Memòries d’un pres català que no us contarà cap conseller | Blog diferent per no deixar-te indiferent\nCapítol 12. Principi de la fi\nPublicat el 28 d'octubre de 2019 per Joan Carles Mestres\nA finals de setembre anunciava que trigaria a esplaiar-me de nou. No em cal ja, la gent, cada cop més, sap on som i qui en són els responsables. L’objectiu últim estaria aconseguit com a primer pas cap a la independència i, la veritat, veient tot el que ens cau a sobre, no tindria (ni jo mateix a fer-ho) cap interès explicar anècdotes carceràries.\nQuan he tingut necessitat d’esplaiar-me, i ja sense parlar del meu cas, he tornat a Facebook. Especialment davant hipòcrites declaracions de mitjans espanyols. Especialment quan aquests provenien de Catalunya. Ja sabem, els que gosen vessar la seva frustració sobre els que no ens hem venut, en el meu cas des de la meva òptica de 9 anys segrestat. Perquè, com els manifestants catalans que sempre han estat pacífics, com jo ho havia estat sempre fins que em vaig veure obligat a defensar-me, 9 anys, tot sent innocent perquè ser va defensa pròpia (i els jutges ho sabien), però encantat de pagar-los. Perquè sí, sóc català i per això el culpable vaig ser jo i vaig pagar 9 anys. Violència? Autodefensa, simplement.\nPerò la satisfacció és infinitament més poderosa que la presó, dormo feliç i, com em constatà el meu segrest en presó, la gent més amargada, potser la més perillosa, però segur la més amargada, és la que renega dels seus orígens. Gent que pot acabar matant sa mare. I/o suïcidar-se.\nHi vaig conèixer gent d’aquesta, nazi fins al moll de l’os, que havia matat sa mare. A la presó, un d’aquests espanyols tan espanyols que havia matat sa mare (Antonio –detall que encara no havia esmentat–, poso el nom perquè no sé els cognoms), va ser un dels 2 que vaig conèixer al mòdul i que se suïcidarien a la seva cel·la. L’altre (R.M.S. –primícia) no havia matat sa mare, però era de la mateixa ideologia. I l’altre que havia matat sa mare (E.R.S. –exclusiva de relació; en el segon cognom fins coincidia amb l’anterior i amb el president dels espanyols, nova revelació) sols tenia un ídol, Hitler. Gent que renega de la seva pàtria mare, ja està tot dit. Ens podran llançar tota la seva fel, però nosaltres (a part de conèixer la nostra mare …i estimar-la, com estimem la nostra pàtria) som feliços, ells no, ell, a més a més, són uns pobres amargats …l’única diferència amb els nazis que esmentava és que alguns no sabrien ni com matar sa mare. Ni, segurament, com suïcidar-se ni, llastimosament, tenir el que cal.\nNo entrem en el seu joc. Ja hem demostrat de tot el que som capaços; el 14 d’octubre, per exemple, a la T1, després de més de 20 trets per part dels Mossos, hi hagué catalans que s’hi enfrontaren amb un extintor com a única arma. Després diran que els catalans sols fem performances. Però ni ens ha d’importar què diguin o facin ells sinó anar a la nostra i, sobretot, evitar la violència. Cap fred. Ells tenen la policia però, a sobre, la desobediència civil –diuen tots els experts– s’ha demostrat molt més efectiva. Tan desesperats estan que ja investiguen presumptes terroristes per muntar accions pacífiques. Amb l’agreujant de ‘tumultuàries’ si hi participen molts catalans. Que no poden votar ni els seus representats, escollits democràticament, debatre al Parlament, allò que no els agradi. I en diuen justícia, o constitució (no goso posar-la amb majúscula, evidentment). Però no exploteu, no s’ho val, el resultat final compensa qualsevol patiment.\nI cal paciència per aguantar les seves grolleres mentides. Que si no som majoria (més del 90% a favor del sí en un referèndum sense validesa però que ha dut un munt de gent innocent a la presó) …sí, no tots van votar l’1-O, jo, entre ells. Segrestat. Però hi ha fal·làcies més hipòcrites i brutals. n’escullo 3.\n1ª., com diu ara el seu ministre d’Interior, el G-Marlaska, amb una clarividència pròpia del seu càrrec (com un antecessor, que no era ‘Grande’ sinó ‘Mayor’ i de qui es feia befa perquè realment semblava tenir més gran l’orella que el cervell), diu textualment que la policia «té el monopoli de la violència». I un bé negre!\nNi tan sols l’ús de la força. Si som atacats amb perill per a la nostra vida, ja sigui per un fatxa, un policia (independentment que sigui un fatxa) o una persona normal, tenim tot el dret (i la llei ens el reconeix) de defensar-nos. Això sí, tot usant mitjans proporcionals, però això també val per a qualsevol policia o persona, no poden disparar trets contra manifestants desarmats. Per no parlar de disparar bales de goma (a sobre, prohibides al nostre país) directament contra la gent, ni foams per sobre la cintura ni, evidentment, cops de porra al cap …en teoria tenen uns protocols. El que hem viscut, senzillament, són molts casos d’intent d’homicidi. I ja he dit que no m’esplaiaria més en el meu cas. Això també, els polítics espanyols diuen que els policies defensen els catalans, sí, atonyinant catalans pacífics que sols es manifesten i sense la menor provocació. Com àvies a qui han trencat algun os. «No atacamos a abuelas» deia el Nieto, de qui ja he parlat en aquestes pàgines. Sí, amb potes rosses! Si ni tan sols som part d’Espanya, o són espanyols els perpinyanesos?\n2ª., passem d’homicidi frustrat a assassinat consumat. Perquè no hi ha hagut morts a Catalunya pel procés, oi? Doncs ja n’hi hagut, els de l’atemptat frustrat del CNI que va acabar amb els morts del 17-A a Barcelona i posterior liquidació dels terroristes a Cambrils i el Penedès per part dels Mossos i no afegeixo els que no naixeran de resultes dels crims comesos per la policia aquests dies, atès que a algun manifestant li hauran d’extirpar algun testicle i no sé com quedarà la cosa.\n3ª., que com dirien els americans, «last, but not least». Tot (abans, fins i tot es podia parlar ‘de tot’ ‘sense violència’), però sempre dins la legalitat i la constitució. Però si el regne espanyol, en signar la seva constitució, va assumir tots els principis de drets universals, com el dret d’autodeterminació dels pobles (i em seria igual que no sortís explícitament en cap Constitució d’un país democràtic, tampoc no es parla del dret a respirar)… I quan els Drets Humans parlen, la constitució calla.\nFins aquí hem arribat. Precisament, els americans tenien molt millor armament, però els vietnamites tenien les tàctiques –guerra de guerrilles–, la intel·ligència –una xarxa d’amagatalls per on ells passaven però els soldats americans, més alts, no– i, com a principal arma, la voluntat, la constància, ser al seu país i la persistència –guerra de desgast–. Nosaltres som i hem de demostrar-ho, més intel·ligents. Cerquem les tàctiques i tinguem clar que no hem de defallir, persistim, no ho podran resistir.\nFins a la victòria final! Guanyarem!!*!!\nJa fa temps que vaig predir que el procés és irreversible (tot i que no tant de la previsió d’un atemptat frustrat a Barcelona per part dels serveis secrets espanyols, “mande?”).\nCapítol 11. Entrem en una tardor calenta. I a alguns no ens ve d’aquí\nPublicat el 23 de setembre de 2019 per Joan Carles Mestres\nVaig limitar-me durant l’estiu (en queden unes hores a l’hora d’escriure aquestes línies) a un lliurament mensual al blog. Vaig limitar-me i em limitaré ara també ateses els especials circumstàncies que concorren al nostre país. És a dir, fins a passat mitjans del mes que ve, tot seguint els darrers costums, no tornaré a distraure –en la pitjor accepció del mot– ningú en el benentès que tenim molts fronts oberts i massa injustícies vingudes i per venir com per no centrar-nos en la lluita per la nostra independència.\nBen cert és que aquest ha estat, sempre, el primer motiu d’escriure el blog (com també ho va ser quan era segrestat a la presó i explicava la història que m’hi dugué), però davant la difusió de les infames sentències dels presos polítics, els 9 reconeguts a casa nostra més els d’Altsasu i molts altres que hi podríem afegir, així com les accions que comportaran, no pretenc explicar anècdotes de presons, …i molt menys ara que espero tothom entendrà que encara que fins aquí no ho hagi dit explícitament, jo sóc un pres polític, atès que de no haver estat català i, conseqüentment, independentista, mai no hauria entrat a la presó.\nDes del primer moment vaig voler aclarir (i vaig haver de respondre algunes recriminacions quan no hi hagut mai cap mena de comparació en aquest sentit) que la definició res tenia a veure amb la situació dels nostres representants injustament i salvatge empresonats. Tanmateix, tot i que m’he hagut de traslladar perquè alguns d’aquests jutges delinqüents i criminals em sentenciaren a no poder viure a casa meva a Barcelona durant 8 anys més un cop alliberat del segrest perpetrat per aquests vils (i molts cops, ignorants i sapastres) esbirros reials de togues i punyetes, mai m’he definit com a exiliat, Déu me’n guard!, perquè fer-ho localment no té res a veure amb els exilis de debò.\nIndependentment que el meu cas és molt particular. I també me’n sento molt orgullós, però això no eximeix els autèntics malfactors que, d’aleshores ençà, faci esment del canvi de mentalitat que m’han provocat, i no m’estigui de dir, del tot racionalment, que no visceral, que els desitjo una prompta mort a tots els que se n’han fet mereixedors i com més dolorosa, millor. Sempre havia estat molt pacífic, tolerant i dialogant, mai no m’havia mullat a favor de la pena de mort, però la meva història m’ha dut a dir, per primer cop i els que facin falta, que hi estic molt a favor en el cas d’aquests jutges que ens condemnen i sentencien, tot sabent que som innocents, pel fet de ser catalans.\nCom ja té nassos que m’expulsessin de Twitter (que, com deia, mai no els ho agrairia prou, perquè puc entrar-hi perfectament tot adoptant una sèrie de mesures però m’ha permès passar-ne olímpicament i guanyar molt més temps per a mi) per dir als arrenca-llaços que si el que volien era descontaminar s’haurien de suïcidar i, conseqüentment, per incitació al suïcidi. Com si jo hagués de dir res, com molt bé vaig afegir durant l’impàs de la publicació a l’expulsió, ja se suïciden sols i posava com a exemple el cas dels 2 interns que vaig conèixer a Brians que es suïcidaren.\nUn, en particular, a més a més de ser molt espanyol, havia matat la seva mare, la qual cosa, afegida a algun altre cas en què es donaven els 2 condicionants, em serví per afegir que, de retruc, alguns havien matat la seva pròpia mare, argument coherent amb fer-lo servir amb tots aquells renegats que reneguen, i valgui la redundància, de la seva terra. Perquè qui renega de la seva terra és molt capaç de matar la seva mare.\nArgument recurrent que, com deia, em servia per als arrenca-llaços (encara que vés a saber qui era tota aquella xusma i de quines clavegueres havia sortit), els interns esmentats, el Rivera i el Borrell. Però, deixant de banda disquisicions semàntiques més pròpies de xarxes com Twitter, em feren fora per dir (únicament, de forma rigorosa) que els que contaminaven eren els arrenca-llaços. Si d’aquí infereixen que són els que reneguen de la seva terra, maten a la seva pròpia mare i després se suïciden …doncs feina que m’estalvien.\nMes tornant a la prosaica exposició dels fets, he afegit, com ja ho havia fet a Twitter, quan se’m digué si havia pensat bé el que deia en relació als jutges, que sí que rectificava, atès que el desig de l’aplicació de la pena de mort era també extensible a funcionaris de presons. Això sí, sense especificar-ne el nombre ni percentatges, que mai no em va preocupar i potser estaria a prop de les paraules d’en Jordi Turull quan va agrair el tracte a «la majoria de funcionaris de presons».\nNo sé si subscriuria la frase, però és que no m’importa gens, i com explicaré segurament en el proper lliurament, el motiu (més egoista que l’altruista anterior, més per a mi que per al país, ho reconec) que em decidí definitivament a escriure sobre les anècdotes viscudes aquells 9 anys, era per capgirar la visió profusament estesa que tots els que hem estat a la presó som delinqüents, pobres i incultes. I violents, clar!\nAixò sí, una mare pot matar una filla que serà considerat un accident. I pocs anys després, mata un fill (com hem vist en el cas de l’Ana Julia Quezada). N’haurà d’estar agraït el pare de la primera. Els jutges van fer molt bé la seva feina, de no haver estat lliure i haver tornat a matar una criatura, mai la mort de la petita assassinada no hagués estat considerada majorment, diferent d’un accident. Ara tampoc oficialment, perquè els jutges ja van deixar clar en el judici de la segona mort infantil que no s’havia ni d’esmentar el cas de la nena morta a mans de la mateixa mare (madrastra, però no ens distraguem). Així funcionen …i encantats. A veure si no val més la vida i memòria d’una pobra nena a qui aquests delinqüents van voler trepitjar que la d’aquests salvatges còmplices d’assassins!\nI ara estem vivint noves ràtzies per preparar el terreny davant la sentència al procés.\n— Jonathan Martínez (@jonathanmartinz) September 23, 2019\nTot conflueix en aquest blog. L’intent de tenir un primer contacte amb les dues periodistes catalanes especialitzades en temes de presons amb qui vaig contactar (per Facebook, correu postal o electrònic) per la meva intenció d’explicar que el fet de ser pres no significa ser tot l’esmentat (ara, el meu afany reivindicatiu ha quedat força apaivagat per l’existència sabuda de presos polítics) directament va fracassar perquè ni tan sols van contestar. Clar!, per alguna raó devies ser a la presó (evidentment, no ho he negat mai, …mai no renegaré dels meus orígens), com per alguna raó hi tenim caps d’associacions civils, algun que altre diputat, fins i tot Consellers i algun polític a punt de ser investit MHP de la Generalitat.\nImpressionant, si no fos per tenir els veïns que tenim. I no és que m’impressionés, però sí que la impressió que vaig tenir d’una de les dues, quan vaig assistir a la presentació del seu llibre que va venir a fer on visc ara poc després de ser alliberat del segrest, va ser que l’únic que l’importava era parlar del seu llibres. De fet, havia anat diverses vegades a Brians a parlar amb un intern que, confluències del blog, havia matat la seva dona i el fill, perdó, el fill havia mort accidentalment i mai millor dit perquè fou un ‘accident’ de cotxe que s’estimbà per un barranc (el pare, que n’era el conductor, miraculosament en va sortir il·lès). Impressionant.\nEls jutges el van deixar sortir als pocs anys. Això sí, a Catalunya, en penes de més de 5 anys no surts de permís si no has complert la meitat de la condemna. Ho dic perquè un tal ‘empalmao’ ha sortit a Espanya abans de complir la quarta part. Contràriament a allò que diu el reglament penitenciari …però per què estan els jutges, si no? I ves, poc després van desaparèixer misteriosament la seva nova dona i el germà d’aquesta.\nLa història no és motiu d’aquest blog, però sí que és curiós que amb totes les vingudes de la periodista a Brians sols parlés amb l’altre intern. Serà que la meva història no era tan sucosa. Doncs llàstima i devien ser poques les visites, perquè en relació a la història que explica en el llibre (pel que vaig deduir durant tota la presentació) patina força. Ja dic que no és motiu d’aquest blog (les històries que explicaria també són de primera mà, però d’altres temes, d’aquest sols em quedaria amb l’encert habitual de l’estament judicial. Encert o dictamen, que potser no van tant de canto com pot semblar o com la periodista especialista), però sí que és curiós que quan vam començar a xerrar després de la presentació, arran d’uns punts ‘foscos’ que li vaig exposar, per veure si en treia una mica de llum (tard, val a dir, perquè feia la presentació d’un llibre ja escrit, tanmateix) em féu una encertada observació. «És que això ho dius perquè no has estat a la presó i no saps què és estar tantes hores tancat i sense saber què fer».\nAquí sí que hi va haver una impressió. La que s’endugué quan li vaig dir qui era i com havia intentat contactar amb ella (encara que jo ni sabia què estava escrivint ni que venia sovint ni les seves intencions ni, si es vol, el perquè de tot plegat). I, per a tota resposta, mig s’embarbussà per dir-me que s’alegrava molt que ja fos fora i que em desitjava molta sort. L’alegria no calia i no perquè rimi, sinó perquè no venia d’aquí i, com se sol dir, fets, no paraules.\nI per si no queda clar que sempre havia estat molt pacífic, tolerant i dialogant abans dels 9 anys imposats per delinqüents, cal recordar la pel·lícula del procés pel qual vaig ser condemnat per jutges criminals. Una primera topada amb el veí feixista en què m’amenaçà de mort. Una segona, després que em vinguessin a amoïnar els Mossos d’Esquadra per una falsa denúncia seva, quan me’l vaig trobar a l’escala. Aquí li vaig anar a preguntar que per què m’havia denunciat i abans d’acabar jo la pregunta, el fatxenda ja estava instant el seu gos, mescla de mastí i pastor alemany, a atacar-me, «¡Kaichi, ataca!, ¡Kaichi, ataca!».\nDesprés he sabut que el gos no es deia així, però tampoc estava jo per preguntar-li el nom exacte. I ja no es diu de cap manera perquè el veí feixista va decidir sacrificar-lo després d’aquest episodi, amb posterior «¡Vamos abajo que te parto la cara si tienes huevos!» i les pertinents denúncies. Una per cada banda, ell, aquell mateix dia a la policia i jo, posteriorment a un jutjat. Lògicament, en el judici, tot i tenir-ho tot a favor, els testimonis, les proves i les seves contradiccions flagrants i barroeres, el colpista, perdó, el culpable, era jo i la víctima, com no!, el pobre feixista perdonavides.\nD’anècdotes i històries al voltant del tema i personatges n’havia escrit a cabassos, per no allargar-me, diré que fins el jutge m’havia d’afavorir. Per…?, doncs perquè tenia molt bona relació personal amb el meu advocat. Aquest, tant coll avall ho tenia que havíem guanyat («per golejada», segons ell) que estava desesperat quan sabé la sentència que declarava el milhomes innocent amb tots els pronunciaments favorables i …ja posats, passava el jutge dels testimonis que havia demanat que haguessin pogut haver i que haguessin desistit de presentar-s al judici (demanat per quedar bé, s’entén) en el convenciment que no n’hi hauria, però quan li vaig donar jo les dades d’un d’ells, va ser el propi jutge, pretesament interessat a recollir tota la informació possible i saber la veritat, qui desistí d’entrevistar-lo. I doncs per què?, doncs perquè segons digué, «era un simple judici de faltes». Clar que aleshores per què preguntes? Més clar, l’aigua.\nAixí que, per aclarir al meu advocat que no era perquè el jutge li volgués fer veure que ser amics no l’afavoriria, i parafrasejant una coneguda frase, li vaig dir que «abans una Espanya ‘desamistada’ que trencada».\nPer anar entenent el meu corol·lari que a molts jutges se’ls hauria d’aplicar la màxima pena (i així ens entendrem). També ho explico per a aquella molta gent de bona fe que m’ha mostrat els seus bons sentiments quan no hi ha res a lamentar, que la situació és la que és i m’és igual si el percentatge de presos polítics o injustament condemnats som un 2, un 5 o un 60%. Jo parlo per mi i, a més a més, la majoria de gent amb qui he parlat del tema (que és a ells a qui fa recança parlar-ne), en la seva ignorància, o creuen, els que no et coneixen de res, que ets un pobre arreplegat, ignorant i desgraciat, o que va ser un rampell o se’t van creuar els cables.\nNi una cosa ni una altra, vull dir que ni rampell ni creuament de cables (de les idees de qui no en sap res ja ni les esmento, per què perdre el temps?). Si això són els jutges, què no havia de passar entre alguns morts de gana, feixistes i intel·lectualment subdesenvolupats, de funcionaris si fins això passava amb la infermera en cap de l’hospital de Terrassa! Aquí vaig ser-hi 15 dies ingressat per unes costelles trencades i el dia que me n’anava, quan m’acomiadava de l’esmentada infermera, vam tenir la següent (quasi literal al cent per cent) conversa:\nJo: A mi no m’ho pregunti, pregunti-li als jutges que em condemnaren. Al cap i a la fi, ser a la presó pot ser un honor, fixi’s, el propi Jordi Pujol, President de la Generalitat, hi havia estat.\nElla: Sí, però ell va ser per una qüestió política.\nJo: I per què es pensa que hi sóc jo?\nSense paraules. Que la pobra dona es va quedar sense saber què dir, vull dir.\nPerquè per parlar cal estar informat. I potser no seria convenient fiar-se de les fonts de l’altre costat. Així, un magatzem pirotècnic es pot mostrar com un zulo català per fabricar explosius.\nDels funcionaris de presons en podria explicar de tots colors. Per resumir-ho, diré que, lacais (segurament del tot ignorants dels fets –en la seva línia) dels seus amos espanyols, els feien la feina bruta i assolien fites pròpies de conversos i esclaus que ni els propis senyors havien aconseguit. Sempre havia dit, entre aquestes fites, que els jutges espanyols, malgrat les seves sentències no m’havien impedit votar (en el meu desconeixement penal no sabia que impedir-me participar en els sufragis passius no m’impedia votar i es referia a què no em podia presentar en cap llista …i té dallonces que m’ho impedeixi un jutge espanyol! Tanmateix, he de dir que a la presó, molta gent no vota per la por de desobeir una sentència. Clar que primer t’han d’haver aplicat aquesta pena, cosa que no passaria a segons qui, clar!). Fita que sí assoliren els desgraciats dels serveis penitenciaris amagant-me la instància en què demanava votar. Fou a les municipals del 2009.\nI, com de costum, la cirereta la posà un jutge, en aquest cas, el de vigilància penitenciària, que em digué que la prova que no havia presentat la instància era que molts interns havien votat. Es pot ser més ruc i inútil? Si precisament molts d’aquests havien votat perquè jo els havia fet palesa la possibilitat de fer-ho i els terminis. Bé, jutge espanyol, què se’n pot esperar?\nAixò sí, quan envià una carta pública de comiat perquè es jubilava i desitjava que les seves actuacions haguessin servit per reinserir-nos a la societat (ell, que em va rebutjar les 4 demandes que li vaig enviar), no vaig tenir cap recança a respondre-li llançant-li tota la cavalleria. «De què m’he de reinserir jo?, què he de fer, no parlar en català i només fer-ho en espanyol a casa meva?». Deixem-ho aquí, però continuava.\nPer bé que no era el jutge que em tocava, però la funcionària de torn, la més baixeta (molt per sota d’allò que consideraríem ‘normalitat’) de tot el cos de funcionariat (tan baixeta que entenia que no hi hauria un mínim d’estatura per treballar en allò que treballava) dels Serveis Penitenciaris es va negar a donar-me aquesta informació, «¿no pretenderá que le de la referencia de un juez para que nos denuncie?». Argument molt propi del seu cos (i no em refereixo a la mida. Encara que tindria sentit. Altres, bo és reconèixer-ho, van ser molt correctes i alguna, fins i tot, de bona persona que era, em sabé greu que fos funcionària de presons. Les coses com són).\nPer cert, no el sé o no recordo el nom (com els noms de la majoria de funcionaris) ni em preocupa perquè potser sí que no es mereixerien ni viure, però seria com parlar de com m’afecta una formiga sota les sabates. I aquí sí que lamento que, malgrat les diverses vegades que he sentit dir a algun intern que, en sortir, es carregaria aquest o aquell funcionari, les amenaces no passin de ser meres expressions de ràbia continguda i exemples de poca paraula. Per desbravar-se, potser no amb aquesta mera intenció inicialment, però poc més. Jo entenc que si algú profereix una amenaça, com qui fa una promesa, és per complir-la. Una persona ha de tenir paraula. Jo no he amenaçat mai ningú –a diferència d’altres–, no sóc d’aquesta mena, ara, tampoc els culparia pas si fessin res.\nEl que sí aconseguirien i que no havien aconseguit els espanyols fou, per exemple, que arribés a voler anar-me’n del Principat. Sí, perquè davant les injustícies a què m’estava sotmetent un cap de mòdul, vaig pensar a demanar el trasllat al País Valencià. Mai abans no m’ho havia plantejat, això sí, el meu advocat em va traure ràpidament aquesta idea del cap. I l’advocada que s’encarregava dels temes penitenciaris, va fer que l’esmentat cap s’hagués de retractar i volgués justificar, bé, la qüestió és que el cap de mòdul va passar pel sedàs i va acotar el cap.\nI un darrer exemple per obrir els ulls encara que no m’afavorí la vista, precisament, fou que unes cares ulleres que havien sobreviscut dignament l’escomesa de qui m’havia amenaçat de mort (sí, la sempre pobra víctima d’un maleït terrorista català que sols gosava parlar amb la llengua dels seus pares), van arribar totalment destrossades gràcies a les accions dels funcionaris de presons. I qui diu ulleres, diu llibre d’escacs acabat de comprar, nou de trinca i que em va arribar trencat perquè havien arrencat la funda que duia el CD.\nEntenc, de totes formes, que un llibre d’escacs els produeixi urticària. «Mort a la intel·ligència!» i altres proclames similars els hi escaurien d’allò més. Desgràcies que feien els que diria en Forrest Gump, que anirien de maltractar els interns sense avisar-los que comunicaven a pallassades com fotre un fort cop a la porta de ferro de la cel·la i entrar dient que qui s’estava barallant. Tots érem al llit menys un pobre nano que era recolzat a la porta. Sí, la víctima era el feixista i els delinqüents, nosaltres.\nPerquè els jutges són gairebé, tampoc no cal exagerar, infal·libles. Darrer incís videogràfic. Per no allargar-me, perquè de casos ja en vaig explicar a cabassos en un anterior blog, em limitaré a un que tothom coneix. Inicialment els jutges no consideraren ni agressió sexual sinó ‘abús’ sexual. Amb una pena irrisòria. Per la pressió mediàtica o el que fos, van haver de canviar. Dues idees: una, mateix cas, dues sentències, no eren quasi infal·lible? I dues, es podia considerar solament agressió sexual? A imaginar què pot passar i passa en els casos ‘anònims’.\nPerquè aquí rau el punt clau del cinisme dels jutges que justifica aquest i tots els blogs. Les declaracions i les intencions. Sempre diran: «els errors són habituals» –capítols sencers dedicava a aquest frase a l’anterior blog–, «no hi ha motivacions polítiques», «mira els cas de La Manada». No, l’únic autèntic punt de mira és Catalunya. Un paio pot disposar de tot un arsenal d’armes llargues per matar el president del govern espanyol i no se l’acusa de terrorisme. Nois catalans tenen una bombona de càmping-gas o un pot d’acetona i sí se’ls hi acusa. Però no hem de caure en el seu parany, desitgen, clamen perquè hi hagi violència.\nTornem on érem (al relat de les reflexions; si hem de tornar a la presó, estaré encantat, però m’hi hauran de dur). Jo he estat a la presó anònimament per ser català. Si molta gent es pensa que per ser a la presó ja som uns delinqüents, pobres i incultes, què no han de pensar (bé, si pensessin) 4 funcionaris? I hi afegiria arreplegats, doncs ves per on, alguns d’aquests morts de gana potser no en passaven tanta perquè el meu pare va vendre part de les nostres terres a Sant Esteve de Sesrovires a l’amo de Can Brians i ara hi podien treballar.\nLa qual cosa, val a dir, em feia sentir feliç, amb el sentiment de ser a una terra que és pròpia, que és nostra. Indubtablement, molt millor que si m’haguessin dut a La Roca, que és on m’havien dit que em durien i desitjava jo per poder tenir un ordinador el més aviat possible. Com de costum, quan et volien sancionar, en lloc de fastiguejar-te la vida solien facilitar-te-la (coi!, si quan havies de pagar un expedient sancionador, t’havies d’estar 5 dies a la cel·la i així podies aprofitar millor el temps!).\nI no per penjar-me cap medalla, però vaig anar aprenent amb el temps. A Brians, un dia, sent a la cua per entrar al menjador, vaig comentar de forma que em sentissin els funcionaris que ens deien quan entrar-hi, que els funcionaris haurien de limitar-se a fer la seva feina, que si sabessin per què hi érem alguns, potser haurien de demanar-nos perdó o besar el terra que trepitjàvem (i ja havia explicat que part d’aquest havia estat propietat del meu pare …i encara ara hi tenim terrenys per allà a la vora). I tan a gust que vaig dinar!\nAixò sí, no els desitjo més que la mort, la vida de molts d’ells no val de lluny la d’un gos. Ni que fos mescla de mastí i pastor alemany. Per cert, sacrificat per a major claredat.\nAra bé, sé discriminar, els funcionaris seran uns morts de gana en tots el sentits, però els jutges són un altre cas. Igual desig, però aquests són els que maneguen els lacais. Suposo que s’entén que digui sense recança que seria un favor per a la Humanitat que tots aquests elements desapareguessin del planeta però uns tenen poder i els altres …els altres són el que són. Els primers, a mi em posaren 8 anys per un delicte de lesions que va de 0 a 5 anys, en un cas flagrant de defensa pròpia, 2 atenuants molt qualificats i amb diversos antecedents que haurien d’haver acabat amb el feixista a la presó. 8 anys pujats a 9 (màxim per la sentència) a Madrid.\nLa raó de sobrepassar els 5? Un article fet exprés. Atès que la laxitud del Codi Penal pot anar-los en contra en algun cas, es crea un article amb calaix de sastre en darrer cas per si convé castigar fortament el delinqüent violent. Vaja!, com el cas de prohibir ser a llistes electorals o treballar de funcionari (com si m’afectés), per a aquells casos en què no sigui d’aplicació l’article 26, que deia La Trinca, s’aplica el 155. Ergo, contra els catalans, tot s’hi val.\nI en què va consistir aquest article en el seu darrer supòsit, quan no siguin d’aplicació tots els altres supòsits. Que s’hagi provocat en la víctima una «greu malaltia psiquiàtrica o somàtica». Això darrer ja diu prou; bé, tampoc seria el cas, en el meu cas m’imputaren una greu afectació psiquiàtrica. Algú ben pensat creurà que cal el justificant d’un forense, que ja n’hi ha que són psiquiatres. I hi hagué l’informe de 2 psiquiatres forenses. I justament foren de les poques persones equànimes amb què em vaig trobar durant tot el procés. Els 2 eren catalans, però es van limitar a fer la seva feina, objectivament.\nAleshores …? Doncs aleshores van dir que no hi havia una relació causa-efecte entre els fets i l’estat psiquiàtric de l’altra part. I doncs …? Doncs que què li han d’explicar als jutges!, que potser són jutges ells per decidir quina ha de ser la condemna! Per l’amor de Déu! Vaja!, en poques paraules, que els jutges es passaren l’informe dels forenses pel forro. I no fou l’únic cas. Per exemple, la prolongació de la meva presó preventiva a quasi 4 anys malgrat que l’informe forense no avalava el motiu (clar que si no t’agraden les meves raons en tinc d’altres) del jutge instructor. Que no dic instruït. Prou exemples he posat ja en en relació als jutges, com per dir quan vaig obrir els meus comptes a Facebook o Twitter, que «no sabran ni escriure però poden decidir on puc viure».\nTant se val. Sempre hi ha una segona part, que sol ser la més interessant. Ja em vaig despatxar a gust quan la va palmar el jutge instructor d’una sèrie de casos de la sala 13, un tal Martínez Suñer (si no recordo malament, perquè no perdré ni un segon buscant-lo a Google, però Suñer, sí, com el parent aquell de Franco), obsessionat abans de morir d’enfonsar els catalans, l’independentisme. No vaig poder-me alegrar a les xarxes del decés del de la Maza (em va enganxar a Brians), però amb l’altre (no pas el cunyat de Franco), em vaig quedar a gust. Sense escrúpols ni miraments.\nAlgú a Twitter (evidentment, després de respondre-li va quedar blocat) em va dir que estava malalt parlant d’aquella forma d’un mort. Home!, si el mort encara hagués estat un gos ho entendria. Però a mi m’han de dir que tingui consideració amb elements com el traspassat esmentat? Per cert, ja li vaig respondre que molt més malalt estava ell (el mort, però extrapolable al receptor), tant, que ja estava criant malves.\nSí, jo vaig voler dialogar amb el veí feixista i així va acabar ser dialogant. 3240 dies segrestat però amb una immensa felicitat. I, a més a més, atès que em van detenir que eren més de les 11 de la nit, amb rigor, ni vaig arribar a aquesta xifra.\nNogensmenys, per no entrar en les mil i una anècdotes (sols amb una cada 3 dies en tindria més de 1000 i algun dia potser n’hi hauria més de 3) en el moment que estem vivint, deixo el tema amb un record exprés als presos a qui sentenciaran aviat, amb el desig que la resposta múltiple i ferma dels catalans sigui aquella que menys desitgin els espanyols, siguin o no jutges o funcionaris. I ni molt menys vull que se m’interpreti indirectament com a exemple, al revés, no hem d’entrar en lluites cos a cos o violentes, és el que desitgen (cullera!, si fins van deixar les armes a la vista en cotxes de la GC a ple carrer en l’autèntic cop d’estat perpetrat el 20 de setembre a la Conselleria d’Economia amb totes les maquiavèl·liques intencions que els hi són pròpies). Aquí no podríem ni adduir defensa pròpia. I pel que hauria de servir…\nAvui m’he passat. D’extensió.\nEsperem a veure, doncs, com respiren. Tanmateix, és clar que el moment calent que estem vivint em fa ajornar indefinidament la narració de les memòries que s’avindrien al títol del blog. Podria esplaiar-me encara més, però deixem passar més d’un mes i aleshores ho faré (em comprometo, no prometo res més, però cal estar compromès, no tinc per què amagar res ni, molt menys, era culpable de res. 9 anys que m’han omplert de satisfacció. Dit queda el que he dit i no em preocupa qui em llegeixi, a qui m’adreço ja sap que això queda escrit i en algun cas, amb acús de rebut inclòs. Com si me’n volguessin posar 9 més. Si més no, no em vindrà de nou), així que com trigaré a esplaiar-me …un cop més, em permeto concloure amb un vídeo extens (quasi 10’, més de 9). Però dels que m’agraden com a conclusió (perquè cal arribar al final, que és on és la solució), dient les coses pel seu nom, o sigui, positivament, novament. No ens doblegaran.\nPer cert, les cel·les de la Model no eren ni remotament com la que surt al vídeo i que ara podeu estar veient just a sobre, aquesta sembla més aviat d’atrezzo, a alguns voler quedar bé és el que els mou.\nI respecte al vídeo, una explicació. La del vídeo, llarga però didàctica, per la diferenciació. Diferenciació entre els que lluiten i els covards. Tot i que hi discrepo en part. M’explico. Hem passat per diversos avatars, passes que havíem de fer i fases que havíem de passar. Perquè guanyarem la guerra, però …quines batalles hem perdut?


