferència, com ara ja és habitual amb quasi totes les bandes, va tallar també la frescor de la conversa. A més, cal afegir com a curiositat que aquest extrem és impossible per la mateixa voluntat de Zack que no vol fer entrevistes per cap altre mitjà que no sigui el telèfon, com a molt una conversa de Whatsapp. Sembla que es volen mantenir al màxim en aquells llunyans anys..\nDiumenge, 31 Mai 2020 15:15\nSharon, Within Temptation: La gent difícilment escolta un disc sencer avui dia\nDiria que mai una sola peça musical ens ha motivat una entrevista, però com molt bé s'acostuma a dir, mai diguis mai... No tenia ni idea que els holandesos Within Temptation, tot i ser una banda que més o menys estic al cas del que van fent, anaven a treure un sol tema. Sí, una sola cançó, quan pel volum d'entrevistes i promoció que s'està fent sembla més que hagin tret un doble disc ja que darrerament estant apareixent a multitud de webs i canals de Youtube... coses de la pandèmia també suposo.\nAixí doncs, un cop rebuda la informació de la sortida del tema i quasi de casualitat va sorgir la proposta a la que no es pot dir que no. El tema en qüestió s'anomena Entertain You i versa sobre la necessitat d'autosatisfacció a costa dels altres. Com es tracta a un cert nombre de persones o grups de persones que no encaixen en la societat actual i com sempre tenim la necessitat d'enfatitzar que no encaixen, i així sentir-nos bé amb nosaltres mateixos. Avui en dia la primera reacció és gravar quan passa alguna cosa enlloc d'ajudar.\nEvidentment calia aprofitar l'ocasió que un assolellat divendres de finals de maig Sharon den Adel atengués la nostra trucada d'Skype que contesta mentre porta el mòbil (protagonista de l'entrevista més endavant) i busca un coixí per seure més còmodament fixant el dispositiu en algun suport. Com és habitual aquests dies en totes les entrevistes el protagonista és el Coronavirus i l'intercanvi de situacions mútues depenent del país on et trobis. Fa enveja escoltar que la norma a Holanda és que tothom sigui responsable de les seves sortides i els seus contactes, tot i que no es permetin reunions massives, però no es fiscalitza en excés per part de les autoritats tot i que hi ha multes per si es fa una reunió massiva. I com sempre ho viu diferent qui té un jardí que el que viu en un apartament o aquell en una gran ciutat o en un poble. En aquestes estem quan anem a parlar del nou tema.\nAl final del text trobareu l'àudio emès al nostre espai radiofònic amb les paraules de Sharon.\nSchmier, Destruction - La indústria musical serà la més compromesa després de la prostitució


Sexo en Nueva York 2 | La Finestra Digital\nFa dos anys, la primera adaptació a la gran pantalla de les aventures de Carrie Bradshaw i les seves amigues havia de ser el vehicle per satisfer el gran número de fans que s’havien quedat una mica orfes amb la fi de la sèrie. I en aquest sentit el film va fallar. Ara, dos anys després l’equip de “Sexo en NY” s’endinsa encara més en aquest camí fallit i torna a decebre fins i tot molt més. Obvieu el nom que surt al cartell, això ja no és ‘Sexo en NY’.\nLa ficció televisiva que van concebre Candace Bushnell i Darren Star era tot un tractat sobre les relacions amoroses i sexuals de les dones modernes, sí en un entorn de luxe poc mundà, però carregat de reflexions, mordacitat i reivindicacions interessants. Però després de veure les pel.lícules derivades de la sèrie, especialment aquesta segona, sembla mentida que sigui exactament aquell mateix equip que va concebre la sèrie el què ha oblidat completament el què tenia de bo el seu producte.\nAra ens trobem a una Carrie casada que després de dos anys de matrimoni sent que la flama de la passió s’apaga perquè el seu marit no vol sortir de festa per les nits. Una Charlotte que té dues nenes i tot i que una d’elles no para de plorar, enlloc de portar-la al pediatra ella es preocupa de si la mainadera no porta roba interior. Una Miranda que se sent maltractada pel nou soci del bufet d’advocats on treballa però a qui es veu incapaç de parar els peus. I una Samantha que afronta la menopausa empassant-se cada dia decenes de pastilles. Per fer front a tant “estrés” les quatre agafen les maletes i se’n van cap a Abu Dhabi a passar uns dies rodejades de luxe.\nAixí, tant el canvi de la situació vital en què es troben les noies com el fet d’abandonar la seva ciutat, desnaturalitza completament els dos ingredients principals que servien de base a la sèrie. Per una banda, els guionistes intenten plantejar una sèrie de dilemes per donar profunditat a la trama, però que de tant absurds l’únic que aconsegueixen és que tinguis ganes d’abofetejar les protagonistes per fer-les reaccionar. ‘Sexo en NY’ sempre ha tingut en la moda i la vida luxosa un dels seus elements principals, però quan això es transforma en diàlegs ridículs o situacions esperpèntiques del tipus “Ai que m’he posat talons d’agulla per anar d’excursió al desert. No et preocupis que he portat uns modelets de Dior més adients per la ocasió“, l’efecte reflex és que a la mitja hora de l’etern metratge del film, un ja està mirant el rellotge i localitzant la sortida de la sala. I és que, sobretot en els temps que corren, veure quins són els suposats grans problemes que els guionistes han triat per fer afrontar a aquestes en altra hora heroines de la feminitat, fa que no despertin absolutament cap empatia si no tot el contrari.