Arina al regne del blanc sobre blanc: de juliol 2009\nPETER PAUL RUBENS (1577-1640) "Leda i el cigne"\nRubens, com artista barroc, té una inherent tendència al desbordament per tal d’aconseguir la bellesa i la perfecció, interès que s’origina en el renaixement. La idea de les energies desbocades on cada personatge existeix en funció dels altres és el motiu generador de moviment. El color és l’element difusor d’aquesta dimensió dinàmica, tons molt vius combinats de tal manera que aconsegueixen donar cohesió i frescor a les seves obres. Bellori no va compartir aquesta satisfacció per l’obra de l’artista, opinava que els pintors flamencs de finals del “cinquecento” ja no seguien els models estilístics del renaixement, tot i haver estudiat a Itàlia optaven per continuar amb el fil del manierisme d’origen “Miquelangelesc”, contra el qual Bellori no perdia ocasió de remetre-hi. En criticava bàsicament “la mancanza del buon disegno” , que per ell es trobava en obres com les de Poussini.“Leda i el cigne” és una escena mitològica, aquesta ha sigut tractada al llarg dels anys per gran varietat d’artistes. Des de l’època clàssica n’hi ha hagut representacions, aquestes han anat variant la seva iconografia en el temps, però Rubens plasma amb la seva Leda un tema iconogràfic iniciat ja en l’antiguitat, deixant de banda les noves visions dels artistes més moderns, com ara Corregio o Da Vinci. “Leda i el cigne” de Rubens és una obra de la joventut de l’artista i com a tal hauríem de suposar que es tracta d’un assaig o de proves que aniran florint al llarg de la seva trajectòria fins arribar al que és l’art plenament “rubensquià” però això podria ser massa simple. Segons Michael Jaffé , la imatge de Leda ha servit de base de moltes de les figures femenines que l’artista va realitzar, especialment durant l’etapa a Màntua. Això ens du a la hipòtesi que aquest quadre no era un més, ans el contrari i possiblement simbolitzà quelcom important pel desenvolupament de l’artista.El mite clàssic és un tema recurrent en el barroc i el renaixement. Durant l’edat mitjana va tenir una importància relativa, tot i que no es va acabar de perdre mai el contacte amb la mitologia. El mite va quedar relegat a un segon terme ja que imperava la visió cristiana per damunt de la pagana. Aquesta actitud va canviar radicalment dins el món renaixentista, amb la famosa resurrecció de la mitologia i religió antigues. Hi va haver així,una recuperació tot i que no es donà cap mena d’avanç teòric sobre la interpretació, les visions imperants continuaren essent l’Evemerisme i l’Alegoria. La mitologia es vivia d’una manera parcial i sense visió crítica, potser que amagués una crisi social interna contra l’excessiu pessimisme que envoltava al cristianisme, donant així èmfasi en altres aspectes en els que la religió no aportava respostes. En cap cas s’ha de considerar com una vivència directe del món clàssic ja que els artistes n’eren el seu màxim exponent, mentre l’espectador en quedava exclòs,i només els humanistes podien concebre en la seva plenitud el significat de les obres. El mite de Leda que ens representa Rubens està englobat dins el cicle dels raptes de Zeus i les fonts son diverses però la més emprada pels artistes i àmpliament coneguda és; “Les metamorfosis” d’Ovidi. El relat ens explica que Zeus en una de les seves aventures amoroses va voler seduir Leda l’esposa del rei Tindareu d’Esparta. El Déu no sabia com accedir a la noia sense ser vist ni refusat, així que es va dedicar a observar quins eren els hàbits de la noia. Va esbrinar que cada matí ella sortia a jugar amb les seves criades al bosc on es banyaven nues en un llac. Zeus va aprofitar l’oportunitat i mentre Leda es banyava se li va aparèixer com a cigne resplendent, ella se li va acostar i en tocar-lo quedà embarassada. Aquella mateixa nit la noia mantingué relacions amb el seu marit i també en quedà embarassada. D’aquestes unions en van néixer quatre nens; dos d’immortals, Hèlena i Pòlux sortits de dos ous, fills del pare dels Déus i dos de mortals, Càstor i Clitemnestra fills del rei d’Esparta. Tindareu va acceptar criar com a seus els fills immortals doncs no podia anar contra la voluntat dels Déus. L’obra de “Leda i el cigne” data de 1601 ca. És un oli sobre taula i té unes mesures de 122 x 82. Aquest quadre simbolitza el moment culminant en que Zeus posseeix a Leda i l’autor ens ho presenta amb la noia estirada recolzada en un petit coixí o sobre les seves robes, amb el braç esquerra caigut a la banda dreta de la composició, tot seguit veiem com la figura de l’esvelta i massissa noia es dibuixa fent una essa, entre les seves cames mig obertes i descobrim la imatge del Déu transformat en cigne, el qual allarga el seu bec per a poder besar la noia. La postura de Leda és més aviat incòmoda, però és una solució compositiva perfecte que ens revela l’estat de la situació. L’obra actualment és conserva al museu Staatliche Kunstsammlungen, Gemaldegalerie Alte Meister de Dresden, ja que va ser adquirida el 1723 per August el Fort de Praga. Cal remarcar que la iconografia d’aquest quadre és relaciona directament amb la d’una Leda realitzada per Miquel àngel que va ser desapareguda. La dimensió del quadre real no se sap. De tots els estudis que va realitzar sobre la Leda només en queda el del cap, que és un dels més ben conservats. D’aquesta obra suposadament destruïda en queden dues còpies, la de Cornelius Bos, conservada a Londres, British Museum i la de FiorentinoRosso, també a Londres, National Gallery. Indubtablement Rubens va tenir accés a ambdues fons per tant no és difícil suposar que la seva admiració per Miquel àngel el dugués a fer-ne una nova interpretació a partir de les còpies conservades .Miquel àngel sempre va ser una figura important per l’artista, sabem que quan va tornar a Anvers del seu primer viatge a Itàlia (1600- 1608) duia amb ell molts dibuixos de còpies d’artistes italians que utilitzà com a material de referència pels seus treballs. Un exemple n’és la còpia de la part central de la capella Sixtina .La Leda de Miquel àngel se suposa que era molt semblant a l’escultura de la “Nit” de la Capella Medici feta per ell mateix, se suposa que l’artista es va auto-imitar. Miquel àngel és va decidir a fer l’obra de “Leda i el cigne” degut a un encàrrec fet pel Duc Alfonso d’Este de Ferrara, com que era un noble que l’artista tenia en gran considració hi va accedir. Va trigar molt de temps en acabar el seu projecte, es creu que és una de les obres més personals que va realitzar. També s’ha posat en paral•lel amb “El rapte de Ganímedes” on és un home l’objecte de desig d’un Zeus també convertit en cigne. Els experts l’hi han buscat una relació a partir del que seria la intenció de l’artista de sentir-se identificat amb el personatge. Robert S. Lievert, especula sobre la relació entre l’homosexualitat plasmada en l'obra on Ganímedes plasma un somni sexual i és un personatge paral•lel a la submisa Leda, una noia amb cos d’home castrat. Per altre banda és ben conegut que els models que l’artista usava per a les seves representacions eren masculins, es creu que el model que va utilitzar per a fer la Leda fou Antonio Mini, un dels seus deixebles. Per tant el que és pot percebre és la dificultat que tenia Miquel àngel