Caminant i navegant rumb al Llac Inle | un món de mons\n← Descobrint Birmània\nBagan: de pagoda a pagoda, de Sol a Sol →\nCaminant i navegant rumb al Llac Inle\nPublicat el Octubre 30, 2014 per unmondemons\nArribem a Kalaw des de Hpa-An a les 3 de la matinada i anem directes a l’hostal que ens havien recomanat. A aquella hora i portant-ne 18 de viatge, qualsevol cosa et sembla un palau. A Kalaw no hi ha massa cosa a fer, és un poble rural molt petit que des de fa pocs anys comencen a transitar la gent que, com nosaltres, vol arribar al Llac Inle caminant tres dies entre les muntanyes del centre de Birmània. Això ha fet créixer el nombre d’hostals i, sobretot, de llocs on s’organitzen les excursions. Nosaltres contractem un guia a l’hostal mateix amb una parella de Polònia i dues noies canadenques. Ens recuperem del pesat dia d’autocar tot passejant pel poble i pel mercat i ens fem les motxilles per començar a caminar l’endemà mateix.\nKalaw es troba considerablement més alt que el llac Inle, cosa que fa que els tres dies de caminada siguin, majoritàriament, de baixada. Caminem uns 18, 22 i 16 kilòmetres per dia, o sigui que, deixant de banda alguna butllofa causada per una xiruca poc portada, se’ns fa un trajecte força suau.\nEl primer dia caminem cinc horetes d’un trajecte bastant irregular. És quan fem la zona més muntanyosa i és quan l’altura en la que ens trobem ens regala les millors vistes dels camps d’arròs. Entre la verdor de les muntanyes, aquí i allà brillen en blanc i daurat les moltes pagodes que es troben en tot el país. Avancem poc a poc amb la companyia de bous i vaques que ens miren amb l’única pretensió de menjar més herba i banyar-se en el fang. De tant en tant, com apareguts del no res, nanos de 8 i 10 anys, arrosseguen les bèsties mirant-nos de reüll amb curiositat i vergonya. A mitja tarda, sobre un turonet i entre les fulles d’un bosc de bambú s’hi deixen veure unes teulades de llauna i uralita. És on ens quedarem a dormir, un poble petit d’unes 25 cabanes de teca i bambú repartides al voltant d’un sol carrer principal amb algunes bifurcacions.\nDesprés d’acomodar-nos en una espècie de cobert amb matalassos a terra sortim a recórrer el poble i no podem evitar sentir-nos una mica extraterrestres. Estranys intrusos en un món que no és el nostre, amb unes pintes rares, fent fotos contínuament a qualsevol racó, a totes les estampes que pels pocs habitants del poble són d’allò més normals. Però les càlides mirades de la gent no ens fan sentir tant intrusos com realment som i, tot i que no ens assalten tant com a Hpa-An, on molta gent se’ns emportava fotografiats de record als seus mòbils, tothom intercanvia algun mingalaba amb nosaltres. De cop, precedits per crits i riures, apareixen un gall i un núvol de pols. Darrera, un grup de canalla, bruts i mocosos, deixen en pau al gall, ja que ens han vist a nosaltres i els semblem més curiosos que la bèstia. Amb els petits no ens cal cap paraula, de seguida ens agafen per les mans i amb quatre gestos ens fan participar en els seus jocs.\nLa canalla entretinguts amb nosaltres, els més grans del poble veient passar la tarda amb calma prenent la fresca al carrer, noies joves vigilant els més petits o acabant de fer les feines del dia i a tots els nois, els trobem a uns 100 metres del poble on han improvisat una pista de chinlone, l’esport nacional de Birmània. Aquest consta d’una pilota de canya (anomenada chinlone, com el joc mateix) que els jugadors es van passant amb els peus i el cap. Normalment es fa un cercle d’unes 6 a 10 persones que es xuten la bola entre elles sense que aquesta toqui a terra. No es tracta d’un esport competitiu encara que en algunes ocasions, com aquí, es jugui amb dos equips i en un camp com el de voleibol.\nLes dones del poble, com la majoria de les que hem trobat treballant els camps, porten uns grans mocadors al cap, sempre de colors vius i brillants que destaquen amb força sobre les túniques negres que vesteixen i la seva pell morena. Això indica que pertanyen a l’ètnia Shen. A Birmània s’han contat (tot i la brutal destrucció de pobles birmans a mans dels britanics durant la colonització) fins a 135 ètnies diferents, que es reparteixen entre els 14 estats i divisions que formen el país. Del total de la població, un 68% pertanyen a l’ètnia Bamar (o Birmana), i son els qui controlen totes les institucions del país. Evidentment, també controlen l’exèrcit, que té el govern a les seves mans. La majoria de conflictes del país tenen a veure amb la necessitat de preservar la identitat i cultura pròpies de les ètnies minoritàries, i de la voluntat de la majoritària de subjugar-les. No és que els birmans no tinguin en compte les demandes de les minories, sinó que des del 1962, aquestes, han estat víctimes de massacres, violacions, desplaçaments forçats i tot tipus d’abusos. En algunes parts del país (molt lluny d’on deixen entrar turistes) es parla, fins i tot, de neteja ètnica.\nAquest conflicte ha fet que les ètnies minoritàries responguessin amb més de trenta guerrilles que van portar al país a una guerra civil, i a milers de persones a haver-se de refugiar a altres països. Moltes persones treballen arreu del món amb desplaçats de Birmània, com per exemple l’ONG Colabora Birmània, que hem pogut conèixer de prop.\nQuan anem a sopar ens sorprèn que el guia estigui molt més simpàtic i xerraire que durant tot el dia, durant el qual gairebé tant sols ha respòs amb monosíl·labs a les nostres preguntes. Ara fa bromes, ens mira més directament a la cara, i es mostra pròxim i sociable. De seguida ens adonem que porta un pet impressionant, però el preferim així que tant poca-sang com estava durant el dia. Entrebancant-se amb les paraules ens diu que tres dies abans i tres dies desprès de la lluna plena d’octubre, hi ha algun tipus de festa – ens costa endevinar quina- al monestir del poble. Com que fa tres dies de tal lluna, estem de sort. Podrem endevinar de quina festa ens parla. Quan és fosc anem al monestir seguint tota la gent del poble per una pronunciada pendent. Allà, una quinzena de joves preparen els instruments que amenitzaran la nit, una dotzena de campanes i gongs, un parell de plats i un djembé allargat d’un parell de metres (no els deixem en pau fins que no ens els deixen tocar). Mentrestant els més grans, davant les mirades embaladides dels petits futurs monjos budistes, intenten fer volar una khom loi, o llanterna voladora, un globus de paper d’arròs que, amb un petit foc de cera a dins, s’eleva a mode de globus aerostàtic. Com un bidó lluminós, els budistes creuen que s’emporta els problemes i preocupacions cap a la llunyania a la vegada que porten bona sort i prosperitat.\nVan arribant, nou processons diferents, de nou pobles de la zona que fan trobada per resar en aquest monestir. En cada una d’aquestes processons, les noies al davant, amb la característica indumentària shen, callades i fosques, espelmes en mà, obren camí com cuques de llum de colors. Al darrera, els nois, desfent la cua entre crits i xiscles en el que en un principi sembla un evident estat etílic, però de seguida endevinem que és més tradició que una altra cosa. Entre els exagerats crits d’ells i el tènue silenci d’elles, s’hi intueix un abisme que va més enllà de les costums de la seva ètnia i que il·lustra el masclisme que tenyeix les relacions entre nois i noies al país.\nEl segon dia de trekking comença molt suau, amb una boira espessa que durant els primers quilòmetres ens resguarda de la calor sufocant i li dona certa màgia als paisatges que combinen les interminables terrasses de plantacions arrosseres amb els majestuosos boscos de bambú. De tant en tant, entre la boira, les banyes dels búfals dibuixen mitges llunes grans i fosques. Qui sembla que no ho passa massa bé és el nostre guia, que arrossega una ressaca que el fa suar abans d’hora i li tenyeix els ulls de roig. Si ahir no canviava ni una paraula amb nosaltres, avui ni ens mira. Avançant el dia, a propòsit de la boira, es deixen veure les muntanyes que ens rodegen i les planes més llunyanes, fins que arribem al monestir on passem la segona nit del trekking. Allà, grups de petits monjos recorden amb els seus jocs que son més nens que budistes i ens preguntem si és just que amb tant poca edat, se’ls predefineixi tant la vida. La tarda se’ns passa passejant els voltants del convent mentre el nostre guia supera la ressaca amb una botella de ron sec birmà. Pocs minuts després no calla, torna a ser simpàtic, al final, cansí, embafador.\nTant diferents al taronja viu de Tailàndia, les túniques dels monjos birmans, són d’un color bordeus que, amb la tonalitat semblant amb la que pinten els temples i la morenor de la seva pell brillant, fan que sembli que tot el que ens envolta hagi estat regat per una pluja de pols de safrà. Fins i tot les pedres, el fang, o la llum del sol, rogenca tot el dia, com d’un crepuscle permanent, semblen haver-se posat d’acord per reproduir totes les tonalitats d’una mateixa paleta oxidada.\nLa mateixa paleta de color és la que predomina en el nostre últim dia de caminada i mentre ens atansem al Llac Inle, que es va deixant veure en l’horitzó, brillant com un immens diamant, tot sembla tenyit de roig, de morat o bordeus. Les persones que ens trobem pel camí, els bous i les vaques que passegen o l’aigua dels rius, semblen sortir directament de terra, com animades escultures de fang. Tant sols el verd dels ficus i el blau del cel s’atreveixen a donar un toc diferent a tanta monocromía.\nL’entorn canvia radicalment quan arribem al nostre destí. Les muntanyes han quedat al nostre darrere i al davant tant sols hi tenim una esplanada majoritàriament ocupada per l’aigua. El color de la terra és més clar. I el llac ens retorna com un mirall el blau del cel. Però el canvi més xocant no es troba en el paisatge. Per primer cop des de que som a Birmània ens adonem que som en un lloc molt visitat –i pervertit- pel turisme. El centre del país, sobretot les ciutats de Bagan i Mandalay, juntament amb Rangún, conformen un circuit turístic que s’escampa cada cop més arribant, també, al Llac Inle i a altres pobles com Hsipaw. Es multipliquen els mercats de souvenirs, els restaurants amb menjar western, i els grups d’europeus i estatunidencs fent soroll per tot arreu.\nPerò si hem estat tres dies caminant per arribar al llac ha sigut, a banda de descobrir els paratges del camí, per veure una forma de vida i de treball única al món. El llac, d’uns 500 quilòmetres quadrats, en pocs llocs té més de 2 metres de fondària el que, junt amb les seves aigües tranquil·les, fa que emmiralli el cel i tot el que s’hi atansa amb una màgia espectacular creant uns reflexes únics (i això que de reflexes n’hem vist uns quants, nosaltres). Els Intha (fills del llac) son els habitants de més de 200 poblets que viuen a les ribes del llac o al damunt del mateix, on van arribar escapant de diferents lluites interètniques trobant la pau en un entorn aquàtic. En un primer moment això ens recorda als Uros del llac Titikaka de Perú, on la gent també s’hi va instal·lar buscant que els deixessin viure tranquils.\nEls Intha, no tant sols han creat una forma de viure sobre l’aigua única al món, sinó també de pescar. Dues de les arts de pesca més utilitzades al llac no es poden trobar en cap lloc més del planeta. D’una banda utilitzen unes característiques estructures còniques que els pescadors posen i treuen contínuament a l’aigua per atrapar els peixos en desplegar la xarxa interna. D’altra banda, per grups, espanten els peixos donant cops a l’aigua amb immensos pals de fusta des de la punta de les barques, mentre un d’ells, deixa anar i recull xarxes a l’aigua. El més peculiar és que mentre aquest utilitza ambdues mans per manejar la xarxa, ha d’utilitzar el rem amb un dels peus, aguantant-se a la barca tant sols amb l’altre en un fràgil i impressionant exercici d’equilibri sobre les aigües del llac.\nPescadors espantant el peix\nTípic art de pesca Intha\nDesenes de canals enllacen les cases, els diferents pobles, els mercats flotants i, fins i tot els jardins flotants, i és que recollint i amuntegant diferents algues, han aconseguit plantar tomateres sense que aquestes necessitin terra, creant autèntics horts flotants al llac. Entre aquests els fills del llac s’hi mouen amb barca, però, com vam comprovar quan la nostra canoa es va enganxar entre dos rengs de tomateres i vam haver de baixar a empènyer, poden aguantar tranquil·lament el pes d’una persona.\nRemant entre tomateres\nLa millor manera de conèixer el llac és navegar-lo llogant una barca que t’hi passegi. Caminant pel costat del canal és fàcil quadrar un preu que ens va bé a nosaltres i al barquer i emparaular-ho per l’endemà. A nosaltres ens costa poc al·lucinar amb les diferents arts de pesca, els horts de tomateres o les canoes que passen entre les cases per recollir els nens que van a l’escola. Però veiem els pobles flotants passant més ràpid del que ens agradaria i ens estranya la pressa que té el barquer. Hem de passar el dia sencer amb ell i només portem dos hores… ens fa baixar en una casa i de seguida entenem la pressa. És un petit taller de plata on ens ensenyen el procés de construcció de diferents joies mentre ens fan passar de seguida cap a la botiga, tres vegades més gran que el taller. En poca estona i després de diferents parades sabem com es fa la plata, el tabac, i unes teles caríssimes, el fil de les quals es treu de la tija de la flor de lotus.\nFarts de gift shops li diem al guia que res d’això, que nosaltres lo que volem és veure el llac, passejar sense presses, veure els pescadors, i que es deixi de portar-nos a més llocs per turistes, que no és el que ens agrada. Abans, però, ens pregunta si volem anar a veure les long neck woman i ara si que ens hi neguem rotundament. És el circ freack del segle XXI. No hi ha l’home elefant però hi ha la dona girafa, malvivint de la particularitat de formar part d’una ètnia amb el característic collar que les condemna a una vida de mals d’esquena i de cap, queda d’allò més pintoresca als ulls de tot turista, per això han de continuar vivint amb les anelles que els allarguen el coll i els hi escurcen la vida. A banda de que no ens sembla bé el fet de convertir en circ la diferència cultural ni en paradetes de fira les vides humanes, no volem participar en l’exposició de persones.\nAquests dies hem començat a conèixer la diversitat étnica i riquesa cultural de Birmània, i no podem sinó desitjar que el país continui obrint-se a nosaltres com fins ara.\nAquesta entrada s'ha publicat en Birmània i etiquetada amb Birmània, Blog viatges català, Intha, Kalaw, Llac Inle, pobles flotants. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\n6 respostes a Caminant i navegant rumb al Llac Inle\nOctubre 30, 2014 a les 20:54\nTinc un amic que diu que no cal viatjar per descobrir món, que no hi estic d’acord, però amb tu l’estic descobrint. petons.\nNovembre 14, 2014 a les 08:11\nOctubre 30, 2014 a les 21:53\nGràcies per compartir aquesta fantàstica experiència! En cada post us supereu! Seguiu així, en volem més!!!\nRetroenllaç: Amb el thanaka cap a l’escola | un món de mons\nNovembre 26, 2014 a les 07:48\nQuins records! Quina enyorança! Birmània, els seus paisatges i, sobretot, la seva gent!!! 😉 Vaig un pèl retrassat en les lectures però així puc allargar el plaer de llegir-les 😉 Petons gupos!\nNovembre 27, 2014 a les 13:13\nJoanet!realment quina passada de país!nosaltres el vam descobrir gràcies a la vostra recomanació! seguiu llegint-nos i aneu pensant on veniu a veure’ns!!