\nI per acabar-ho d’arreglar, el treure a Carrie, Miranda, Charlotte i Samantha de Nova York per portar-les a Abu Dhabi serveix per plantejar tot un reguitzell de tòpics i plantejaments molt mal portats sobre l’Islam que francament, semblen haver estat escrits simplement per generar un conflicte inter-religiós donant a entendre que els que no suporten l’estil i les maneres d’aquestes fabuloses neoiorquines són només els extremistes radicals que intenten eliminar tota feminitat de les dones del seu pais.\nDoncs no. Felicitats, equip de ‘Sexo en NY2’, perquè en dues pel.lícules han aconseguit que jo també acabi odiant uns personatges que m’havien interessat al llarg de 6 temporades televisives.\nCandace BushnellChris NothCynthia NixonDarren StarKim CattrallKristin DavisMichael Patrick KingSarah Jessica ParkerSexo en NY


Tempus fugit!: Quan el dit assenyala la lluna... tots mirem al Trump\nQuan el dit assenyala la lluna... tots mirem al Trump\nAmb aquest post em vull afegir a l'actualitat informativa d'aquests dies: les recents eleccions als EUA i la victòria del controvertit Donald Trump. En aquest sentit, us recomano les brillants anàlisis que n'han fet companys peakoilers com l'Antonio Turiel, la Marga Mediavilla o l'Ugo Bardi. Tots ells amb posts sobre diferents punts de vista del que estem patint: l'ensorrament d'un model socio-econòmic caduc i obsolet. Tinc poc a afegir als seus comentaris respecte l'anàlisi de les causes de fons del que està passant al món que, en gran mesura, és causa del declivi material i energètic que venim divulgant des de fa temps. Aquestes i d'altres anàlisis coincideixen en senyalar una tendència en diferents àrees, ajuntant revesos polítics per a la imatge de normalitat que ens entestem a mantenir: Trump, Brèxit, l'auge de l'extrema dreta,...\nI, honestament, crec que aquesta diagnosi és encertada, i coincideixo en que un punt important és que cal assenyalar responsabilitats polítiques pel que està passant. Perquè tant Trump, com el Brèxit com l'extrema dreta, venen d'una política anterior nefasta. Això ja fa temps ho apuntava J.M. Greer analitzant perquè en Trump pujava en acceptació. Sé que això serà molt políticament incorrecte, però si ara ha guanyat en Trump és precisament per què hem tingut 8 anys d'Obama. O més ben dit, perquè Obama va arribar al poder per canviar el sistema i, després de vuit anys, la gent se n'ha adonat que el sistema no es pot canviar des de dins, ja que té els seus propis mecanismes de 'compensació' i les seves inèrcies. Per dir-ho en forma d'eslogan Obama era el "Yes, we can" i al final la gent se n'ha adonat que, en realitat "Really, we can't". Només una classe mitjana/alta adormida americana no ha volgut, com no vol veure la classe mitjana europea, que el problema no s'arregla només votant, el problema no se soluciona de forma simple i còmoda amb el mateix que hem fet els darrers 50 anys. El problema és molt més greu i terrible que el fet que ara surti un candidat a la presidencia de l'única super-potència militar que representa aspectes realment repugnants. Aquesta classe mitjana Americana i Europea, realment fem auto-crítica? Diria que no...\nEn aquest sentit ara no es vol veure que així com als USA, a Grècia, primer hi va haver un intent de reforma frustrat. Va passar a Grècia, passa ara als EUA i, en certa manera el Brèxit beu del mateix pou emocional. Perquè, què és pitjor? Que malvisquis dignament o que a sobre t'humilïin? La humiliació és el que sent algú quan confia en algú altre, un company, un igual (un president de color, un lluitador d'una classe social desafavorida històricament) que li promet que l'ajudarà i el que acaba fent és una operació de maquillatge. De fet, el mateix sistema, les mateixes elits, ara volien repetir la jugada posant al davant del país la representació d'un altre col·lectiu històricament maltractat (les dones) per un sistema paternalista, masclista i criminal, però no els ha sortit bé. Molta gent als USA ha preferit la ràbia i el vot de càstig. Perquè et poden enganyar una vegada i poden jugar amb la teva il·lusió, però la gent no és imbècil, per molt manipulable que sigui. Devant d'aquest panorama, què queda? la ira, l'enuig i l'estripar les cartes fruit de la impotència. I aquí ve una reflexió, és que la gent que ha votat Trump ara o vota Le Pen a França, s'ha tornat racista de cop? Realment no, el que passava és que ja era racista, ja era sexista, això ja existia, però quan els recursos són abundants tot queda més difuminat, tot és més passable. El que ha passat és que ara, amb l'absència de recursos, emergeix allò que és inherent en la nostra cultura occidental: el supremacisme, el culte a la superioritat moral i la desigualtat. Perquè si no hi hagués desigualtat, com podríem ser competitius? Si tots som iguals no té sentit sobresortir i trepitjar el cap de l'altre per anar més amunt, perquè entendríem que el que li fem a l'altre ens ho fem a nosaltres mateixos. El que està passant amb aquests fenòmens és que ens està tornant, multiplicada, la nostra hipocresia social i ara, estorats, ens diem: no era això companys! Doncs mireu (companyes) sí és això: i mentre no deixem aquesta superioritat moral que arrosseguen molts moviments d'esquerra i fem autocrítica, humilment, dels nombrosos errors comesos, el terreny adobat pel populisme continuarà creixent.