de representar una figura femenina per a que desprengués sensualitat. Aquesta hipòtesi queda avalada per la reacció de l’artista quant es va assabentar que Leonardo Da Vinci, el seu etern enemic, havia fet una Leda,llavors va voler esforçar-s’hi encara més, però en veure-la quedà descontent de la seva feina fins a tal punt que mai l’entregà al duc Alfonso d’Este. El quadre de Leonardo desprèn una gran sensualitat ,és tracta d’una noia dempeus i segueix l’esquema tradicional de la sexual hel•lenística en el tractament de les figures.En contrast Miquel àngel va tenir una visió nefasta de la seva obra on apareix la noia reclinada de la mateixa manera que a les antigues representacions on un mortal manté relacions amb un immortal. No se sap exactament que va passar amb aquesta obra, el que és més factible és que Miquel àngel l’entregués al seu model, aquest la conservés però després de la seva mort l’obra quedés desapareguda, o podria ser que l’artista en un atac de desesperació la destruís.Arribant finalment de nou al quadre de Rubens, és natural que el seu interès per aquest gran mestre el dugués a dur un projecte com aquest. L’obra de Rubens podria ser un híbrid entre les dues copies que queden del quadre de Miquel àngel (una de Rosso i l'altre de Bos), tot i que els experts no és posen d’acord amb aquest tema. Alguns opinen que és una obra fidedigna de la rèplica de Rosso, tot i que d’altres recalquen la semblança amb l’estampa de Bos com a únic prototip de la Leda de Dresden .Sota el meu punt de vista, pel que fa a l’ estilització, és relaciona més directament amb la de Rosso. Pel que fa a la cara veiem que és prou similar a l’esbós preservat de Miquel àngel, Rubens va mantenir l’esperit clàssic dels trets tot i que obviant el lleuger arronsament del final del nas.L’essència del quadre manté el ritme de la còpia de Rosso, d’una manera més estilitzada i aconseguida, pel que fa als colors i la llum utilitza tonalitats similar però aplicant un clarobscur molt més pujat, en sintonia amb l’època. La lleugera torsió del cos, el tractament de les formes, els volums i la sensualitat són proves evidents de la forta vinculació entre aquests dos quadres. El que els diferencia és la proporció de Leda, el quadre de Rosso te un cos excessivament gran per un cap tan petit. Rubens la pinta proporcionada de manera coherent amb l’època, els volums són molt abundants però no ho podem entendre com a una pretensió exclusiva de l’artista, ja que aquest cos d’odelisca robusta és el que apareix o s’insinua clarament en l’obra de Rosso. Rubens, com a gran admirador d’un dels pintors de les grans obres del renaixement aconsegueix així crear el seu “original de Miquel àngel” amb la marca però del nou estil barroc.\nLa imatge cultural de la muntanya de Montserrat\nMontserrat és una muntanya que sempre ha sigut emblemàtica per les terres principatines i així ho demostra la llarga literatura que se n’ha fet. Partint de la recerca en el terreny geogràfic a través de la cartografia i la literatura, aquest article planteja l’estudi de la imatge que les muntanyes de Catalunya han tingut per la seva élite cultural. Es tracta de veure breument, a través de l’exemple de Montserrat com a cas excepcional, quines representacions es van tenir dels indrets muntanyencs. Abans del sentiment religiós, l’interès científic, l’existència del concepte de “paisatge”, el sentit patriòtic o la sublimitat romàntica, trobem en Montserrat una sèrie de tòpics de caire protopaisatgístic. Aquests tòpics que només es van manifestar en el cas de la muntanya de Montserrat, denoten un sentiment prepaisatgístic primerenc i excepcional en aquesta època, ja que el que havia sigut més habitual era mostrar por i horror per les muntanyes.La muntanya de Montserrat va ser la primera en ser vista sota termes paisatgístics. Amb un ambient extraordinari, una comunitat culturalment capdavantera i l’arribada de l’humanisme renaixentista, és va permetre de desenvolupar la imatge paradisíaca de Montserrat. Aquesta muntanya sempre ha sigut vista com un cas excepcional, per això va començar a ser valorada 300 anys abans que la resta de muntanyes. Mentre la majoria de muntanyes causaven por i horror el massís provocava ja un plaer que denotava un sentiment protopaisatgístic. Probablement aquesta circumstància es va donar per la conjunció de diversos factors com són una forma clarament diferenciada de la resta de muntanyes, una vegetació sorprenent i un centre religiós d’alta importància. A partir del s. XV i fins a mitjans del s. XVI es creà una simbiosi entre les tendències humanistes i la religió. Els tòpics protopaisatgístics que es marquen en aquest moment s’aniran reiterant durant el transcurs del temps i alguns arribaran fins al s. XIX i XX. Aquests tòpics com la solitud de la muntanya de Montserrat, l’èmfasi en la metàfora del jardí o de la ciutat emmurallada s’explotaran plenament en època moderna. En aquest moment a banda dels tòpics ja establerts, se’n crearan de nous. S’estudiarà el mític origen de la muntanya, el qual sense enfrontar-se a la ciència, assenyala que aquesta es va formar arran del dolor que va provocar la mort del fill de Déu al Gòlgota. Es parla d’ella com si fos la més gran de Catalunya encara que el Montseny sigui 500 metres més alt. Se li atorguen característiques meravelloses en relació a la divinitat com és el cas de la seva extensa vegetació i se l’associa al Paradís o a la Jerusalem Celestial. D’aquesta manera es pot veure com la muntanya es converteix en una idea simbòlica preconcebuda o metafòrica allunyada de la realitat. Durant aquest període, l’època moderna, se li dona un clar contingut simbolico-religiós.A partir de la meitat del s. XIX la imatge cultural de Montserrat canvia, s‘ajusta a la realitat dels nous temps. Es podria parlar genèricament de dues facetes contemporànies i oposades, com són el sentiment religiós-patriòtic i la desacralització romàntica.Per un costat es continua veient en el medi natural l’acció divina, però aquesta va lligada a la recuperació de la llengua catalana i al sentit nacional. En aquest cas Montserrat es converteix en l’emblema de la construcció simbòlica de la pàtria catalana amb unes connotacions religioses importants. Les muntanyes catalanes desperten el sentiment patriòtic. Es tracta de l’origen de la construcció simbòlica de la pàtria amb un rerafons polític. La peça clau d’aquest simbolisme és Jacint Verdaguer amb la seva obra el “Canigó” o parlant de Montserrat, el “Virolai a la Verge de Montserrat”:“Rosa d’abril, Morena de la serra,de Montserrat estel:Il•lumineu la catalana terra,guieu-nos cap al Cel.”La burgesia barcelonina veia a través de la natura els conceptes proposats pels excursionistes, pintors, literats, etc. En definitiva una nova mirada d’elements político-socials amb connotacions religioses. La imatge de la Catalunya idealitzada on l’estètica esdevenia política i el paisatge patriotisme. Aquest sentit ecosimbòlic es veu reforçat en el moment en que la Verge de Montserrat “la Moreneta” es declarada la patrona de Catalunya. Paral•lelament per altre costat, el medi muntanyenc ja és tractat com a paisatge i per tant des del pla de l’observació. La muntanya adopta mesura humana i és vista en tant que cosa sublim, on la violència, el desordre i l’horror, generen bellesa i plaer estètic. Aquesta bellesa terrible que no es pot copsar a primer cop d’ull, és impressionant. Un exemple n’és que es busca la tempesta com a mostra d’horror magnífic. El romanticisme va jugar un paper clau en les imatges de les grans muntanyes, i aquest ha repercutit fins als nostres dies.En conclusió, la muntanya de Montserrat que coneixem o més ben dit la imatge mental que en tenim, és fruit d’un llarg procés cultural. Aquest procés s’ha produït arran de la literatura, les creences, les inquietuds o la voluntat política del moment durant el transcurs del temps. Tot aquest bagatge cultural se li ha impregnat dotant la muntanya de certes característiques que l’han elevat al grau de meravella, misteri i clar emblema identitàri per a tots els catalans.