espises | Espises' Blog\nPosted by: espises on: 17/07/2009\nIn: 3rd ESO | 4th ESO | BATX\nEn aquesta unitat didàctica es fa servir la gravació de veu dels propis alumnes convertides en fitxers d’àudio mp3.\nUtilitzem Chirbit, una aplicació de la web 2.0 que permet compartir arxius d’àudio prèviament gravats amb el micròfon de l’ordinador o webcam. Es pot gravar directament o pujar un àudio pre-gravat (guardat prèviament al ordinador).\nÉs una mena de twitter on és el so el que protagonitza la història, amb possibilitat fins i tot d’escriure text i deixar que una veu artificial ho transformi en àudio.\nEs dona l’opció d’escollir llegir i gravar entre:\nUna noticia actual.\nUna poesia o relat curt.\nEls alumnes preparen una lectura de l’opció escollida (pot ser en parelles també) amb les següents consignes:\nLlegir-la un parell de cops.\nBuscar les paraules que no entenguin al diccionari.\nRespondre les activitats del text.\nQuan es sentin preparats poden gravar-la.\nTreballem la competència comunicativa lingüística i audiovisual en llengua anglesa.\nSaber buscar noticies d’interès.\nSer capaç de llegir i gravar una notícia o un relat breu en anglès.\nSer capaç d’escoltar les notícies dels companys.\nA l’aula d’Audiovisuals:\n1.- Anem a la pàgina de chirbit i els hi mostrem què és i com funciona. Obrim un compte a http://chirbit.com, amb el nom d’un alumne per mostrar com es fa.\n2.-Els alumnes han de buscar una lectura d’entre les proposades per gravar-la.\n3.- Cada alumne fa les seves gravacions a l’aula d’informàtica a mesura que estan preparats.\nConnexió a Internet, micròfons i auriculars.\nEls alumnes hauran d’omplir un full d’activitats per saber en quin punt es troben respecte al text original.\nL’audició de les lectures dels alumnes ens serviran per fer una avaluació contínua.\nEs preten que cada alumne vagi creant els seus propis àudios en el seu compte Chirbit i alhora escoltin els dels seus companys. Aportant interacció mitjançant els seus comentaris.\nAqui teniu un exemple d’una alumna de BATX amb les activitats escrites corresponents:\nPosted by: espises on: 16/07/2009\nIn: ESO & BATX\nCrec que l’aplicació de projectes educatius en xarxa amb el suport de tecnologies digitals pot fomentar un major desenvolupament de la societat ja que afavoreix una major implicació de l’alumnat en la comunitat, alhora també pot canviar la seva perspectiva i els centres educatius passen de ser serveis de la comunitat, que en molts casos són més aviat focus de conflictes, per a ser considerats nuclis importants de la societat del coneixement a escala local.\nA més a més, donar als alumnes l’oportunitat d’una participació més profunda en la escola o institut els ajuda a desenvolupar el sentit de la responsabilitat i solvència personal, anima l’autoestima i el lideratge, i sobretot, permet que creixin i floreixin el sentit de la creativitat, iniciativa i empatia.\nPer altra banda considero que desenvolupar aquests projectes seguint les estratègies de col·laboració amb altres centres docents necessita molta coordinació i temps; i en molts casos posa de relleu que la utilització de les noves tecnologies com a eina de creació no són fàcilment aplicables, bé per falta de infraestructura dels centres, desinterès, manca de coneixements informàtics dels docents o de metologia adecuada.\nPer acabar, vull mostrar-vos un video molt significatiu que probablement ja coneixeu i amb el qual sovint m’he sentit tremendament identificada…\nAquest documental anomenat Chicken a la Carte, va ser seleccionat com el millor entre 32.000 videos concursants a Alemanya. Dura sis minuts, però val la pena veure’l sencer.\nÉs un curt molt interessant i recomanable per tots el cicles de l’ESO i BATX per fer debats.\nEtiquetes: ESO i BATX\nPosted by: espises on: 10/07/2009\nIn: 1st ESO | 2nd ESO\nHe escollit aquesta presentació perquè la trobo senzilla i motivadora alhora, sobretot per estudiants de l’ESO.