\nPrecisament, l'eix dreta-esquerra, fins i tot molt de l'anomenat activisme verd és un model obsolet perquè pretèn (il·lusament o maliciosament) transformar el sistema des de dins. La història ens ensenya que els sistemes humans no s'adapten a condicions de recursos mivants d'energia, els sistemes col·lapsen per falta d'energia... a partir d'aquí en pot sortir quelcom de nou, d'esperançador, però en cap cas el model caduc canviarà de patrons espontàniament.\nTenint en compte això, cal dir que, a curt termini, malgrat que la situació empitjorarà a molts nivells, no ho farà tant de pressa com ara alguns vaticinen (aquesta mateixa inèrcia que comentava, farà que en Trump no pugui portar a terme mesures de canvi radical, de la mateixa manera que l'Obama no ho va poder fer). Per altra banda, també cal tenir en compte que, amb el populisme, la societat del primer món ha deixat l'etapa de la negació per entrar en la de la ira i això, al cap i a la fi, és una notícia de que les coses estan canviant, tot i que ningú pot assegurar que s'arribi a l'etapa final d'acceptació de manera globalitzada.\nCom sempre acabo comentant cal fer pedagogia, molta, i ara més que mai cal tenir clar que, contra el que estem lluitant no és només contra unes elits extractives, contra uns poders i uns lobbies amb interessos concrets, la lluita al cap i a la fi és contra la ràbia i la ira col·lectives que sorgeixen de la humiliació i la desesperació social. Ara, més que mai, cal molta autocrítica i molta humilitat, a més de grans dòsis de paciència.\nPublicat per Jordi Solé (SZD) a dijous, de novembre 10, 2016\nEtiquetes de comentaris: acceptació, BAU, Col·lapse, crisi, EUA, Peak Oil, psicologia\nQuim N. ha dit...\n"...amb el populisme la societat del primer món ha deixat l'etapa de la negació per entrar en la de la ira..."\nPodríem dir que l'ecologisme pro-renovables, les iniciatives de transició, o fins i tot bona part dels projectes de divulgació que tractem de fer els que som coneixedors de la crisi sistèmica, poden ser en bona mesura una expressió de la fase de negociació?\n11 de novembre de 2016 a les 1:18\n@Quim. Efectivament, ho poden ser, però també poden ser eines de transformació un cop s'ha entrat en la fase d'acceptació. Diria que la diferència entre la fase de negociació i la fase d'acceptació és la motivació amb la que fem les diferents accions i iniciatives. Aquesta motivació identifica també els diferents tipus de peakoilers.\n13 de novembre de 2016 a les 15:59\nEstoy muy de acuerdo con tu análisis, pero me gustaría que añadieras según tu opinión, que porcentaje de este mismo voto de la ira crees que han recogido formaciones como PODEMOS o el movimiento independentista Catalán, ¿puede ser que aunque con ideas muy diferentes a Trump en la práctica recojan los frutos de un mismo tipo de votante?.\n14 de novembre de 2016 a les 10:27\n15 de novembre de 2016 a les 8:44\nJordi, m’han agradat molt les teves reflexions. Estic d’acord en que és molt important que l’esquerra faci autocrítica (i que la faci ràpid). També trobo molt encertat el comentari del Quim quan parla de la fase de negociació. Pels que com a mínim hem arribat a la fase de depressió (no passaré d'aquesta) és desesperant tanta lentitud. El vaixell s’enfonsa, alguns volen tirar per la borda la gent que els fa nosa, alguns repeteixen en bucle ¬–no passa res, quan ens posem d’acord amb els de primera classe, podrem entrar al menjador. Altres volen agafar un bot salvavides per fotre el camp, però no els deixen. N’hi ha quatre que han fet un hort a la proa. Una multitud desesperada que ha vingut de ves a saber quin infern, vol pujar a bord. Mentrestant, el nivell d’aigua va lent, però va pujant. Lent, però va pujant. Lent, però va pujant...\n15 de novembre de 2016 a les 13:12\nD’aquí a vint anys quan els diners recaptats per les famílies donin per la meitat del que donen ara, en que retallarem?\nNosaltres, no marxarem aquell cap de setmana a esquiar. No farem aquell viatge llarg; ni en avió, ni en tren. No farem servir la xarxa de transport metropolita; anirem a peu. No tindrem cotxe. Tampoc farem servir res que comporti l’ús d’un cotxe. No anirem al teatre, ni al cinema, ni tampoc a l’opera. No enviarem els nostres fills a la universitat i per descomptat no els pagarem un màster.\nLa qüestió és, què farem si en algun moment una amplia majoria de la població no es pot permetre l’accés a serveis finançats tradicionalment per l’Estat? Els hauríem de seguir pagant entre tots? Per què hauríem de pagar en forma d'impost un servei si els que el disfrutaran cobren més que nosaltres? Algú ha pensat en un protocol de desconnexió?\n22 de novembre de 2016 a les 6:27\nArticle del diari Ara per reflexionar-hi sense idees preconcebudes La universitat gratuïta ajuda els rics\n10 de gener de 2017 a les 23:19\nEl Canvi Climàtic i la vida al planeta: més enllà ...\nQuan el dit assenyala la lluna... tots mirem al Tr...