\nGioconda Belli va náixer a Managua (Nicaragua) de pare empresari i mare actriu. Va ser la segona de cinc germans, i una de les seues germanes es deia Lavinia. Com molts altres intel•lectuals de la seua generació, es va integrar l’any 1970 a les files del FSLN (Frente Sandinista de Liberación Nacional). Perseguida per la dictadura somocista, va viure a l'exili a Mèxic i Costa Rica. Va ser membre de la Comissió Político-Diplomàtica del FSLN, i correu clandestí transportant armes, obtenint recursos i fent divulgació de la lluita sandinista. L’any 1972 va ser premiada per la seva obra “Sobre la grama”. En aquest moment va ser perseguida per la policia somocista i hagué d’exiliar-se a Mèxic i Costa Rica, eludint així la condemna de set anys de presó imposada per un tribunal militar. Quan la revolució sandinista va triomfar tornà a Nicaragua, allí va desenvolupar diferents càrrecs per al nou govern revolucionari i va publicar “Truenos”, “Arco Iris” i “De la costilla de Eva”. L’any 1988 va escriure aquesta obra, la seva primera novel•la, traduïda ja a vuit idiomes i un gran èxit editorial.“Nadie poseerá este cuerpo de lagos y volcanes.esta mezcla de razas,esta historia de lanzas;este pueblo amante del maíz,de las fiestas de la luna;pueblo de canos y tejidos de todos los colores.Ni ella ni yo hemos muerto sin designio ni herencia.Volvimos a la tierra desde donde de nuevo viviremos.Poblaremos de frutos carnosos el aire de tiempos nuevos.Colibrí YarniceColibrí Felipedanzarán sobre nuestras corolasnos fecundarán eternamenteViviremos en el crepúsculo de las alegríasen el amanecer de todos los jardines.Pronto veremos el día colmado de la felicidad.Los barcos de los conquistadores alejándose para siempre.Serán nuestros el oro y las plumas,el cacao y el mangola esencia de los sacuanjochesNadie que ama muere jamás.”El llibre “La mujer habitada”, en certa manera és autobiogràfic, submergeix al lector en un món màgic i vital on la resistència ancestral dels indígenes es vincula estretament amb la rebel•lió femenina i la insurgència política del FSLN. L’escenari es situa a “Faguas” una ciutat imaginada, la qual podria referir-se no només a la zona nicaragüent-se, sinó a bona part de les ciutats d’Amèrica Llatina. Aquesta ciutat està governada pel Gran General, símbol del cabdill llatinoamericà, i per la seua comparsa de subordinats incondicionals, que es relacionen sense dificultat amb la brutalitat, la violència i la barbàrie, optant també per la tortura i l’assassinat. Lavínia Alarcón, la protagonista, és una jove arquitecta filla única d’una família de l’alta burgesia. Després de tornar de la seua estada estudiantil a Europa, comença a treballar en una important empresa encarregada del disseny i execució de projectes arquitectònics sol•licitats per membres de la seua classe social. S’ instal•la a soles, tenint en compte la transgressió que això comporta en una societat no habituada a que la dona ocupe un lloc allunyat de l’òrbita de la protecció, l’empar i l’atenció de l’home, en una casa heretada de la seua tía Inés. La tia Inés era germana del seu pare i fou qui la va criar talment com si fóra filla seua davant la manca d’atenció paternal. La vivenda és un caseta que Lavínia remodela i modernitza i en el seu pati s’hi conserva un antic taronger, en el qual hi reviscola l’esperit indígena d’Itzá. Itzá és l’esperit d’una indígena que va lluitar en contra les forces imperialistes espanyoles, es troba empresonada dins del taronger, rememorant els temps de la conquesta. Ella, desafiant els mandats que la seua família, la seua tribu i la seua cultura imposaven a les dones, va acompanyar al seu company Yarince a la guerra contra l’invasor que pretenia dominar-los i sotmetre’ls.Les vides d’aquestes dones comencen a lligar-se subtilment en el moment en que Lavínia beu del suc de les taronges així Itzá reviu metafísicament a la sang de Lavínia per tal de poder fer literàriament una associació entre ambdós lluites i situacions vitals. L'acció principal o història, sempre es veu acompanyada pels comentaris en veu en off d' Itzá, que observa l’esdevenir de la vida diària de Lavínia i juntament amb els seus records es va teixint una comparació i una estranya simbiosis. Lavínia inicia una relació amb un company de feina, Felipe Iturbe, i el que havia començat com un flirteig superficial i passatger, s’acaba consolidant en una quasi convivència diària. Felipe es membre del “Movimento de Liberación Nacional”, militant de l’ala no clandestina. Una nit de manera no premeditada, Felipe posa en contacte a Lavínia amb un món fins al moment desconegut per ella. A partir d’aquest moment la vida de la jove s’obri replantejant-se coses que la porten molt més enllà del que fins al moment considerava del Moviment “suïcides heroics ”. La gent de la seua classe social, tot i estar en contra del règim, feien una crítica subtil, ja que per a la gent com ella, els quals havien nascut i s’havien educat amb mitjans i privilegis econòmics i socials, prendre part en l’acció reivindicativa quedava fora de les seues aspiracions vitals. Poc a poc, Lavínia va coneixent i comprometent-se amb la realitat que no para de golpejar-la. Finalment acaba formant part d’aquesta acció revolucionària, passant de la seua faceta reivindicativa individual com a dona independent, a una faceta compromesa reivindicativament a nivell social de manera activa.La mujer habitada ofereix al lector un pla màgic paral•lel i un altre totalment palpable, però en unir aquestes dues dimensions, el llibre esdevé un exponent de vàries realitats històricament vigents en el món llatinoamericà: la resitència ancestral indígena, la revelió femenina i la lluita del poble pels drets humans. Ens podriem plantejar si el personatge de Lavinia és la mateixa Itzá evolucionada. Tot i que també ens podriem plantejar que Lavinia directament és Itzá, la mateixa dona tractant encara d’obtenir respostes aplicables a la seua considicó de dona llatinoamericana. La màgia i la religió precolombina, alimenten la lectura, doten el llibre d’un sentit mític. Lavinia és com un ents transmissor de la resistència indígena, ella mateixa d’acord amb la religió precolombina, acaba ocupant el lloc d’una víctima sacrificada pel bé de la comunitat. Amb la utilització del desdoblament literari dels personatges d’Itzá i Lavinia, és produeix un joc teòric o contrapunt ideològic que legitima l’acció social revolucionària per mitjà de la memòria històrica del genocidi a