5 DE FEBRER I DESCOMPTANT.\nDe tot l’argumentari que n’utilitzen els espanyols per fer-nos por i per dir-nos que NO a tot, ni ha un especialment vomitiu; “Com que som espanyols, toca decidir a tots els espanyols”. D’una tacada ens liquiden com a poble. Senzillament els catalans no existim. De fet som pur folklore en vies d’extinció. Ben mirat, tenen raó, ho diu la seva constitució que legalment, i de moment, és la nostra.\nFins no fa pas gaire els nostres líders politics, només parlaven del dret a decidir. Votar per decidir si volem continuar o no amb Espanya. Ara, i com la bona nova del independentisme, hem fet un pas més. Ara ja tothom anomena i pel seu nom, el que vol dir tenir dret a decidir. Autodeterminació, sense subterfugis i amb tota la força i dret, que pot tenir qualsevol poble per decidir llur voluntat política i social.\nQuan un poble no disposa dels seus recursos. Quan un poble veu perseguida la seva llengua. Quan un poble no te dret a decidir com ha de ser la seva nació, ras i curt vol dir que és una colònia.\nAutodeterminar-se, és el que fan tots els pobles sotmesos, en major o menor grau. Autodeterminar-se és el pas previ per ser lliures de lligams forans.\nAutodeterminar-nos, té encara una accepció més important; “deixar de formar part d’una nació imposada, per definitivament adquirir un nou estatus nacional”.\nAutodeterminar-nos, i convertir Catalunya en un Estat independent, voldrà dir que deixem de ser espanyols. Ara ho som per imperatiu legal i de conquesta.\nUn referendum, una consulta o unes eleccions, són pas previ per autodeterminar-nos, cert, però de la mateixa forma que hem recollit i recollim signatures per tot, podríem recollir signatures on quedes clar que ens volem autodeterminar per deixar de ser espanyols.\nPotser si deixem ben clar que en cap cas volem ser espanyols, finalment no tindran més remei que admetre que la nostra voluntat és deixar de ser el que sempre se’ns ha imposat a la força.\nDe fet si una gran quantitat de catalans signen per confirmar que volen autodeterminar-se per deixar de ser espanyols, a banda d’altres consideracions politiques i de gestió, quedarà clar que aquest argument dels espanyols quedarà tocat, i tots els no per molt legals que siguin, no seran res més que imposicions a un poble colonitzat.\nHavíem si algun partit d’aquets que diuen que volen la independència de Catalunya endeguen la campanya que demostri que volem “deixar de ser espanyols”, encara que “legalment” o continuarem sent fins que siguem lliures.