El programa Préstecs UPC Alumni s’amplia a nous donants — Sala de Premsa - Universitat Politècnica de Catalunya (UPC)\nEsteu aquí: Inici > Més notícies > El programa Préstecs UPC Alumni s’amplia a nous donants\n“Sense aquesta iniciativa no hagués pogut continuar els estudis”, afirma un dels universitaris beneficiats\nEl programa Préstecs UPC Alumni s’amplia a nous donants\nAmb l’esperit de continuar oferint oportunitats de futur als estudiants amb més capacitats acadèmiques i que la manca de recursos econòmics no sigui un impediment, la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) obre la porta a que la comunitat universitària i la societat, en general, contribueixin amb aportacions econòmiques als Préstecs UPC Alumni. Des de 2011, la iniciativa ha atorgat més de 260.000 euros sense interessos i s’ha nodrit, fins ara, de les donacions dels antics alumnes de la Universitat. Quan els beneficiaris retornen l’import del préstec, es reinverteix en el futur d’altres estudiants.\n“Els Préstecs UPC Alumni han estat una gran oportunitat per a mi i en un futur m’agradaria contribuir-hi”, afirma Irene Martínez, enginyera de Camins per la UPC. La Irene va cursar el grau i el primer curs del màster en Enginyeria de Camins, Canals i Ports a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers de Camins, Canals i Ports de Barcelona (ETSECCPB). El préstec li ha permès obtenir la doble titulació de màster, cursant el Master in Construction Engineering and Management a l’Illinois Institute of Technology a Chicago (Estats Units).\nPer part seva, Marc Sánchez, que gràcies al préstec ha realitzat el Projecte de Fi de Carrera al Massachusetts Institute of Techonology (MIT), als Estats Units, destaca el paper dels antics alumnes perquè “fan possible el programa, permeten als estudiants desenvolupar projectes de recerca i fomenten un entorn d’excel·lència acadèmica”. “A més”, afegeix, “la implicació i l’accessibilitat d’antics alumnes a través de la Universitat té un efecte altament positiu per a un estudiant que acaba de graduar-se”. El Marc va estudiar el grau en Enginyeria Industrial, a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria Industrial de Barcelona (ETSEIB), i el grau en Telecomunicació, a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria de Telecomunicació de Barcelona (ETSETB), en el marc d'un programa de doble titulació del Centre de Formació Interdisciplinària Superior (CFIS) de la UPC.\nAquests dos testimonis són exemple de l’oportunitat que ofereixen els préstecs UPC Alumni. Aquest programa de préstecs de la Universitat reconeix l’excel·lència acadèmica dels estudiants de la UPC, de manera que aquells amb els millors expedients accedeixen als estudis superiors que asseguren el seu desenvolupament professional, sense que la manca de mitjans econòmics sigui un impediment.\nEl principal tret diferencial del programa de préstecs és que es basa en un pacte de confiança entre els donants i els beneficiaris. D’una banda, els donants són antics estudiants de la UPC i empreses vinculades que confien en el talent que la Universitat genera aportant el finançament econòmic que facilitarà la seva formació superior. De l’altra, els beneficiaris comencen a retornar l’import, sense interessos, un cop s'hagin inserit en el món laboral. Quan l’estudiant retorna els diners del préstec, entren a formar part del fons del programa per tal que altres estudiants puguin beneficiar-se. L’honor i l’expedient acadèmic són els únics avals.\nPer tal d’ampliar les possibilitats de finançament a altres estudiants, a la convocatòria per al curs 2016-2017, que s’inicia l’1 de juny, la Universitat obre la porta a que la comunitat universitària i la societat en general contribueixi econòmicament al fons dels Préstecs UPC Alumni. Les persones interessades a fer aportacions al programa, trobaran més informació al web.\nCinc anys donant oportunitats de futur\nEl programa Préstecs UPC Alumni, promogut des del 2011 pel Consell Social de la UPC i UPC Alumni, ha atorgat fins ara 262.717 euros a 25 estudiants i estudiantes. Actualment, ja s’han retornat 40.000 euros al fons, que es poden reinvertir en l’educació d’altres estudiants.\nEl programa està obert a tot l’estudiantat de la Universitat que vulgui realitzar una estada internacional, per cursar una part del grau o màster o elaborar un treball de fi de grau o de fi de màster a una universitat estrangera, així com per cursar una doble titulació de grau al CFIS de la UPC.\nFins l’any passat, els préstecs UPC Alumni s’han nodrit d’un fons creat a partir de donacions d’antics alumnes, particulars o empreses vinculades a la Universitat, que s’incorporen al fons de forma íntegra i sense despeses ni intermediaris. Les persones que contribueixen a aquest fons valoren que la formació rebuda a la Universitat ha estat clau per al seu desenvolupament professional. Per això, decideixen retornar a la societat la inversió en la seva educació, donant l’oportunitat a que altres joves segueixin les seves passes.\nEls estudiants beneficiats fins ara han cursat estudis en universitats de prestigi com ara el Massachusetts Institute of Technology i l’Illinois Institute of Technology, als Estats Units, la Cranfield University del Regne Unit; en escoles de negocis com l’HEC Business de Paris, a França, o al CFIS de la UPC, a Barcelona.\nLluís Antoni Jiménez: “L’economia no ha de ser un impediment per al desenvolupament professional dels estudiants”. Jiménez va estudiar la Llicenciatura en Matemàtiques, a la Facultat de Matemàtiques i Estadística (FME), i Enginyeria de Camins, Canals i Ports a l'ETSECCPB, en el marc d'un programa de doble titulació del CFIS. El préstec li ha permès estudiar el màster en Matemàtiques aplicades a finances a la Universitat de Marne-La Vallée a París.\nOriol Escofet: “Els Préstecs UPC Alumni són una molt bona iniciativa ja que permeten als estudiants accedir a un finançament que a través de bancs seria molt més difícil d’obtenir i, a més, permeten ajudar-los a superar la barrera econòmica que es poden trobar al voler accedir a estudis superiors”. Escofet va estudiar Enginyeria Aeronàutica a l'Escola Superior d’Enginyeries Industrial, Aeroespacial i Audiovisual de Terrassa (ESEIAAT) i, amb el préstec, atorgat al 2011, va cursar el Master of Science Air Transport Management a la Cranfield University, el Regne Unit. Aquests estudis l’han portat a Abu Dhabi, als Emirats Àrabs, a treballar per a la companyia Etihad Airways.