mans dels invasors espanyols. S’estableix així una comparació que equipara la lluita contra la colonització espanyola amb la lluita per la justícia social i la consciència feminista d’un s. XX on el mestissatge és una característica bàsica en la població llatino-americana.Aquestes dones lluiten en contra de la seua condició social de gènere femení i opten per un enfrontament social associat a la seua llibertat individual i bé col•lectiu. És a dir, el llibre ens mostra els dos grans eixos revolucionaris que han existit sempre i pels quals s’han generat eterns debats: la lluita antipatriarcal i lluita social. Ambdues lluites són paral•leles però clarament diferenciades. Assolir una revolució social no implica ni genera l’arribada a la igualtat de gènere i trencar amb la desigualtat de classes no condueix cap a la no descriminació entre homes i dones. Així doncs, hem de partir de la base que històricament el capitalisme i el patriarcat han estat sistemes que s’han retroalimentat, ja que ambdós generen desigualtats beneficiant a un col•lectiu per damunt d’un altre. Per tant, el col•lectiu homes s’estableix històricament com a subjecte dominador del col•lectiu dones, el qual pateix la opressió del sistema patriarcal i capitalista al mateix temps.És molt interessant que el llibre ens mostre com les dones vinculades a el “Movimiento de Liberación Nacional” veuen les diferents complicacions que es donen, com ara la por a la responsavilitat per manca de creure en les pròpies capacitats i la necessitat d’evitar caure en les tasques que per gènere els hi són adjudicades. La solució que veuen les dones de la novel•la és la d’intentar actuar sota un rol masculí per a ser respectades i sentir-se finalment emancipades.Hi ha una de les frases del llibre que te molta força, i realment pense que transmet molt breument l’essència de tota la lectura, és una frase que Felipe diu a Lavínia quan aquesta li pregunta el perquè de participar de la lluita armada, i ell diu: “Reacción violenta ante la violencia considerada “natural” por los privilegiados ”. Aquesta frase, te un alt contingut, per una banda s’entén que la revolució existeix perquè existeix una desigualtat social que vol eliminar-se. De la mateix manera, deixa a entendre que qualsevol cosa que puga generar violència i ser considerada “natural” per un sector privilegiat (ja sigui la burgesia o el col•lectiu homes) s’esdevé com una lluita legítima. Pense que Belli aquí ha sigut extremadament intel•ligent, ja que ha posat una frase tan cabdal i tan significativa de l’alliberament en boca d’un home revolucionari però masclista. És a dir, en el moment en que Felipe explica amb aquestes paraules el significat de la lluita, dota de manera involuntària a Lavinia d’una resposta molt més cabdal i significativa, establint-se així una bonica paradoxa. En definitiva, pense que aquest llibre és un bon reflex de la vida revolucionària i les seues múltiples contradiccions. Ens mostra com està la societat de la imaginària Faguas a través de personatges clau: Lucrecia representa la baixa pobresa i marginalitat social, Felipe és l’home masclista revolucionari que ha pogut sortir de la pobresa, Sara és la clàssica dona burgesa que exerceix el seu rol de dona sense qüestionaments, Flor en canvi, és una dona que decideix anteposar la lluita a la vida pròpia i per a fer-ho decideix adoptar un paper masculí i Itzá és l’herència de la lluita, la guerrera mítica que condiciona l’evolució de Lavínia. Tots els personatges giren al voltant de Lavínia, la qual és moltes coses diferents al mateix moment i cap de concreta, segurament el personatge amaga molt més de la vida de l’autora que cap altra dels llibres que haja escrit i provablement per aixó se’ns presenta com un personatge tan contradictori.


Joventut: feminismes, antirracismes i inclusió social\nPrograma d’activitats “Joventut: feminismes, antirracismes i inclusió social”\neditorxs\ton desembre 2, 2021\nLes activitats es fan, principalment, per poder posar sobre de la taula temes fonamentals com ara: Com viuen les persones joves el racisme estructural, les situacions d’islamofòbia quotidiana, l’estigma per salut mental? Quines són les barreres en l’exercici dels drets sexuals i reproductius? Quines oportunitats hi ha per les noies joves i precaritzades? Quins reptes existeixen en l’emancipació juvenil de les persones trans, i com són viscudes les dissidències sexuals en l’àmbit rural?\nHem programat unes jornades on les persones joves són les protagonistes i ens aportaran la seva expertesa, perquè no es pot construir un pla nacional de joventut sense elles. També són jornades pensades per professionals que treballen dins d’aquest àmbit, per que puguin formar-se amb elles i recollir també les seves visions i aportacions. Creiem fonamental que la ciutadania és molt important en al construcció d’aquest Pla que determinarà les polítiques juvenils de país dels propers 10 anys.\nEsperem que la proposta us sedueixi, ens hi veiem!\n1⃣ Dissidències LGBTI+ en la ruralitat (Virtual): https://bit.ly/31i1e2M\n2⃣ Teatre-fòrum antirracista “La insuportable banalitat del tema”: https://bit.ly/32FqHnz\n3⃣ Reivindiquem: drets sexuals i reproductius: https://bit.ly/3ljYn0s\n4⃣ Desigualtats: com canviem les estructures: https://bit.ly/31eO72o\nTweets by QSLCultura\nInstagram QSL Serveis Culturals\nNext: Next post: Oferta de feina: informador/a juvenil per a Serveis InfoJove


Els investigadors van avisar la jutge una hora després - Empordà\nEls investigadors van avisar la jutge una hora després\nEls cadàvers de la mare i les seves filles van estar més de tres hores al terra fins a l'ordre d'aixecament\nSovint els aixecament de cadàvers solen allargar-se hores i sovint també això genera crítiques perquè no s'entén aquesta lentitud. No és que ho mani el protocol sinó que la Llei d'Enjudiciament Criminal té regulats els passos a seguir i la policia no avisa el jutge fins que disposa d'indicis que es tracta d'una mort criminal. El títol V de la Llei «De la comprovació del delicte i verificació del delinqüent» desglossa de quina manera s'ha de realitzar la inspecció ocular i en quin moment s'ha d'avisar el jutge, que és l'encarregat de constituir la comitiva judicial.\nÉs per aquesta raó que en la tragèdia de dimecres els Mossos no van avisar la jutgessa de guàrdia fins passada una hora dels fets. Aquest retard, però, ha generat un cert malestar en alguns estaments perque els cossos de les víctimes van estar molta estona al terra. A un quart i cinc de nou de la nit, els Mossos van rebre l'avís del succés i es van desplaçar fins a la zona per acordonar-la, fer una primera inspecció ocular i descriure el lloc dels fets.\nUna hora després, van avisar la jutgessa de guàrdia perquè aquesta activés la comitiva judicial -bàsicament, forenses i secretari judicial- i es personessin. La comitiva va arribar a l'escenari a un quart d'onze de la nit, ja que s'ha de tenir en compte que mentre no està activada tots els seus membres poden realitzar vida normal, de manera que alguns es trobaven al seu domicili -que pot estar fora de Girona- i van haver de desplaçar-se fins a l'escena. Un seguit de sumands que no va permetre aixecar els cadàvers fins gairebé les onze de la nit, més de tres hores després del sinistre.