El coronavirus de la desinformació - Demòcrates Andorra\nL’expansió de malalties que poden ser mortals i la inseguretat que genera el fet que no hi hagi una cura eficaç són elements que desemboquen en alarma social. Això ha passat amb el coronavirus (o Covid-19 tal com indica l’OMS). Som davant una situació greu que no podem menysprear. Però, a la vegada, no l’hauríem d’engrandir afegint condicionants de dubtosa veracitat.\nLes morts pel coronavirus augmenten, però les paraules també. La malaltia ha tornat a posar en evidència el greu problema de l’accés a la informació, o millor dit, de la desinformació. Ens han arribat, via WhatsApp, xarxes socials, etc., notícies falses, les conegudes com fake news. Sense anar més lluny, també de suposats casos a Andorra.\nLa malaltia ha tornat a posar en evidència el greu problema de l’accés a la informació, o millor dit, de la desinformació\nÉs difícil controlar la difusió de notícies que contribueixen a incrementar la histèria i l’alarma. Hauríem de treballar per revisar millor tot el que circula per internet –sempre respectant la llibertat d’informació- i, a la vegada, fomentar els canals que puguin acreditar una veracitat 100% contrastada del que publiquen.\nSi es faciliten els canals fidedignes, mitjans contrastats i administracions, també combatrem l’estigmatització que s’està generant vers les persones d’origen asiàtic. Per una por no fonamentada que ens contagiïn el coronavirus. El director general de l’OMS, Tedros Adhanom Ghebreyesus, va declarar que anava a la guerra contra rumors i desinformacions i va recomanar als països que fessin el mateix. L’organisme treballa amb Google per garantir que els resultats sobre el coronavirus no estiguin tergiversats.\nL’OMS treballa amb Google per garantir que els resultats sobre el coronavirus no estiguin tergiversats.\nEn aquest punt, la Xina hauria de ser més transparent. Tinc un amic que ha estat allà les darreres setmanes i, fins que no ha tornat a Europa, no ha rebut els meus missatges de WhatsApp i a les xarxes preguntant-li com estava. La Xina limita la comunicació amb la resta del món.\nDe fet, el secretisme del govern xinès ha retardat les accions necessàries per combatre el virus. N’és un exemple el silenci que se li va donar a Li Wenliang, doctor de 34 anys que va alertar les autoritats per primera vegada del perill del coronavirus. El van arribar a detenir. Va morir el passat dijous 6 de febrer a causa del coronavirus. I això no és una fake news.


SIDA STUDI | Acord Ciutada per una Barcelona Inclusiva | El web de la ciutat de Barcelona\nAdreça C/ del Carme 16 Principal\nCorreu electrònic sidastudi@sidastudi.org\nAdreça web www.sidastudi.org\nDescripció SIDA STUDI som una associación sense ànim de lucre declarada d’utilitat pública, amb un funcionament organitzatiu horitzontal que col·labora amb la transformació social des del respecte a l’individu i als Drets Sexuals i Reproductius, i des d’una perspectiva de gènere.\nCENTRE DE DOCUMENTACIÓ I RECURSOS PEDAGÒGICS (CDRP): Recollida i tractament de la documentació produïda al voltant del VIH/sida i Salut Sexual per part d'administracions, associacions i editorials de l’àmbit espanyol i internacional per poder oferir-la en forma de serveis i productes elaborats als/a les usuaris/es.\nProgrames o projectes a destacar Els principals serveis que SIDA STUDI ofereix a la societat són els següents:\nBiblioteca sobre VIH/sida i Salut Sexual: Resposta a demandes d’informació, préstec de DVD, CD, llibres, revistes, jocs educatius, guies didàctiques i altres recursos pedagògics, obtenció de documents d’altres biblioteques, enviament de documents en el cas que no es puguin passar a recollir i disponibilitat dels espais del centre per consulta, treball i visionat.\nBiblioteca online: Accés des de la pàgina web al catàleg, des d’on es poden obtenir arxius disponibles online, visualitzar-ne les imatges, fer comentaris, demanar informació i sol·licitar qualsevol document. Així mateix, també es pot visitar un exhaustiu directori de pàgines web sobre VIH i una col·lecció de revistes digitals ordenades per temàtica.\nAccions educatives: Intervencions educatives per a la promoció d’una sexualitat saludable i capacitació en la gestió dels riscos relacionats (embarassos no desitjats, ITS, VIH) adaptades a col·lectius específics: joves dins i fora de l’àmbit educatiu, persones amb discapacitat, i els seus pares i mares.\nFormació de formadors: Cursos de formació per a professionals o futurs professionals de l’àmbit de l’educació i de la salut que treballin tant amb joves com en l’àmbit de les discapacitats psíquiques, que volen incorporar en la seva activitat coneixements didàctics sobre sexualitat i VIH/sida.\nAtenció de consultes: Atenció anònima i personalitzada de consultes sobre el VIH/sida i la seva prevenció, de manera presencial, per telèfon i correu electrònic, per part de professionals degudament formats.\nAccés al preservatiu: Distribució gratuïta de preservatius i postals informatives a entitats i persones que ho sol·liciten, així com a joves que assisteixen a espais d’oci (festes majors, concerts, etc).\nAssessorament personalitzat: Capacitació individualitzada de professionals i estudiants per tal que puguin organitzar activitats de prevenció o realitzar treballs de recerca i acadèmics sobre el VIH/sida.\nQuiosc: Espai obert al públic per la recollida de material menor de caràcter divulgatiu, com fulletons, tríptics, revistes, adhesius, postals, punts de llibre o preservatius, entre d’altres, per a la prevenció del VIH/sida i altres ITS.\nVIH sobre rodes: Exposició itinerant de cartells i altres materials de campanyes sobre VIH/sida d’àmbit nacional i internacional. Es pot triar entre més de 1.600 exemplars de cartells i prendre’ls en préstec per ser exposats en espais de tot tipus (escoles, punts d’informació juvenil, centres cívics, etc).\nGegants encantats: Maqueta pedagògica amb penis de colors, disponible en préstec, que permeten treballar de forma divertida i participativa les habilitat tècniques de la col·locació del preservatiu masculí.\nDifusió: Des de SIDA STUDI utilitzem diferents canals de difusió (Xarxes Socials, Notes de Premsa i Butlletins Electrònics) per donar a conèixer els nostres serveis, tant els referits al Centre de Documentació com aquells relacionats amb les Accions Educatives i de Sensibilització en sexualitat.\nAixí mateix, també creiem fermament en el Dret a la Informació i, per tant, difonem tots aquells documents i recursos (propis i d’altres entitats/administracions) que promoguin i defensin els Drets Sexuals i Reproductius. Per propis entenem: butlletins de novetats, monogràfics, zones pedagògiques, dinàmiques pedagògiques i el Blog del Kit del Plaer.