\nConeix altres estudiants i les seves experiències com a beneficiaris dels Préstecs UPC Alumni a través de l’etiqueta a #PréstecsUPCAlumni, a Twitter.\nUPC Alumni és la unitat de la UPC que articula el potencial dels titulats i titulades, i els proporciona serveis i oportunitats per desenvolupar la seva carrera professional. Actualment, més de 40.000 persones i empreses formen aquest col·lectiu i configuren una rellevant xarxa de contactes amb interessos professionals comuns i que troben un espai de connexió a UPC Alumni.\nA més de les possibilitats de networking, els descomptes especials per als membres i les activitats culturals organitzades per la unitat, els serveis d’orientació a la carrera professional, l’accés a la borsa unitària de la UPC i l’assessorament específic i personalitzat suposen un valor afegit especialment per als recent titulats i titulades de la Universitat que volen dissenyar el seu perfil professional coherent a les necessitats del mercat laboral.\nEntrevista a Som UPC. Irene Martínez: "Escoltar la població és clau abans de construir"\nTestimonis d'alguns dels beneficiaris dels préstecs [video]


La Universitat contra la ciència i la saviesa. Mediocres al poder de les aules | Diari de Tarragona\nFals saber similar al de les ‘fake news’. Es crea notícia amb descobriments científics diaris que a vegades són anècdotes i que en la majoria dels casos no tenen absolutament cap ressò com a ciències aplicades\n19/05/2019 20:01 | Actualizado a 19/05/2019 20:01\nEl doctor Joan Villarroya és catedràtic d’Història Contemporània a la Universitat de Barcelona. Aviat es jubilarà, deixant una llarga trajectòria de recerca i docència, i un llegat bibliogràfic que el consagra com un dels màxims experts en la Guerra Civil. Un dia em va dir col·loquialment que estava fart –suavitzo– d’una normativa acadèmica cada cop més carregada de prescripcions informàtiques i d’edició. Va concloure: «Ens treuen temps per pensar i investigar, ens volen convertir en buròcrates».\nEs referia a la prepotència de la pedagogia neopositivista –jo l’anomeno així– que dicta normes d’obligat compliment sobre publicacions a revistes científiques, dites «d’impacte», imprescindibles per a l’escalafó de la universitat, i a la quantitat d’aplicatius informàtics que s’han de complimentar cada curs. Les normatives de publicació són pàgines i pàgines amb el logo de les marques més prestigioses: Oxford, Cambridge, Harvard... Manen en la tipografia, els marges, les mil maneres de fer citacions segons que siguin de llibres, revistes consorciades, pàgines web, fan fins i tot numerar les línies... Manen tant que s’ha de pensar cada paraula no per establir significant i significat, què diu i com ho diu, sinó per com s’ha de dir.\nEl resultat negatiu és triple (com a mínim): no s’entén res, es cedeix el protagonisme a l’anglès en detriment de la creació de saber en la llengua pròpia, i procreen generacions de nous professors universitaris més experts en tècniques de publicació que en allò que publiquen. Poden consultar, per exemple, la pàgina web de la tan prestigiosa National Science Review, de la Universitat d’Oxford. Hi trobaran una normativa de bogeria, i si busquen qualsevol article, comprovaran la proporció eixelebrada entre notes a peu de pàgina i línies del text, etc. M’he mirat a l’atzar un parell d’articles recents. En un, 215 línies, trenta referències que remeten a altres publicacions, quatre figures i tretze quadres. En l’altre, una proporció ben clara: 6.000 paraules, vint pàgines, dues de les quals –el 10 per cent– per a situar les cites: autor, any, títol, editorial, pàgines... I cada cosa amb tipografies diferents.\nLa publicació, a més a més, alimenta una endogàmia de tecnòcrates de competència científica imperceptible que s’associen entre ells per sobrevolar les seves mancances. Mentrestant, al fons del fons, es va engrandint un fals saber similar al de les fake news i en recíproca complicitat: es crea notícia amb descobriments científics diaris que a vegades són anècdotes i que en la majoria dels casos no tenen absolutament cap ressò com a ciències aplicades. Són fum encriptat i el frau de fer passar l’inintel·ligible per intel·ligent.\nPerò la degradació de la universitat no s’acaba en la dictadura tecnològica: s’acompanya de la manca de dotació econòmica en benefici de les privatitzacions oficials, i de les encobertes a les universitats públiques en forma de màsters caríssims, a vegades amb patrocinis per rentar la cara del patrocinador, i de les retallades de recursos. El professorat associat, un dels estaments perjudicats, aporta a l’Acadèmia la saviesa de l’empirisme professional: metges, advocats, periodistes..., que fan classes afegint l’imprescindible contrast de la pràctica a la teoria. Com que no hi ha calés, es crea el fals associat, que és un transsumpte del fals autònom: expliquen les assignatures llicenciats que no han treballat mai en allò que ensenyen als que voldran treballar-hi. Vaig veure el currículum d’un professor de periodisme que es vantava de la seva experiència professional a La Vanguardia... Com a becari!\nVivers de robots\nLes universitats del futur van pel camí del pedregar de ser vivers de robots en forma humana, no caldrà ni metal·litzar-los. Els mediocres al poder de les aules, la Universitat contra la ciència i la saviesa. Algú ha decidit que això havia de ser així, perquè de cara a l’explotació a gran escala que ens farà pobres de solemnitat i deixarà el planeta fet un nyap, convé que no es pensi.\nLa setmana passada vaig ser a l’acte d’investidura de Joaquim Maria Puyal com a doctor honoris causa per la UAB. Puyal és exactament l’arquetip que conjumina ciència pura i ciència aplicada, brillant per duplicat. Presidia la rectora Margarita Arboix, que és exactament el mateix en el territori de la biologia. Hi havia una generació de grans acadèmics que ja no tornaran, persones que han fet periodisme i que han fet del periodisme ciència de la comunicació, començant pel doctor Miquel de Moragas, que va dictar la laudatio, l’elogi del nou membre de Claustre de l’Autònoma. Mentre escoltava el seu excel·lent discurs, em va venir al cap doctor Joan Villarroya i, amb un punt de tristesa i de ràbia, sentia com els robots començaven a cantar les absoltes dels últims humans pensants abans de retornar l’espècie al mico originari.