El TSJC valida les subvencions als Centres Especials de Treball que prioritzen els discapacitats amb més dificultats La República\nEl TSJC valida les subvencions als Centres Especials de Treball que prioritzen els discapacitats amb més dificultats\nACN Barcelona.-Una sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha validat la concessió de subvencions de la Generalitat als Centres Especials de Treball (CET) del 2017, que prioritzava […]\nACN Barcelona.-Una sentència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha validat la concessió de subvencions de la Generalitat als Centres Especials de Treball (CET) del 2017, que prioritzava les persones amb dificultats d’accés al món laboral. La sentència indica que el criteri escollit, el d’atendre de més a menys grau de discapacitat, “es fonamenta en donar prioritat a les persones que tenen més dificultat per inserir-se al mercat laboral per tenir un grau de discapacitat” i considera que aquesta “mesura de discriminació positiva” està “motivada per criteris objectius i raonables”.\nD’aquesta manera, el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies ha valorat que la resolució els dona la raó sobre les prioritats establertes a les bases reguladores de la concessió de subvencions als CET en l’ordre de maig del 2017, impugnada per la Confederació Nacional de CET. Treball ha defensat que la sentència del TSJC “valida la necessitat de prioritzar les persones amb discapacitat amb més dificultat d’accés al mercat de treball”. A més, “avala la capacitat del Departament de donar suport a les entitats, amb els fons propi i línies i estratègies catalans específics, que complementen l’infrafinançament del govern espanyol”. En aquest sentit, ha criticat que l’executiu estatal, “malgrat es va comprometre públicament, encara no ha convocat la Conferència Sectorial de Treball” per aprovar l’increment dels ajuts econòmics per fer front a l’augment del Salari Mínim Interprofessional (SMI). Sobre aquest aspecte, la conselleria ha recordat que ha ampliat un 22% el pressupost als CET, uns 7 MEUR més. De fet, el Departament va signar un acord amb el Comitè Català de Persoens amb Discapacitat (Cocarmi) per destinar 57 MEUR a promoure la inserció laboral de les persones amb discapacitat, dels quals 42,5 MEUR estan destinats a compensar la pujada de l’SMI als CET. D’altra banda, una segona resolució del TSJC ha conclòs que no pertoca al Govern fer pagaments retroactius, en contra de la sol·licitud de la Federació de Centres Especials de Treball de Catalunya (FECETC) d’execució forçosa de la sentència sobre la convocatòria de subvencions als CET de 2015. Aquesta federació va sol·licitar al TSJC que ordenés a la conselleria l’execució forçosa d’una sentència del 2018 i que abonés de manera retroactiva les diferències econòmiques resultants de les justificacions des del 2015 perquè el model de suport dels governs d’aquell moment no eren els adequats. En la sentència en qüestió, el TSJC va anul·lar unes determinades previsions contingudes en l’ordre del departament del 2015, que aprovava les bases reguladores de la concessió de subvencions als Centres Especials de Treball. En concret, es van anul·lar els articles que establien els requisits d’estar inscrit en el registre en una data concreta i també limitaven les quanties màximes a rebre en funció de les persones discapacitades contractades pels CET.


La novel·la que continua 'El conte de la Serventa' també s'adaptarà per a televisió\n'Els testaments' es publicarà properament en català a Quaderns Crema\n1 min. Barcelona 06/09/2019 13:16\nDesprés de l'èxit televisiu de 'The Handmaid's tale', Hulu, plataforma que emet la sèrie als Estats Units, planeja adaptar també la seqüela del llibre que Margaret Atwood publicarà el pròxim 10 de setembre als països de parla anglesa. 'Els testaments', que és com es titula la novel·la, es publicarà pocs dies després en català a través de Quaderns Crema. A l'Estat, 'The Handmaid's tale' es pot veure a través de la HBO.\n‘The handmaid’s tale’, en peu de guerra contra el terror masclista\nSegons 'Deadline', Hulu està en converses amb Bruce Miller, 'showrunner' de 'The Handmaid's tale', per veure com es podria adaptar el llibre i convertir-se en una extensió de la sèrie protagonitzada per Elisabeth Moss, que ja ha estat renovada per a una quarta temporada. El nou llibre d'Atwood reprèn l'acció 15 anys després de l'última escena d''El conte de la Serventa' i la història la narren tres personatges femenins.\nAmb aquesta adaptació, serà la tercera vegada en els últims quatre anys que l'obra d'Atwood fa el pas a la televisió. A banda d''El conte de la Serventa', Netflix va convertir en una minisèrie 'Alias Grace', la història d'una dona acusada d'assassinat que és analitzada per una psiquiatra.\nIncidència mínima de la vaga de treballadors dels serveis de terra d'Iberia al Prat


ERGY ANTIOX - Productes ecològics i naturals pel teu benestar | Complements nutricionals | Material per terapèutes\nVitamina C i Antioxidants\n90 càps- Associació de vitamina C, B2 i B3 que contribueix al bon funcionament del sistema immunitari i a la reducció de la fatiga. Vitamines C i B2 protegeixen les cèl•lules contra l'estrès oxidatiu. Conté també polifenols d'origen natural.\n18,35 € AFEGIR A CISTELLA\nAssociació de vitamina C, antioxidants naturals (quercetina, rutina, resveratrol), vitamines B2 (ribolavina) i B3 (niacina).\nEn nombroses circumstàncies (pol•lució, tabac, inflamacions ..), les defenses antioxidants enzimàtiques o nutricionals poden veure superades per un excés de radicals lliures. En aquestes situacions d'estrès oxidatiu, els constituents cel•lulars es poden oxidar i patir danys.\nLa fórmula de ERGY AntiOx conté vitamina C en forma d'ascorbat de calci la tolerància digestiva és òptima i no té cap acció acidificant sobre l'organisme, aportant al mateix temps bioflavonoides que permeten optimitzar la seva absorció.\n-Reforçar les defenses naturals, com a prevenció o en cas d'infecció, i en període de convalescència.\n-Millorar el metabolisme del col•lagen: cicatrització, trastorns circulatoris, articulars ..\n-Trastorns degeneratius (inflamacions cròniques, envelliment cel•lular ..)\n-Com a prevenció de danys oxidatius causats per teràpies agressives.\n1 càpsula al dia amb el menjar: Durant 1 mes, a renovar.\nL-ascorbat de calci, extractes d'Allium cepa (ceba), de Sophora japonica (sòfora de Japó) i de Vitis vinifera (vinya vermella), vitamines B2 i B3, estearat de magnesi.