El Barcelona Meeting Point constata el repunt del sector immobiliari | betevé\nMés de 34.000 persones han visitat el saló i un 10 % han comprat un immoble\nClara Soteras | diumenge, 22 d'oct. del 2017, a les 19.05\nLa 21a edició del Barcelona Meeting Point ha tancat aquest diumenge amb més de 34.000 visitants, i ha superat en un miler la xifra de l’any passat. Segons l’organització, aquest any s’ha confirmat un repunt del sector immobiliari, ja que un 10 % dels visitants han comprat un immoble o ho faran en els propers dies després d’informar-se al saló.\nSegons el president de Barcelona Meeting Point, Jordi Cornet, l’edició del 2017 s’ha celebrat enmig d’una situació excepcional pel context de conflicte polític entre el Govern espanyol i la Generalitat. Per això s’ha mostrat satisfet amb el nombre de visitants ja que, fins i tot, s’ha registrat un augment de l’activitat comercial respecte a les edicions anteriors.\nDes de l’organització també han destacat que enguany s’han recollit sobretot dubtes relacionats amb l’escassa oferta en el mercat del lloguer, l’habitatge assequible o, altres qüestions de més interès per als professionals, com l’habitatge de les grans concentracions urbanes. A més, enguany s’ha implantat nova tecnologia al saló per tal de captar l’atenció de compradors mil·lennistes.\nEn aquesta edició, el 23 % dels visitants han cercat comprar un habitatge per viure-hi de forma regular i un 7 % estudiaven comprar una segona residència.\n— Fira de Barcelona — lloguer


Amb motiu del Dia Internacional de l’Eliminació de la Violència contra la Dona, Unión de Mutuas se suma a les campanyes i actuacions que es duen a terme des dels diferents àmbits socials, públics i privats, a favor de l’erradicació d’aquesta tara social que enguany ja ha costat la vida de 44 dones, segons dades de la Delegació del Govern per a la Violència de Gènere.\nLa mútua s’adhereix a la lluita contra la violència de gènere difonent la campanya “Hi ha Eixida”, promoguda pel Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat que, sota el lema No permetes la violència de gènere, envia un missatge d’esperança a les dones víctimes de la violència i fa una crida a la societat perquè no es quede parada i denuncie la violència de gènere, ja que és responsabilitat de tots y de totes.\nUnión de Mutuas és una entitat socialment responsable que manté un ferm compromís amb la dignitat, la confiança, l’excel·lència i la transparència, valors que formen part del seu Codi Ètic. Actualment la mútua està executant el seu IV Pla d’Igualtat per al període 2017-2019, que suposa la continuació, el desenvolupament i la consolidació de les polítiques d’igualtat implantades a l’entitat.\nEl 2016, va rebre el distintiu “Igualdad en la Empresa” otorgat pel Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat en reconeixement de la destacada i rellevant política d’igualtat de tractament i d’oportunitats que porta a terme la mútua amb els treballadors i les treballadores.


MEMS: CREIXEMENT SOSTENIBLE: UNA INCONGRUÈNCIA ( PART 2 )\nIdees que volen nèixer, crèixer, reproduir-se i, quan toqui.... morir\nCREIXEMENT SOSTENIBLE: UNA INCONGRUÈNCIA ( PART 2 )\nBé, després d'uns dies de feina avui m'he decidit a fer un càlcul més proper per a la població del meu país. Farem uns numerets a veure si surt un resultat raonable.\n1.- Catalunya té uns 32.000 Km quadrats, això vol dir unes 3.200.000 Ha.\n2.- D'aquests 32.000 Km treurem la meitat per poc habitables i per conservar també un espai per les altres espècies. Sóc molt optimista pensant que podríem ocupar la meitat de tot l'espai disponible a Catalunya però és que el nostre país realment disposa de molts espais colonitzables i com es tracta de calcular el màxim de població...\n3.- Si considerem les 0'41 Ha com una xifra correcta de l'espai per habitant que requereix un model sostenible.\nTatxan! ara tenim que Catalunya pot suportar una quantitat aproximada de 4.000.000 de persones.\nSi som quasibé el doble, com és que no ens morim?. Està clar, estem consumint recursos que no són nostres.\nPodríem dir que, si realment el nostre petit pais volgués ser sostenible, no hauria de passar dels 4.000.000 d'habitants. I si som realment 7 milions hauríem d'anar pensant en mesures de control de la natalitat. Es clar que el problema és mundial i que una reducció de la població a Catalunya no ajudaria gaire a la resolució global del problema però vull fer notar que és absurd que encara es facin propostes d'incentivació de la natalitat, ajuts a les famílies nombroses...\nSi estem convençuts de que el problema energètic no té, de moment, solució i això ens arrossegarà a una contracció de l'economia de llarga durada haurem de fer els deures i mirar de adaptar la nostra societat a les noves "regles" de supervivència.\nUn altre dia pensarem sobre com s'enfoca el problema de la natalitat a nivell mundial i el famós tema de la piràmide de població i el suport de les pensions.\nPublicat per Pere Franc a 10:20\nEtiquetes de comentaris: demografia\nQuè són els mems?\nUn mem és un concepte creat per R. Dawkins. És una informació cultural que es replica i transmet: una cançó, una expressió, un conte, una moda o la idea de Déu ho són. Dawkins proposa que es comporten com els gens dins un entorn evolutiu.\nCREIXEMENT SOSTENIBLE: UNA INCONGRUÈNCIA ( PART 2...\nNascut a un poble petit , il·lús i sintètic. La meva formació en Ciències Físiques em va a ensenyar el poder de les argumentacions "ELEGANTS" com a eina per explicar el món. (Diem que un argument és elegant quan és senzill i permet explicar una gran quantitat de fenòmens).\nSubscriu-te a MEMS


L'exposició d'Illustraciencia 7 arriba al Jardí Botànic de València - Associació Catalana de Comunicació Científica\nby ACCC\t| Posted on 25 Juny, 2020 25 Juny, 2020\nAquest estiu el Jardí Botànic torna a acollir una mostra que ja comença a ser habitual en les seves sales, Illustraciencia 7, l’exposició itinerant amb 40 il·lustracions científiques i de naturalesa seleccionades en la setena edició del Premi Internacional d’Il·lustració Científica i de Natura. Triades per un jurat professional d’entre les més de 400 propostes presentades, cadascuna d’elles ens mostra una espècie botànica o animal, o un element geològic, representats amb diferents tècniques, com el grafit, l’aquarel·la o el dibuix digital, amb un bell acabat estètic, atenent sempre al rigor científic que caracteritza la disciplina de la il·lustració científica.\n“L’objectiu d’Illustraciencia és visibilitzar i posar en valor la feina dels il·lustradors científics, així com apropar el coneixement científic a la societat a través de l’art”, explica el fundador i coordinador de la iniciativa, Miquel Baidal. A la sala del Botànic podrem gaudir d’aquestes meravelloses il·lustracions que van més enllà d’una simple manifestació artística, ja que són una eina bàsica per a l’avanç i la divulgació de la ciència.\nEntre les obres que trobarem al Jardí estan les premiades Passeriformes de Santiago de Xile, d’Elvis Antonio Salazar Jorquera, i Threadfin morphology, de Paulo Presti, premis d’il·lustració naturalista i científica, respectivament. També han hagut tres mencions especials a les obres El netejador de cavalls, de Camilo Enrique Maldonado Marin (que a més ha obtingut el premi del públic, una categoria, igual que la itinerància de l’exposició, per difondre el coneixement científic més enllà dels cercles especialitzats), La rana cristal de Yaku Luis Alonso Diatchenko i Botella colonitzada per organismes marins de Juan Francisco Rodríguez García.\nPasseriformes de Santiago de Xile, d’Elvis Antonio Salazar Jorquera, premis d’il·lustració naturalista Illustraciencia 7\nPel que fa a les il·lustracions amb valor botànic, trobarem un preciós Tragopogon pratensis, de Sabrina Luoni, escollit com a imatge principal de la mostra a València, una planta anemócora, que vol dir que dispersa les seves llavors per l’aire. I el preciós paisatge Jurásico de Puebla d’Aldo Domínguez de la Torre, una representació hipotètica d’una vall durant el Juràssic, recopilant tota la informació proporcionada pel registre fòssil que fa a la flora que existia a la regió: falgueres, Bennetitales, Equisetales i coníferes .\nTambé una dissecció d’un Caqui d’Amaia Torres Piñeiro, per distingir, en un tall transversal, les vuit cavitats ovàriques on es formen les llavors, i el Castaño de Índias, de Svetlana Lanse, per admirar en detall el fruit recobert d’espines. Podrem observar el Cicle de vida de la molsa endèmica, d’Andrea Ugarte, i la germinació de les llavors de l’Algarrobo, de Juan José Ramos Canals. Finalment, en la il·lustració Detalls de bosc tropical, d’Ana Isabel Beltran Olmos, escollida per al vinil que ens rep a l’entrada de l’exposició, una preciosa Bromelia està acompanyada d’algunes espècies animals que trobaríem en un bosc tropical plujós a la selva de Costa Rica.\nThreadfin morphology, de Paulo Presti, premis d’il·lustració científica d’Illustraciencia 7\nIllustraciencia és un projecte coordinat pel MNCN-CSIC i l’Associació Catalana de Comunicació Científica (ACCC) que compta amb la col·laboració de la Fundació Espanyola per la Ciència i la Tecnologia (FECYT) – Ministeri de Ciència i Innovació i Fundació “La Caixa” . Des de fa més de deu anys, aquesta iniciativa ha convocat il·lustradors científics de tot el món en el seu Premi Internacional d’Il·lustració Científica i Naturalista, acumulant milers de propostes, creant una comunitat de professionals i aficionats a aquesta disciplina i organitzant una gran varietat d’activitats per a tot tipus de públics on ciència i art s’uneixen per transmetre coneixement a la societat.


La lesió d'Alcàcer s'allarga - Blanquinegres.com | Blanquinegres.com\nAlex Chardí , 18 febrer, 2015\nLa lesió d’Alcàcer s’allarga\nEl Valencia CF s’ha entrenat este dimecres en sessió de matí a la Ciutat Esportiva de Paterna. El conjunt de Nuno seguix preparant el partit del dissabte davant el Còrdova.\nLa notícia és que André Gomes torna a exercitar-se amb l’equip després del fort cop que va sofrir en el seu turmell en l’entrenament d’ahir. Per sort, l’acció es va quedar en esglai i està a plena disposició de Nuno de cara a l’important partit a l’Arcàngel.\nPer altra banda, Paco Alcàcer continua sense recuperar-se de la seua lesió, que este cap de setmana complirà dues setmanes. El que està clar és que serà baixa contra el Còrdova i podria ser dubte per al pròxim partit, contra la Real Societat en Mestalla el diumenge 1 de Març.\nL’evolució no està siguent la esperada i, encara que el jugador vol estar com més aviat millor, des del club i el cos tècnic es preferix no arriscar i, d’esta manera, el cas d’Alcàcer està pendent d’evolució i pot estar altres 2 setmanes més de baixa.