Oncologia pediàtrica de l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona\nReferent nacional i internacional en càncer infantil i malalties hematològiques poc freqüents.\nEl Servei d'Oncologia i Hematologia de l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona és centre de referència nacional per a l'atenció del càncer del desenvolupament i de referència internacional per a certs tipus de tumors.\nSom especialistes en el tractament de tots els càncers pediàtrics: el neuroblastoma, el retinoblastoma, els tumors musculoesquelètics (sarcomes), els tumors cerebrals, incloent-hi gliomes del tronc cerebral, histiocitosi, tumors renals, leucèmies i limfomes.\nTambé tractem malalties hematològiques poc freqüents: les hemaglobinopaties, les fallades medul·lars congènites i adquirides (eritroblastopènia, leucopènia, anèmia de Fanconi, Blackfan-Diamond, etc.), les neutropènies congènites i adquirides, la plaquetopènia immunitària aguda i altres plaquetopènies, el dèficit de factors de la coagulació, les anèmies hemolítiques.\nCada any tractem a gairebé 2.000 nens i adolescents de tot tipus de càncer del desenvolupament, dels quals 250 són nous pacients a l'Hospital.\nRetinoblastoma en estadis avançats\nTumor cerebral focal\nÍndex de supervivència\nSarcoma d'Ewing localitzat\nÍndex de curació\nLa inmunoteràpia ens ha permès veure com el nostre fill continua creixent.\nLarissa, mare de l'Iván\nPediatric Cancer Center Barcelona\nUn centre integral al servei dels infants i adolescents amb càncer.


Vallesos 8 - Carpeta - L'excursionisme del segle XXI\nEl muntanyisme és i serà esportiu i competitiu, identificat amb les noves tecnologies i amb la defensa del medi natural, sense deixar de ser mai un espai de relació i vivència social\nEnric Faura (text)\nAviat farà 140 anys del naixement de l’excursionisme català, un moviment cultural, científic i esportiu que ha configurat la societat catalana. Al llarg d’aquest segle i escaig la seva història és rica i variada, els seus integrants heterogenis i la seva incidència social rellevant. Què en queda avui de l'excursionisme clàssic? Com serà l’excursionisme del segle xxi?\nMés enllà de xifres, qualitativament l’excursionisme és un moviment molt ric, heterogeni, amb molts vessants i pràctiques, enormement divers. L’excursionisme està immers en una etapa de creixement i forta vitalitat, però també sotmès a fortíssims canvis, que fan trontollar estructures antigues i que obliguen el moviment excursionista a encarar el repte de la seva adequació a la nova realitat i demandes socials.\nSi volem perfilar aquells trets comuns àmpliament presents en el moviment excursionista d'avui, en aquest començament del segle xxi, podem assenyalar com a components definidors el fet de ser un fenomen lúdic, esportiu, competitiu, social, naturalista i ambientalista, on també apareix poderosament la mercantilització i on cada cop hi impacten amb més força les noves tecnologies, en el que s'ha dit excursionisme 2.0.\nL’excursionisme és una activitat de lleure i com a tal triomfa a la societat actual. Molts dels esports de muntanya tenen èxit perquè els seus practicants ho viuen com una simple activitat d’esbarjo esportiu. Sempre ha tingut també un component esportiu. Ara aquest vessant s’ha accentuat encara més perquè la societat actual ha incorporat l’esport com a religió moderna. L’excursionisme actual i futur serà bàsicament esportiu.\nD'altra banda, els esports de muntanya avancen clarament cap a la competició. La competició d’alt nivell està reduïda a una minoria molt petita. Hi ha un altre gran espectre de practicants que practiquen activitats de muntanya de competició, però simplement per millorar, per provar-se, com a repte personal i també com a excusa de relació social. La competició és un dels elements novedosos en fort creixement i sense dubte un dels trets distintius del seu futur.\nAixí mateix, l’excursionisme ha estat tradicionalment un espai per relacionar-se, per trobar-se i dur a terme activitats en colla. Això no canvia, i avui com fa 140 anys l’excursionisme és un instrument de relació social. Per tradició les activitats excursionistes sempre s’han dut a terme a la natura. La pràctica dels esports de muntanya en el medi natural és i serà un dels distintius imprescindibles de l’excursionisme.\nEl conservacionisme i la lluita pel medi natural han estat tradicionalment un objectiu que ha format part de l’ideari excursionista, que s’ha renovat a cada moment. L’excursionisme del segle xxi tindrà un fort compromís amb el conservacionisme i la defensa del medi o no serà. També és un fet que l’excursionisme i els esports de muntanya tendeixen a una creixent mercantilització de les seves pràctiques. Això és una novetat que exigeix un esforç d’adaptació que no sempre és fàcil.