Per què Sabadell no té un Museu Tèxtil? - Entesa per Sabadell\nPer què Sabadell no té un Museu Tèxtil?\nPublicat el 23 de març de 2021 a Articles d'opinió, General\nLa intenció – en cap moment desmentida – de l’actual govern municipal d’ubicar oficines al Vapor Pissit, ha reactivat la demanda del Museu de la Indústria Tèxtil Llanera, MITL, un projecte reclamat des de fa molts anys. Però, per què Sabadell no disposa encara d’aquest important equipament? Fem una mica d’història.\nLa idea d’exhibir el valuós patrimoni relacionat amb la indústria tèxtil llanera, que durant tants anys ha donat feina, coneixement i renom a Sabadell i que ha condicionat la vida ciutadana, arrenca a finals del segle XIX. Però no va ser fins a la dècada dels anys 80 del segle passat que es va posar fil a l’agulla per fer-lo realitat.\nL’any 1982 l’Ajuntament va encarregar “l’Avantprojecte museològic del futur Museu Tèxtil de Sabadell”. L’any 1987 va adquirir el conjunt del Vapor Pissit amb la idea que fos el nucli del Museu Tèxtil i l’any 1994 el Ple municipal va aprovar per unanimitat el Pla de Museus, que recollia la creació d’un Museu Tèxtil. El Ple del 26 d’abril de 1995 va aprovar el Mapa Cultural i el Pla d’equipaments, entre els quals el MITL.\nEl gener de 1998, l’Organisme Autònom de Museus, aprovà el Projecte museològic del MITL distribuït en quatre espais: el Vapor Pissit, com a element principal per la seva tipologia arquitectònica i disposar d’una maquinària única, com ara dues selfactines i l’embarrat; el Molí de Sant Oleguer que representava el treball d’abans de la industrialització i el paper del riu Ripoll; la caldera i la màquina de vapor del Buxeda Vell que explicava la industrialització i el Despatx Lluch que mostraria els productes tèxtils acabats i la seva comercialització. Uns edificis que van passar a ser de propietat municipal per formar part de forma inequívoca del MITL.\nEl Ple municipal de febrer de 1998 va aprovar per unanimitat la creació del MITL, va ratificar el Projecte museològic i el va dotar amb una primera partida pressupostària. El mes d’octubre del mateix any l’Ajuntament, l’Organisme Autònom dels Museus municipals i el Gremi de Fabricants van signar un conveni de col·laboració per fer viable el MITL. Es culminava una llarga etapa per definir i acordar la creació del Museu Tèxtil i s’havia iniciat el procés per fer-lo realitat\nEl maig de 1999, però, el PSC va arribar a l’alcaldia i Manuel Bustos formà govern. Malgrat tenir-ho tot a punt -edificis, projecte museològic, partida pressupostària inicial, maquinària, mostraris i moltes persones i institucions disposades a col·laborar- el projecte del Museu Tèxtil va ser arraconat.\nAl PSC li va faltar temps per llençar 16 anys d’esforços polítics, personals i econòmics. Va destinar les partides pressupostàries previstes a altres despeses. Va desconsiderar els acords polítics i ciutadans i, al marge de qualsevol debat o alternativa, va esmicolar el Projecte museístic, destinant el Despatx Lluch al Servei d’Atenció Ciutadana i el Molí de Sant Oleguer a Alberg de Joventut. L’any 2009 va planejar l’enderroc de les dues naus de llevant del Vapor Pissit per ubicar-hi el Teatre del Sol. Un intent aturat gràcies a pressió ciutadana, especialment de la Comissió de Teòrics tèxtils.\nEl febrer de 2010 l’Entesa per Sabadell va portar al Ple municipal una moció a favor que el Vapor Pissit es destinés al MITL i es cerquessin els recursos necessaris per crear-lo. I al Ple de setembre del mateix any l’Entesa va proposar una altra moció a favor de protegir les naus del Vapor Pissit que no gaudien de protecció. El PSC va votar en contra de les dues propostes i va deixar palès el seu veritable interès pel MITL i pel Vapor Pissit. Després anys de silenci i de Mercuri.\nAquesta és la crua realitat. Sabadell no disposa del Museu de la Indústria Tèxtil Llanera, MITL, perquè el PSC així ho ha volgut. La història ho corrobora. Mai l’ha considerat un projecte propi, sinó dels governs municipals que l’havien precedit i, sota aquest trist criteri partidista, va fer tot el possible per impedir-lo, menyspreant l’ampli consens polític i ciutadà a favor d’aquest equipament i el treball del personal municipal i d’entitats que durant anys han recopilat, preservat i catalogat un gran nombre de maquinària i de material fins a generar un valuós patrimoni.\nL’any 2016, el nou govern municipal del quadripartit va posar novament fil a l’agulla a favor del Museu Tèxtil, catalogant les naus del Vapor Pissit no protegides i va redactar el projecte de rehabilitació d’aquestes naus, que l’actual govern municipal té aturada. L’any 2018 va encarregar el Pla de Museus 2020 -2030 que ha de definir i actualitzar el Projecte museològic. També va treballar per aconseguir finançament extern.\nAra, però, els hereus del PSC de Manuel Bustos sembla que tornen a actuar per acabar amb la part més emblemàtica del futur Museu Tèxtil que no van aconseguir dilapidar, intentant convertir el Vapor Pissit en oficines municipals.\nSabadell no pot admetre semblant despropòsit, sinó que ha d’actuar a favor del Museu Tèxtil. Un equipament cultural rellevant, un espai estratègic de referència a nivell de país. Un MITL dinàmic, de preservació, recerca i difusió d’un patrimoni únic, material i de coneixement, relacionat amb la indústria tèxtil i que aporti a la memòria col·lectiva els aspectes socials, polítics i econòmics que van implicar tantes generacions de sabadellencs i sabadellenques i van incidir en donar forma a la ciutat actual. Després de gairebé 30 anys de treballar per fer-lo realitat Sabadell bé es mereix el Museu Tèxtil.\nMés sobre el PissitL’Entesa per Sabadell demana al govern municipal una actuació respectuosa a la Sèquia Monar


El pressupost de l’Ajuntament de Deltebre reforça les inversions per seguir donant resposta als problemes estructurals del municipi - Ajuntament de Deltebre\nEl pressupost de l’Ajuntament de Deltebre reforça les inversions per seguir donant resposta als problemes estructurals del municipi\nPublicat el 11 / 11 / 2021\nEl plenari de l’Ajuntament de Deltebre ha aprovat, amb els vots favorables d’Enlairem Deltebre, i els vots contraris d’ERC Deltebre i PSC Deltebre, el pressupost per a l’exercici 2022. Un pressupost expansiu, “el més ambiciós de la història” com ha destacat l’alcalde de Deltebre, Lluís Soler, que incrementa en un 20% el full de ruta de l’any anterior i que es presenta com el més elevat de la història de Deltebre.\nLa xifra exacta del pressupost supera per primera vegada els 20 milions d’euros i ascendeix, en concret, fins als 20.686.672€. Part d’aquest pressupost, parlem de gairebé la meitat, més de 9.200.000€, es destinen al manteniment i millora de la Imatge de Poble amb inversions que “ens han de permetre continuar posant fi als problemes estructurals de Deltebre”.\nEntre aquestes accions destaquen la urbanització i arranjament de l’avinguda La Pau, i el pla de pavimentació de carrers (3.800.000€), que s’allargarà fins al 2024, i l’inici del Passeig del Carrilet que comportarà el soterrament de la primera fase del Préstamo (1.750.000€ per aquest 2022), entre el Maxi Dia i el Camp Nou, i la creació d’un carril bici a banda de la millora del sistema hidràulic per evitar inundacions.\nAccions, aquestes que hem detallat, que segons Soler “són essencials per seguir amb el camí de transformació que hem engegat durant aquests darrers anys i que ha permès que Deltebre sigui a hores d’ara un municipi de referència”. També, en aquesta línia de reforç de la Imatge de Poble, el pressupost contempla una inversió superior als 700.000€ per al manteniment i millora dels camins rurals, com també per seguir amb les diferents fases del canvi d’enllumenat a LED o l’adequació de les voreres. Una altra acció a posar en valor es projecta al Passeig Fluvial, ja que aquest 2022 es completarà la il·luminació als trams pendents del passeig.\nMés enllà de les inversions\nEl pressupost segueix amb l’essència dels eixos i dels pilars anteriors. De manera que es consoliden actuacions que impulsen les polítiques socials (que augmenten un 6% respecte el darrer any), la dinamització econòmica, i la cohesió social.Així, els ajuts socials, els incentius econòmics, l’EuroDelta, el carnaval, la DeltaFira i Mescla,l’aposta pel sector turístic, les Festes de l’Arròs, el Deltebre Dansa, la Triatló…són accions que es veuen reflectides en aquest pressupost. Com també la resta d’accions sectorials i de suport al teixit associatiu amb l’objectiu de recuperar la vida social als carrers del municipi.