Turisme dóna suport a la primera edició de la Ruta de Tapes del Mar 'Sabors Grau' de Castelló - Diari Millars, informació local en valencià.\nTurisme dóna suport a la primera edició de la Ruta de Tapes del Mar ‘Sabors Grau’ de Castelló\nL’Ajuntament de Castelló, a través del Patronat Municipal de Turisme, ha posat en marxa la primera edició de la Ruta de Tapes del Mar ‘Sabors Grau de Castelló’. Este esdeveniment gastronòmic es durà a terme des del 24 de maig fins al 10 de juny, i els 15 hostalers participants presentaran a concurs 30 tapes, la majoria d’elles elaborades amb productes de la llotja castellonenca.\nD’esta manera, la Ruta de Tapes arriba al districte marítim després de l’èxit de les darreres edicions celebrades a la ciutat. La regidora de Turisme, Patricia Puerta, ha presentat este projecte fent èmfasi en com “este tipus d’esdeveniments contribueixen a difondre la nostra cultura gastronòmica i promocionar els productes locals”.\nA més a més, la regidora també ha apuntat que “mitjançant un producte tan popular com són les tapes, els impulsors d’esta iniciativa han sabut fer d’este esdeveniment un reclam turístic i un motor de creació d’ocupació”.\nCom en cada edició, un artista local s’ha encarregat de realitzar la imatge de la Ruta de Tapes mitjançant una obra creada especialment per a l’esdeveniment. En esta ocasió, la pintora Agustina Ortega ha creat una obra basada en la seua popular “gallina”, combinant-la amb els elements marins i la llum del Mediterrani.\nPost més nousEL “DIVIDEIX ET IMPERA” DEL PP D’ORPESA – L’opinió d’Araceli de Moya\nPost més vellsUn bou va convulsionar en els carrers de Vila-real


Comprar PDF Exercici núm. 21 a tres veus Grau Elemental Escoles de Música i Conservatoris\nDinsic > Escoles de Música i Conservatoris > Grau Elemental > Exercici núm. 21 a tres veus\nExercici núm. 21 a tres veus\n2-3 veus (peces soltes en pdf) Núm. 254\n2-3 veus 2\ncantata nadalenca nit de vetlla orquestra i cada instrument flauta piano nadal soliloquis Sonatina de Nadal els músics més petits somnis can Carnestoltes abesten 4 Musica musica 2 passeport cançoner abesten El timbaler del Bruc Da Camera 22: Tres danses americanes per a quartet de corda corda Literatura e interpretación de la trompeta acompañamiento de canciones infantiles cançó Quartet de corda núm. 3 partitura Palau insòlit Da Camera 22 abesten 3 abesten 2 tot ho podem expressar


Els museus, monuments i jaciments més espectaculars de Catalunya | Catorze.cat\nFem un recorregut per la riquesa del patrimoni cultural català\nCatorze | 31/10/2019 a les 09:45h\nArxivat a: Biblioteca, propostes, Museu d’Arqueologia de Catalunya\nCatalunya disposa d’un patrimoni cultural molt ric i divers. Arreu del país trobem museus, monuments i jaciments que conserven la nostra memòria com a societat. Alguns d’aquests equipaments patrimonials són de titularitat de la Generalitat de Catalunya: 33 monuments i jaciments arqueològics i 5 museus, adscrits a l’Agència Catalana del Patrimoni Cultural del Departament de Cultura que, juntament amb les rutes culturals que impulsa, conformen un conjunt d’experiències imprescindibles per descobrir la riquesa del patrimoni cultural de Catalunya, un recurs turístic de primer ordre.\nLa xarxa museística catalana s’estén arreu del territori. Està formada per 626 equipaments, entre museus i col·leccions obertes al públic, que recullen, conserven, difonen, investiguen i promouen el patrimoni cultural moble català. Com a entitats de servei públic, preserven la memòria col·lectiva, fan recerca, eduquen, ofereixen experiències que estimulen la curiositat i l’esperit crític, i participen de la vida cultural, educativa, social i científica del país. Entre aquests museus, La Generalitat de Catalunya gestiona diversos museus nacionals i d’altres temàtics que conserven algunes de les peces més extraordinàries del nostre patrimoni cultural.\nEl Museu d’Arqueologia de Catalunya (MAC), com a museu nacional, conserva i exposa la col·lecció arqueològica més important de Catalunya. És una destinació museística i patrimonial imprescindible per conèixer l’arqueologia, la història i l’art antic de l’actual territori català.\nEl MAC integra cinc grans equipaments museístics: la seu central a Barcelona, on es fa una síntesi de la nostra història més antiga, des de la prehistòria fins a l’època visigòtica, i es pot gaudir de les millors peces arqueològiques trobades a Catalunya, ara, a través de noves experiències virtuals com el mapatge del mosaic del Circ.\nLa seu de Girona, ubicada al monestir romànic de Sant Pere de Galligants, explica el passat més antic de les comarques gironines a través de les peces arqueològiques trobades a les excavacions de la zona.\nA l’Empordà, el MAC gestiona la ciutat grecoromana d’Empúries, al municipi de L’Escala, i la ciutat ibèrica d’Ullastret, capital dels indigets. Forma part també del MAC, el conjunt monumental d’Olèrdola, un enclavament estratègic situat al cor del Penedès amb assentaments des de l’edat de bronze fins ben entrat el segle XX.\nA més, el MAC gestiona també el Centre d'Arqueologia Subaquàtica de Catalunya (CASC), amb seu a Girona, els Dipòsits Nacionals d'Arqueologia, ubicats a Cervera, i el Centre de Recerca "Ibèria Graeca", amb seu a Sant Martí d’Empúries.\nFoto: sant Pere de Galligants\nUbicat al Palau Episcopal de la ciutat de Girona, un espai carregat d’història, el Museu d’Art ofereix un ampli recorregut per l’art procedent de les comarques gironines, des del romànic fins a l’actualitat. Conserva la tercera col·lecció d'art romànic i gòtic més important de Catalunya.\nLa visita permet la descoberta d’obres excepcionals, com els retaules del segle XIV i XV, la biga romànica policromada procedent del Monestir de Sant Miquel de Cruïlles, una de les poques conservades a Europa, o també la Verge de Besalú, considerada un dels millors exemples gòtics del seu gènere. Noms com Bernat Martorell i Lluís Borrassà també hi tenen presència.\nEl fons artístic del Museu va, però, més enllà de l’edat mitjana. Està format per 8.500 objectes que engloben des de les colònies gregues fins al segle XX. Precisament aquest últim període té també una presència destacada al museu amb obres de Joaquim Vayreda i Santiago Rusiñol, entre altres. Un passeig artístic que continua a l'antic Hospital de Santa Caterina, on hi ha el quadre més gran pintat mai a Catalunya, “El gran dia de Girona” de Ramon Martí Alsina.\nEl mNACTEC també articula un Sistema Territorial que agrupa 26 museus i col·leccions especialitzats en patrimoni industrial, ciència i tecnologia. Cadascun d’ells ofereix una visió temàtica única i explica la industrialització en una part del territori català, tenint en compte tant els aspectes tècnics com els socials i els culturals.\nL'esplendor de l'antiga Roma encara perviu a Tàrraco, capital de la província més important d'Hispània. El centre de referència per conèixer la vida de l’antiga Tàrraco és el Museu Nacional Arqueològic que ens permet fer un recorregut per la història i cultura d’aquest període. Un conjunt de primer ordre que és Patrimoni Mundial des de l’any 2000 i que apropa al visitant una etapa fonamental de la història europea.\nEl MNAT gestiona a més, la necròpolis paleocristiana de Tarragona, un dels cementiris tardoromans millor coneguts i conservats de l’imperi romà; el teatre romà de Tarragona, construït en època de l’emperador August; la vil·la romana dels Munts, una de les vil·les aristocràtiques més ben conservades de la Hispània romana, i el conjunt monumental de Centcelles, obra mestra de l’art paleocristià en la que es conserva gran part del mosaic que decora la cúpula, un fet excepcional en si mateix.\nFoto: Reial Monestir de Santes Creus\nEls monuments i els jaciments arqueològics són elements imprescindibles d’identitat i de vinculació de la ciutadania amb el seu entorn. Hem fet una tria dels imprescindibles a través de la geografia catalana, des de l’Alt Empordà fins a la Ribera d’Ebre.\nSón els conjunts monumentals de Sant Pere de Rodes, Olèrdola i Centcelles; el Monestir Reial de Santes Creus; el Monestir de Sant Pere de Galligants; la Canònica de Santa Maria de Vilabertran; els castells de Cardona, Claramunt, Escornalbou i Miravet; la Cartoixa d’Escaladei; el Convent de Sant Bartomeu a Bellpuig, les cases-museu de Prat de la Riba, Rafael Casanova i Can Tista i Montguix (estudi-taller de Carles Fontserè); la Fàbrica de Ciment Asland; la Farga Ripoll; la Colònia Sedó i la Torre de la Manresana.\nTambé el conjunt de pintures rupestres del Cogul; els jaciments ibèrics de Castell de Palamós, el Castellet de Banyoles, el Coll del Moro i Molí d’Espígol; els jaciments d’Empúries i Ullastret; la vil·la romana dels Munts; el Museu i Necròpolis Paleocristiana i Teatre romà de Tarragona; la Torre dels Escipions; l’Arc de Berà; el Monestir de Sant Pere de la Portella i el Castell de la Granada.\nHi ha vida (dibuixada) més enllà de Disney\nEsperances per a l'aranès\nXavier Grau, 05/11/2019 a les 14:37\nCrec que no hi han els mils de metres quadrats de la Baetulo romana ( que es poden visitar sota terra), termes romanes, decumanus. Ni els poblats ibers del seu entorn.


La Comissió de Reis de Palafolls valora positivament la cavalcada i fa una crida per rememorar la seva història - Ràdio Palafolls\nInici » La Comissió de Reis de Palafolls valora positivament la cavalcada i fa una crida per rememorar la seva història\nLa Comissió de Reis de Palafolls valora positivament la cavalcada i fa una crida per rememorar la seva història\nMarc Ferri , gener 7, 2019\t / 548 0\nUn any més, Ses Majestats els 3 Reis d’Orient van passar per Palafolls per fer realitat les il·lusions dels més petits del municipi, amb una nit plena de màgia.\nLa cavalcada d’enguany va seguir la programació d’anteriors ocasions, amb el recorregut habitual de cada any pels carrers del centre de Palafolls i acabant enguany a la plaça del Fòrum Palatiolo.\nUn cop acabada l’esdeveniment, des de la Comissió de Reis s’ha fet un balanç positiu del seu desenvolupament, tant de la cavalcada com de l’organització de les cues, i han volgut agrair a totes les persones voluntàries que fan possible la cavalcada, així com també a l’Associació de Pubillatge de Palafolls per haver representat una nova edició del pessebre vivent.\nManel Pérez és un dels responsables de la Comissió de Reis de Palafolls.\nA la vegada, Pérez ha explicat que la Comissió ha iniciat una crida a tots aquells veïns i veïnes de Palafolls que tinguin fotografies, vídeos i material antic sobre la celebració dels Reis al nostre municipi, ja que es vol intentar recuperar el passat històric de l’entitat.\nSes Majestats els 3 d’Orient van arribar enguany a les 6 a de la tarda a Palafolls, i abans d’anar al Fòrum Palatiolo a rebre en persona als infants del municipi, van passat per l’Ajuntament, on van ser rebuts per les autoritats municipals i un pilar dels Castellers de l’Alt Maresme els va fer entrega de la clau màgica que obre totes les claus del poble.