\nFinalment, les noves tecnologies han irromput a la societat i també a l’excursionisme. Quan es parla d’excursionisme 2.0 es refereix als canvis derivats de les noves tecnologies. S’han creat clubs i centres purament virtuals, la dinàmica social de relació i comunicació s’han transformat radicalment a causa d’ internet i la recerca d’informació, de ressenyes, d’activitats i de condicions de la muntanya impacten clarament en les activitats. La majoria d’entitats tenen webs, estan presents a les xarxes socials, utilitzen mailings i llistes de distribució per a comunicar-se, pengen fotos de les activitats a la xarxa, fan córrer els tracks per wikiloc, la seva agenda és virtual, etc. Aquest excursionisme 2.0 és més participatiu, més plural i probablement més democràtic que el tradicional. Menys institucionalitzat, construeix unes estructures horitzontals i dinàmiques.\nL’excursionisme i els esports de muntanya d’aquest primer terç del segle xxi gaudeixen d’una excel·lent salut, tenen un nombre creixent d’activitats, practicants i un enfortiment de les seves estructures socials, atreuen els joves i continuen fortament imbricats a la societat. L'excursionisme és i serà majoritàriament esportiu i competitiu, plenament identificat amb les noves tecnologies, a la punta de llança en actituds de defensa del medi i no ha deixat de ser mai un espai de relació i vivència social. Però per sota un bagatge de 140 anys d’història i d’una forta cultura excursionista aporta un conjunt de valors i actituds que conformen una particular mirada sobre el món, sobre la natura i sobre la manera de dur a terme uns esports que esdevenen el seu tret identitari. Sens dubte l’excursionisme sabrà adaptar-se a totes les innovacions i canvis socials que es produeixen i es puguin produir com ha anat succeint en aquests anys per encarar un futur complex però esperançador.\nSegona excursió col·lectiva de la Lliga de Societats Excursionistes de Catalunya al Montcau, l’any 1921. Foto: Fons fotogràfic CET.\nSortida d’esquí de muntanya a la serra de Zinal (Suïssa) per part de membres de l’Agrupació Excursionista de Granollers. Foto: Francesc Sánchez\nA tall d'exemple de les noves tendències en el camp de l'excursionisme es pot remarcar el paper d'una nova publicació digital, El Muntanyenc (www.elmuntanyenc.cat). Nascut a redós del Club Muntanyenc de Sant Cugat, des de fa un parell d’anys es troba a la xarxa. Es presenta com la revista digital de l’entitat, però és un projecte que va molt més enllà. Aprofitant les noves tecnologies es vol erigir com un espai de referència de la cultura excursionista del segle XXI, amb una visió moderna, oberta, transgressora, superant els límits tradicionals, per aportar coneixement i reflexió des de la tradició però amb una clara mirada cap al futur.


El racó del pare: Si em voleu acompanyar a Rabós i Sant Quirze de Colera....\nSi em voleu acompanyar a Rabós i Sant Quirze de Colera....\nEl terme de Rabós va del vessant sud de la serra de l'Albera a l'inici de la plana empordanesa. La seva història com a poble està estretament lligada a la del monestir benedictí de Sant Quirc o Quirze de Colera, els dominis del qual arribaven fins a la "strata qui pergit ad Dalfianos sive Rabidoso", el camí que portava de Delfià a Rabós, segons consta en documents de l'any 935.\nSi venim de Figueres passant per Garriguella arribem a l'agregat de Delfià, petit nucli que compren també un seguit de masies disseminades.\nA uns 300 metres trobem les restes de can Canonges.\nDe seguida arribem a can Nouviles al costat de la qual hi ha l'església de Sant Romà de Delfià.\nÉs un edifici romànic, del segle XII, d'una sola nau capçada per un absis semicircular. A la façana de migdia s'obre la porta d'accés amb dos arcs de mig punt degradats. Hi ha finestres a l'absis, al costat de la porta i a la façana de ponent on s'aixeca el campanar d'espadanya.\nNo gaire lluny hi ha les restes d'una antiga rajoleria.\nContinuem cap al poble de Rabós pròpiament dit.\nEl nucli antic va anar creixent a redós de l'església.\nLes cases formen un conjunt amb racons i detalls plens d'encant. Els carrers són curts, de traçat irregular i molts d'ells costeruts que van baixant a trobar el curs del riu Orlina.\nCrida l'atenció l'edifici on en Xavier Raventós té el seu taller d'escultures de ferro, algunes de les quals li decoren finestres i balcons.\nPresidint el poble s'alça l'església dedicada a Sant Julià. És de principis del segle XIV edificada sobre les restes d'una d'anterior. A finals del mateix segle fou sobrealçada i fortificada. Damunt de l'absis s'hi observa l'emmerletat i a la part superior del campanar els matacans defensius.\nÉs un edifici d'una sola nau amb capelles encastades als murs laterals.\nA llevant del poble passa el riu Orlina que baixa del coll de Banyuls. Es creua per un pont de dos arcs.\nEl poble està envoltat de vinyes i d'algunes oliveres.