\nEl pressupost d’enguany contempla una amortització d’1.100.000€ dels préstecs sol·licitats entre l’any 2012 i 2013 quan l’Ajuntament de Deltebre no podia fer front al pagament dels seus proveïdors. Paral·lelament, també es projecta un préstec de 4.776.065€, tot i que no es preveu executar en la seva totalitat, per a les accions d’inversió d’arranjament i pavimentació dels carrers. El pressupost també incorpora 2.000.000€ provinents de subvencions d’altres administracions.\nEl pressupost també detalla la reducció de l’endeutament de l’Ajuntament de Deltebre passant dels 9.393.948€ (83,20% de ràtio) de l’any 2014 als 3.341.544€ (28,32% de ràtio) del tancament d’aquest any. Una reducció de més de la meitat que permet fer front a les actuacions detallades amb anterioritat.\nEn el marc de la sessió plenària, el portaveu d’ERC Deltebre, Joan Alginet, ha explicat els motius pels quals el grup d’ERC ha votat en contra de la proposta de pressupost. Entre aquests destaquen que “no s’incorporen la majoria de les 25 propostes que hem elaborat des d’ERC i que, a la vegada, no compartim les prioritats establertes per l’equip de Govern en aquest pressupost”. Per la seva banda, el regidor del PSC Deltebre, Aleix Ferré, ha detallat que “el seu punt més alt de desacord en aquets pressupost és amb el fet que els veïns i veïnes hagin de pagar contribucions especials, o altres qüestions com l’EuroDelta i el mal ús que algunes vegades es du a terme”.\nOrdenances fiscals, modificació de crèdit i mocions\nEl plenari de l’Ajuntament de Deltebre també ha aprovat amb el vot favorable d’Enlairem Deltebre, i el vot contrari d’ERC Deltebre i l’abstenció del PSC Deltebre. Les ordenances fiscals per a l’any 2022. Aquestes contemplen la congelació dels tributs municipals, i introdueixen algunes petites modificacions per adequar les ordenances al context vigent. Pel que fa a la modificació de crèdit, que també s’ha debatut al plenari, aquesta s’ha votat favorablement amb els vots favorables d’Enlairem Deltebre, el vot contrari del PSC Deltebre i l’abstenció d’ERC Deltebre.\nEl plenari també ha debatut les mocions presentades per ERC Deltebre en relació amb la nova normativa que regula l’impost de la plusvàlua, que s’ha aprovat per unanimitat. També la moció per un seguiment i control efectiu del compliment de les mocions proposades al ple de l’Ajuntament de Deltebre, la qual ha estat rebutjada votada en contra per Enlairem Deltebre tot i els vots favorables de la resta de partits.


karuna - EspaiAkasha.net\nEl karuna és un sistema de sanació energètica i creixement personal que engloba elements del Karuna de Rosy Naor, del Karuna Ki de Vincent Amador, del Karuna Reiki® de William Rand i del Tera Mai Reiki™ de Kathleen Milner.\nLa paraula karuna prové del sànscrit i designa qualsevol acció orientada a disminuir el sofriment dels altres éssers. També es pot traduir com acció compassiva o, simplement, com compassió. Al llarg del temps, nombrosos sants, vidents, místics, hermètics, poetes... han afirmat que tots els éssers em som un de sòl. Basant-nos en aquesta evidència, entendrem fàcilment que, quan ajudem als altres em el seu procés de sanació, o quan ens ajudem a nosaltres mateixos, tots els éssers se'n beneficien.\nSovint la paraula karuna (sànscrit) és confon amb la paraula kahuna (hawaià). Kahuna és una paraula composta de dues altres: ka significa "guardià" i huna significa "secrets". Per tant, podem traduir kahuna com "guardià dels secrets" i no hem de confondre-la amb karuna, que significa literalment "compassió". Dades històriques indiquen que el kahuna era el mestre espiritual que guardava el coneixement de la tradició sagrada. Quan els anglesos van colonitzar Hawaii, les pràctiques dels kahuna van ser prohibides i els seus practicants van haver d'ocultar-se. En l'actualitat, aquestes mateixes pràctiques han tornat a sorgir i s'han posat a la disposició dels sanadors. (Aquesta informació ha estat extreta del web Kahuna on podràs trobar més informació sobre aquestes pràctiques).\nLa font de karuna emet una quantitat il·limitada d'energia contínuament en la nostra direcció. Però no tots estem pendents de rebre aquesta energia, ni tots som conscients de la seva existència i les seves potencialitats. En aquest context sorgeixen sistemes com el karuna per a connectar-nos conscientment amb aquesta energia.\nPer tal de facilitar aquesta connexió conscient, treballem amb 14 instruments (símbols que representen les 14 vibracions de sanació de la font de karuna i que fan de pont amb la font, amb diversos mètodes de tractament (presencial i a distància) i amb diverses meditacions que ens ajuden a obrir i expandir d'una manera conscient el nostre cor compassiu.\nLes diferents freqüències vibracionals del karuna són elevades, per tant, la persona que desitgi ser iniciada en karuna ha d'haver rebut, com a mínim, la sintonització de segon nivell de reiki. D'aquesta manera, l'ús de les vibracions del karuna és més conscient, i la seva integració i desenvolupament són més fluïts. La iniciació en el sistema karuna implica, em moltes de les nostres experiències, la sensació de "finalment haver trobat el camí per complir una missió en aquesta vida", una obertura del karuna interior, amb la subsegüent connexió d'aquest microkaruna amb el macrokaruna universal.\nDEL REIKI AL KARUNA\nUn reikià sap que la integració del reiki en la seva vida diària porta cap a un estat d'unió amb la llum del reiki, que ens permet canalitzar altres formes vibracionals de les energies de l'univers. L'energia karuna és una d'aquestes formes vibracionals, una energia amb una vibració i una densitat pròpies, que permet una actuació focalitzada en nivells profunds del nostre ésser. Aquesta diferència de grau vibracional fa que considerem l'energia karuna como un possible pas següent en l'evolució del treball amb el reiki.\nLlista d'articles en la categoria karuna


Hamas, disposat a dialogar amb "el quartet" per aconseguir una "pau justa" al Pròxim Orient\nHamas ha fet una crida al diàleg amb Rússia, la Unió Europea, els EUA i l'ONU per acabar el conflicte al Pròxim Orient. El primer ministre palestí, Ismail Haniyeh, s'ha mostrat partidari d'acceptar la mediació internacional per aconseguir la pau amb Israel. Ho ha dit en el seu primer discurs davant del Parlament palestí.\n27/03/2006 - 00.00 Actualitzat 27/03/2006 - 18.47\nHi havia expectació per sentir el discurs del nou primer ministre Ismail Haniyeh, en la sessió de constitució del nou govern palestí, després que ahir preparés ja l'audiència en dir que no tenia intenció de provocar una confrontació oberta amb el govern d'Israel.\nDe nou des de les seus legislatives a Gaza i Ramallah, per videoconferència, com serà sempre a partir d'ara, Haniyeh s'ha mostrat disposat a parlar amb el quartet internacional que fa de mediador en el conflicte, alhora que ha demanat als Estats Units que revisin la seva política al Pròxim Orient.\n"El nostre govern està preparat per dialogar amb el quartet, i no escatimarà esforços per aconseguir una pau justa a la regió, que posi fi a l'ocupació i restitueixi els nostres drets", ha dit Haniyeh.\nParaules conciliadores que no han estat seguides, però, del que el president Mahmud Abbas li exigia com a gest de responsabilitat: el reconeixement de l'estat d'Israel i dels acords firmats per l'Autoritat Palestina aquests últims quinze anys.\nA menys de 24 hores de les eleccions israelianes, els palestins es preparen per una nova etapa política que probablement serà més fosca que l'anterior. Malgrat les paraules de Haniyeh, les tensions entre el govern de Hamas i el president Abbas aniran "in crescendo" i res no fa pensar que les relacions amb el nou govern d'Israel puguin millorar en el futur.\nSón els mateixos gestos que li reclamen tots els candidats a les eleccions legislatives de demà, encara avui en campanya, malgrat ser dia de reflexió. El cert és que només els laboristes i els petits partits d'esquerra estan oberts, al seu torn, a mantenir converses amb l'Autoritat Palestina a través del seu president. El discurs del centre i la dreta, tant de Kadima com del Likud, és que no hi ha interlocutor a l'altra banda.