Associació per difondre l'ús de les noves tecnologies entre la ciutadania.\nPlaneta\tTic a la carta\nLa Festa Major de Sant Antoni al mòbil\tPublicat el 16/01/2013\tper xerraires.net\ni no hi ha cap comentari encara.\tJa us podeu descarregar l’aplicació per seguir tots els actes de la Festa Major de Sant Antoni al vostre mòbil Android.\nPer instal·lar-la només heu de seguir el següent enllaç Sant Antoni Vila-seca 2013 o buscar-la al centre d’aplicacions de Google Play.\nSant Antoni Vila-seca 2013\nCodis QR\tPublicat el 10/01/2012\tper xerraires.net\ni no hi ha cap comentari encara.\tBàsicament, els codis QR són una evolució del popular codi de barres. Dissenyats amb dos dimensions permeten emmagatzemar fins a 7089 caràcters numèrics, 4296 caràcters alfanumèrics o 2953 octets.\nPer interpretar la informació d’un codi QR és necessari un dispositiu amb càmara de fotos (Ex: telèfon mòbil) i un programari específic lector de codis QR.\nPer a la Gimcana de la Festa Major de Sant Antoni 2012 recomanem disposar d’un telèfon mòbil amb connexió a Internet i instal·lar-se el programari i-nigma reader.\nI-nigma és un lector disponible per a la majoria de sistemes operatius per a dispositius mòbils (Android Market, Blackberry App World, App Store i WindowsPhone Marketplace) de forma gratuïta.\nUna vegada instal·lat el lector només l’hem d’obrir i i enfocar la càmera del mòbil al codi QR desitjat per a rebre la informació amagada darrera d’ell. Per començar podem fer una prova amb el codi que mostrem en aquesta entrada.\nEn aquesta Gimcana utilitzarem els codis QR per descobrir, de forma sorprenent, amb qui ha anat de viatge el nostre porquet de Sant Antoni.\nXerraires Col·labora a la Gimcana de la Festa Major\tPublicat el 08/01/2012\tper xerraires.net\ni no hi ha cap comentari encara.\tJa és gener, i l’esplai l’Esclop organitza la Gimcana de la Festa Major. Aquest any xerraires.net col·laborarà a la Gimcana donant suport als participants amb la lectura dels codis QR.\nEls participants de la gimcana han de portar un dispositiu mobil amb el programari necessari per llegir codis QR i per connectar-se a Internet.\nEn els propers dies anirem informant de tot el necessari per a la lectura de codis QR.\nROI: Realment obtindré ingressos?\tPublicat el 17/05/2010\tper xerraires.net\ni no hi ha cap comentari encara.\tSi fa uns dies parlavem de les pràctiques dels bons botiguers a Internet avui fem un gir de 180 graus i parem atenció en les grans companyies.\nLes grans corporacions si una cosa tenen bona és la seva preocupació per fer negoci i traduir-ho tot a valors objectivament avaluables: tot té una mesura en guanys, en estalvi o en pèrdues. I aquesta actitud, que portada a l’extrem és deplorable, és imprescindible pel bon funcionament d’una empresa.\nLes grans companyies parlen sovint de ROI , de retorn d’inversió, i quan realitzen una acció comercial els importa més saber les conseqüències directes de la inversió que no pas el propi cost de l’acció comercial.\nAquesta mania mesuradora és empresarialment parlant positiva, i crec que és precisament això el que les microempreses haurien d’aprendre de les grans corporacions. Per això avui enllacem un vídeo molt interessant que parla de retorn d’inversió i xarxes socials, i explica com les grans corporacions han afrontat el repte de quantificar l’esforç de projectar-se a la xarxa, invertir-hi i treure’n benefici.\nVine a la xerrada d’aquest divendres dia 21 i parlem d’empreses grans, petites ROI, xarxes socials i de tot allò que a tu t’interessi, què et sembla?\nQuan la tècnica del bon botiguer s’escampa per la Xarxa.\tPublicat el 13/05/2010\tper xerraires.net\ni hi ha un comentari.\tFotografia de ittybittiesforyou a Flickr\nCom sempre la feina ben feta demana dedicació, constància i consciència, per tant només les empreses que entenguin què està passant a Internet i com s’hi han d’afrontar sabran aprofitar-ne l’oportunitat.\nNo obstant les petites empreses juguen amb avantatge, perquè inesperadament a Internet s’han recuperat certes dinàmiques d’influència i de relació que s’assemblen molt al tipus d’interacció que des de sempre s’ha donat entre el petit empresari i els seus clients: vetlar per la qualitat de la feina, tenir cura dels clients un a un, preocupar-se per conèixer-los, interessar-se per ells, tractar-los de forma especial, saber afrontar les errades, resoldre-les… pràctiques que ens recorden més a la botiga de tota la vida que no pas a la gran multinacional.\nJa fa 11 anys, i això a Internet és una eternitat, es va donar a conèixer el Manifest Cluetrain, un document amb 95 punts que advertia a les empreses dels canvis que s’originarien en la relació empresa-client, gràcies a les dinàmiques d’Internet.\nSi no coneixes el Manifest Cluetrain t’aconsello fermament que te’l llegeixis, és una gran reflexió que cap empresari, per petit que sigui el seu negoci, ha de deixar de fer.\nMolts dels temes que es tracten al Manifest Cluetrain sortiran en la propera xerrada del dia 21, en la qual la Cristina, xerraire cambrilenca, Teo Ramos i a Esteve Graset, de Grasset Serveis Immobiliaris, parlaran de la seva experiència comercial a Internet. Ens agradaria que vinguessis i que t’afegissis a la conversa, t’hi esperem. Recorda: divendres 21 a les 20.15h a la Biblioteca de Vila-seca.\nnovetats wordpressmu xerraires\nTic a la carta\nXarxes amigues\tXerrant per la Xarxa\t\tXerraires.net funciona amb el WordPress.\nEstàs veien el tema Caribou, dissenyat per Spectacu.la i arranjat per Xerraires.


Restaurant Palouet de Segarra: CONSERVA DE ROVELLONS EN VINAGRE\nCONSERVA DE ROVELLONS EN VINAGRE\nMalgrat que aquesta temporada no ha estat gaire bona pel que fa a la collita de bolets, i aquests no han abundat, des del Restaurant Palouet de Segarra, som de l'opinió que mai està de més tenir alguns bolets en conserva, per poder-ne gaudir més endavant quan ja no se'n trobin al mercat.\nConcretament en el cas del rovelló, és un bolet que, a mesura que passen els dies, perd qualitat. A més, segons el meu punt de vista, l'opció de congelar-lo o de fer-ne conserva al bany maria tampoc és massa bona, ja que no acaba de quedar del tot bé.\nAixí que, si després d'una boletada en queda algun de sobrer, podem fer un reaprofitament que, fins i tot, pot millorar les perspectives per les quals estaven destinats els rovellons.\nA continuació, us proposem una recepta de conserva de rovellons en vinagre, que fa que siguin excel·lents. Cal dir, que les mesures d'ingredients que s'hi ha de posar dependrà de la quantitat de rovellons que tinguem, per això no posarem quantitats.\n- Sal (2 cullerades soperes per litre d'aigua)\n- Pebre en gra (15 grans per litre d'aigua)\n- Llorer (2 fulles per litre d'aigua)\n- Vinagre de vi 1/4 part del recipient on guardarem els rovellons\nEn una olla hi posem l'aigua (hem de contar que cobreixi els bolets), la sal, el pebre i el llorer i ho portem a ebullició.\nQuan ja bulli, és tant senzill com tirar els rovellons, que tallaran una mica el bull, i esperar que torni a bullir. Quant això passi ho deixarem fer duran un minut i mig i ja es podran retirar els bolets.\nPer envasar-ho introduïm els bolets en un pot, un cop fet hi afegim 3/4 parts de l'aigua de bullir, amb tots els seus condiments, i 1/4 part del vinagre. Finalment hi afegim un raig d'oli, el qual ajudarà a conservar, i ja es pot tapar.\nDeixarem passar una setmana i ja estaran llestos per menjar. També poden aguantar més dies, l'únic que haurem d'estar al cas de tastar-los prèviament i escórrer una mica en aigua si tenen un excés de gust de vinagre.\nAquesta recepta la podem variar en les quantitats d'aigua i vinagre, posar uns altres condiments o fer un altre tipus de bolets. Això va al gust del consumidor.\nDes de Restaurant Palouet us animem a provar d'elaborar aquesta recepta ja que els rovellons en vinagre poden ser un aperitiu d'èxit per aquestes festes de nadal!! També poden servir de base per tal de cuinar alguna altra recepta. Tenim alguna idea que ja us portarem més endavant en aquí al blog!\nPublicat per Restaurant Palouet de Segarra a 10:32\nEtiquetes de comentaris: bolet, bolets, conserva, cuina, cuinar, cuines, menjar, Palouet, plat, plats, recepta, receptes, rovellons, Segarra, segarrejant, tardor, temporada, vinagre


Entrevistes/Entrevistas. Artículos de Opinión/Articles d’opinió – Martí Boada\nInicio Entrevistes/Entrevistas. Artículos de Opinión/Articles d’opinió\nRecordem els seus origens, les paraules que li va dir Nelson Mandela quan li va lliurar el Premi Global 500 de les Nacions Unides: “No oblideu mai que la gran causa de lluita pel futur de la humanitat, és la lluita pel medi ambient”. (Nelson Mandela). Paraules que li van fer adonar-se que potser només era un naturalista de “flors i violes” i que això anava més seriosament.\nENTREVISTA A “LA NIT DELS IGNORANTS” GENER 2019\nMartí Boada: “Els senglars són una plaga, un flagell de difícil solució” – La nit dels ignorants 3.0 – ccma.cat\nLa població de senglars es dispara. Creix imparable i conflictiva. Es queixen els veïns, la pagesia i els conductors. Cada any hi ha al voltant de 1.200 accidents de trànsit amb mamífers, el 81% dels quals provocats pels senglars. Dins l’espai “No ho entens” sabrem allò que no entenen la directora general d’Ecosistemes Forestals i Gestió del Medi de la Generalitat i alcaldessa d’Alpens …\n“Tenim més informació que abans, però coneixem menys la Natura que ens envolta”\nCom hem de prevenir els incendis forestals? a “Divendres” (23/06/2017)\nEntrevistem a Martí Boada doctor en Ciències Ambientals, autor del llibre “Poematges” EditorialBLUME.\n“40 anys de recerca a l’entorn del medi”, una exposició del naturalista Martí Boada (06/09/2016)\nEntrevista a Dr. Martí Boada sobre la seva exposició “40 anys de recerca a l’entorn del medi” a la Ràdio Granollers.\nEntrevista al Dr. Martí Boada durant l’inauguració de la I Setmana Bosc i Societat a Sant Celoni (veure al minut 20’30”).\nEntrevista al Dr. Martí Boada, expert en Ciències Ambientals: “Hem de capacitar, formar per a ser crítics. L’educació i la comunicació fonamentades en la por no tenen efecte”.\nLa primavera desperta a “Divendres” (I) i (II) (23/03/2015)


Acció llampec de la PAH a Mina d’Aigües aconsegueix un compromís per l’aturada de talls de subministrament\nYou are here: Home / Política / Societat / Acció llampec de la PAH a Mina d’Aigües aconsegueix un compromís per l’aturada de talls de subministrament\nAfectats pels talls de subministrament d’aigua protesten davant les oficines de Mina. Foto: PAH\nDimecres matí unes trenta persones de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca (PAH) de Terrassa van ocupar les oficines de la Mina d’Aigües de la ciutat al carrer del Nord, seu central de la companyia privada que subministra aigua als més de 200.000 habitants mitjançant una concessió pública de l’Ajuntament. En una reunió d’emergència amb la direcció de Mina i l’Ajuntament, l’organització social ha aconseguit un compromís per posar fi als talls de subministrament i un acord per garantir el dret bàsic al consum d’aigua.\nDurant unes quatre hores les ocupants han denunciat els talls indiscriminats de subministrament que, d’acord amb denúncies recollides per l’organització social, estarien patint moltes famílies en situació de vulnerabilitat per manca d’ingressos. Durant l’acció s’han enganxat cartells i distribuït missatges reclamant l’accés a l’aigua com a dret bàsic.\nVàries persones afectades per aquests talls de subministrament han parlat i explicat els seus casos. Finalment, la PAH ha demanat una reunió amb la direcció de Mina i amb l’Ajuntament exigint solucions urgents a la problemàtica.\nLa PAH afirma que “l’actual protocol elaborat per l’Ajuntament i l’empresa subministradora és ineficaç, ja que no evita la majoria de talls d’aigua”. Assegura que fa un mes que es reuneixen amb el Govern municipal per tractar la qüestió, però que no hi ha hagut resultats; “quan parlem de talls i desnonaments el temps juga contra la gent i no és acceptable respondre sempre amb allò d’estar estudiant com fer-ho. Cada dia que passa n’hi ha talls!”, declara. L’acció de protesta ha atret l’atenció i solidaritat de nombroses persones.\nFinalment, aquells que mai no tenen temps han trobat un forat i a les 12:30 hores d’aquest mateix matí es van reunir cinc representants de la PAH amb, d’una banda, el director general, el director comercial i l’assessor legal de Mina; i de l’altre, la regidora de Medi Ambient i Sostenibilitat i el director del servei municipal.\nEl resultat, d’acord amb declaracions de la PAH, ha servit per avançar molt. Ajuntament i Mina, afirma, “han reconegut que el protocol podia i deuria de millorar-se”. L’acord recull els següents punts:\n1-No hi haurà més talls des del moment en el qual sigui sol·licitada la tarifa social d’aigua a les oficines de la mateixa Mina, oficines d’atenció municipal o serveis socials.\n2.Es modificaran les notificacions per impagament de Mina, tot descatant l’existència de la tarifa social de l’aigua i la possibilitat per part de les famílies de demanar una suspensió del tall si existís una situació de vulnerabilitat, tal i com queda recollit al Codi de Consum de Catalunya.\n3.L’Ajuntament garantirà que a totes les oficines municipals hi hagi accés a la informació sobre la tarifa social, especialment en punts clau com els serveis socials i d’habitatge.\n4.A partir d’ara s’avisarà a les famílies que estan ocupant abans de cap tall, ja que fins ara el tall era immediat. A l’avís es demanarà la presència als serveis socials per poder conèixer les situacions d’eventual vulnerabilitat.\n5.S’estudiaran de forma urgent mecanismes de regularització de les famílies que han ocupat habitatges buits propietat de bancs i grans empreses que permeti a Mina i l’Ajuntament subministrar aigua encara que sigui temporalment, fins que s’aconsegueixi el lloguer social.\nOcupació, informació a les oficines de Mina. Foto: PAH