\nEns arribem a Sant Quirze de Colera, abadia benedictina de la què se'n té notícies des del segle X. Del conjunt de l'antic monestir destaca l'església basilical i també s'hi observen restes d'una església anterior, dependències monàstiques, vestigis del claustre i elements fortificats i defensius.\nDel primitiu temple resta una part dels murs amb filades d'opus spicatum.\nL'església actual és del segle XI, té planta basilical amb tres naus capçades per sengles absis amb decoració llombarda.\nDurant els treballs de restauració efectuats l'any 2006 van sortir a la llum restes de pintures murals a l'absis sud.\nDestaca la pica baptismal de finals del segle XIII o principis del següent.\nDel claustre només es conserva la part adossada a l'església on hi ha quatre arcs de mig punt suportats per columnes amb capitells llisos.\nAl voltant del què fou el claustre hi ha varies dependències monacals i un edifici gòtic que fou el palau de l'abat.\nEs conserven part de les muralles que defensaven el conjunt, sobresortint una torre de planta rectangular amb espitlleres i sageteres obertes a diferents nivells.\nA ben pocs metres del monestir hi ha l'església de Santa Maria de Colera que oferia el servei de parròquia als habitants de les masies properes. Fou consagrada l'any 1123.\nÉs un edifici romànic d'una única nau coberta amb volta de canó i capçada per un absis semicircular. A la façana de migdia hi ha la porta que consta de dos arcs adovellats en degradació i una llinda sense cap mena d'ornamentació. Al subsòl de l'absis hi ha tombes antropomorfes.\nPublicat per El pare a 7:06\nEtiquetes de comentaris: Rabós - Sant Quirze de Colera\nJean-Luc T. 15 de setembre de 2016 a les 8:19\nC'est impressionnant la quantité de beaux témoignages du passé dans cette petite ville et ses alentours. Belle présentation, Manel.\nEl pare 20 de setembre de 2016 a les 18:44\nAlejandra 20 de setembre de 2016 a les 17:56\nComo siempre maravilloso viaje. me encantaron las ventanas y puertas que has fotografiado . es algo que no se que encantos tienen pero me gusta fotografiar . un beso grande para vos mi querido amigo . Ale\nEl pare 20 de setembre de 2016 a les 18:45\nA mi también me atraen, puertas y ventanas son buenos temas fotograficos.\nGracias por tu compañia, Alejandra.\nJoan DE LOMAS AMARGANT 25 de setembre de 2016 a les 10:04\nAquesta és una de les visites que tinc pendents i que m'havia proposat fer aquest estiu durant la setmana que hem estat per l'Empordà, però al final no va ser. El teu article amb tot luxe de detalls potser em podria fer pensar que ara ja no cal, ja que és com si en realitat hi hagués estat.\nEl pare 25 de setembre de 2016 a les 17:24\nSi tens ocasió, ves-hi! segur que descobreixes altres coses que et cridin l'atenció.\nmaria moncal 6 d’octubre de 2016 a les 10:19\nMeravellosa l'abadia benedictina de Sant Quirze de Colera!aquestes magnífiques imatges em recorden que ho tenim pendent\nEl pare 6 d’octubre de 2016 a les 10:53\nAra es pot visitar, cosa que no havia aconseguit en visites anteriors.


El secretari local del PSPV-PSOE, Vicent Grimalt, crida a la mobilització del vot d’esquerra per a “frenar l’ascens de la dreta feixista” - MontgoRadio.com\nDiumenge, 10 de novembre, és una data clau per a canviar les coses. I la mobilització del vot d’esquerra és fonamental.\nPer això, us recordem que demà divendres 8, a partir de les 10 h, el PSPV-PSOE de Dénia farem campanya al mercat municipal per a animar-vos a participar.\nNo us quedeu a casa. Us demanem un últim esforç perquè, ara sí, tenim molt a prop el govern que volem.\nTags: actualitat Dénia, crida, eleccions, esquerra, local, mobilització, noticies Dénia, PSPV-PSOE, secretari, Vicent Grimalt, vot


Com ha quedat en evidència Julian Assange? - El triangle\nNo tot ha estat glamur i solvència en la sorollosa incursió del fundador de Wikileaks, Julian Assange, en el “xoc de trens” protagonitzat per la Generalitat i l’Estat central, com es va posar de manifest quan va anomenar “Pancho Sánchez” al personatge quixotesc Sancho Panza.\nAssange s’ha empassat un titular humorístic d’El Mundo Today que l’al·ludia i ha reaccionat com si es tractés d’un titular del diari El Mundo. La conya d’El Mundo Today consistia a dir que Assange havia començat a tuitejar “paraules a l’atzar en català per donar suport als manifestants”. La piulada incloïa una imatge amb el següent missatge fals atribuït al compte de Twitter d’Assange: “Setze jutges d’un jutjat mengen fuet Barça COLLONS renoi!!!!”.\n“Falso.. El Mundo, el estupido, Today, mañana, siempre”, ha respost Assange. Després, quan l’han informat que s’havia pres seriosament un titular de broma, ha replicat: “Agreixo la broma. Però és difícil trobar la diferència amb l’autèntic El Mundo, que sovint és feroçment estúpid”.\nNo l’haurà agraït tant quan ha esborrat ambdós tuits…\nPrevLa Guàrdia Civil nega cap robatori d’armes a Manresa