La impotència de la democràcia espanyola – elsetnans\nLa impotència de la democràcia espanyola\nOn 25 Mai 2018 Per elsetnans\nEl més trist és que l’oposició a Espanya no té alternativa a la corrupció del PP\nARA Barcelona 24/05/2018\nEl president del govern espanyol, Mariano Rajoy, i el líder del PSOE, Pedro Sánchez, a la Moncloa / EFE\nEl PP ja és oficialment un partit corrupte, amb sentència ferma. No un dels seus membres o càrrecs, sinó el mateix partit com a partícip lucratiu en l’anomenat cas Gürtel. La sentència feta pública aquest dijous per l’Audiència Nacional certifica que el partit es va finançar de forma il·legal a través d’una caixa B i que alguns dels seus membres se’n van lucrar personalment aprofitant els seus càrrecs i la influència en l’administració pública. En paraules del tribunal, la Gürtel va ser “un autèntic i eficaç sistema de corrupció institucional”. El cap de la trama, Francisco Correa, ha estat condemnat a 51 anys de presó. L’extresorer del PP Luis Bárcenas, a 33 anys de presó i 44 milions de multa. Per a la seva dona, Rosalía Iglesias, la pena és de 15 anys. Caldrà estar atents a les conseqüències d’aquesta última condemna, perquè Bárcenas es podria venjar ara airejant informació sobre el finançament irregular del PP que fins ara no hauria revelat.\nPerò la sentència encara afegeix més llenya al foc, perquè qüestiona la “credibilitat” del testimoni de Mariano Rajoy i altres dirigents populars que, negant conèixer la caixa B, van voler evitar el “retret social”, ja que els indicis eren tan clars que no resulta versemblant que no sabessin res. En altres paraules, els jutges qualifiquen de mentider el president del govern, ja que no se’l creuen quan va dir que ell no sabia res del funcionament de les finances del PP.\nQuines conseqüències hauria de tenir, en condicions normals, la sentència d’ahir? En altres països s’hauria de procedir a una refundació del PP i a un regeneració interna dels seus líders per marcar distàncies amb l’etapa de corrupció generalitzada que va començar a l’aznarisme o fins i tot abans. Per desgràcia, no sembla que el PP tingui cap intenció de fer aquest pas. El més trist, però, és que l’oposició no està en condicions de presentar una alternativa. Les amenaces de Ciutadans de retirar el suport al PP no tenen cap efecte pràctic més enllà de la retòrica. El PSOE està tan perdut que difícilment assumirà el risc de presentar una moció de censura. I Podem no té prou força i ja es troba còmode en el seu paper d’oposició total al PP sense assumir cap responsabilitat ni cost.\nLa realitat és que Rajoy, i més després d’haver aprovat els pressupostos (curiosament només un dia abans que es fes pública la sentència), podrà governar tranquil·lament i esgotar la legislatura. Potser en pagarà un preu electoral, sí, però amb això no n’hi hauria d’haver prou. Hi hauria d’haver mecanismes perquè un partit declarat culpable per un tribunal hagués d’assumir un cost més alt, ni que sigui en forma de dimissions dels seus líders. La continuïtat de Mariano Rajoy al capdavant del govern és una mostra de la impotència de la democràcia espanyola per erradicar el virus de la corrupció del seu nucli dirigent. I una democràcia incapaç de regenerar-se i fer net està condemnada a repetir els mateixos errors fins a la derrota final o, cosa que vindria a ser el mateix, la seva caiguda en mans del populisme.\nS’inaugura a Catalunya el primer molí eòlic comunitari del sud d’Europa\nSense Puigdemont no hi ha judici per rebel·lió


DÓNA'M UNA CITA, ANEM A PARC ⋆ Menjar a Sitges\nDÓNA'M UNA CITA, ANEM A PARC\na: 24/07/2019 per: Peter Més publicat a REPORTATGES\nEncara que sembli mentida, i, amics si, encara hi ha gent que diu que el món no ha canviat. I no és cap broma, Ho diuen perquè ho creuen. És cert el que diuen o, per contra, tot ha canviat fins al punt que no el reconeix ni la seva punyetera mare?\nÉs obvi que no tots, però alguns canvis poden ser bons. Si no fos per això, potser fins i tot estaríem en a l'edat de pedra, donant-nos pals al cap per un tros de carn crua.\nI tant, hem de buscar un punt en la història per situar-nos en aquest moment de transició. I aquesta més que claret que el canvi de mil·lenni ha tingut la seva importància. Els nascuts a partir d'aquesta data, els batejats com la generació de l'mil·lenni, que cal posar coses en anglès o no som ningú, són els que ja han arribat amb una tauleta, 1 smarthphone o qualsevol altre d'aquests aparells que carrega el diable sota el braç. Són el que s'ha donat per cridar nadius tecnològics.\nI…ah! amics…aquí comença a girar-se la truita…\nHi va haver un temps en què la gent es citava, anava a el parc a passejar, de qui, o a un bon restaurant a provar les excel·lències d'un o altre cuiner…Ara, la gent ja no se cita. Bé si, però a través de les xarxes per fer una partideta de Déu de la guerra, Cred de l'assassí o Resident Evil.\nLes xarxes són la cita, que la cosa d'avui tracta de matar una mica, veure una sèrie de l'estirada a Netflix i demanar una pizza com més ultraprocesada millor. I si això no és canvi amics, que vingui Déu i ho vegi.\nEstic segur que de cada deu nascuts després de l' 2000, a nou ni els sona el nom de Miguel Rios, ni saben que és un rocker espanyol de segle XX i que entre altres cançons, cantava aquesta que començava com el títol d'aquest article.\nsi ets mil·lenari, ja no hi ha visites a parc real, ja no hi ha cites reals. Ja no hi ha sortides reals els dissabtes per anar a cinema o a un bon restaurant. Anar a menjar-se un bon arròs o una fideuà, 1 escudella barrejada o un bullit gallec ja no sona a real.\nsi amb 30 anys encara vius a casa dels teus pares, no tens ingressos com per permetre't una despesa en un sopar de 40/50 € per persona perquè tens un treball precari o senzillament, no tens feina, i el teu món gira al voltant de la play station, les sèries i el futbol, les pizzes i les hamburgueses, com podem estranyar que els restaurants estiguin buits?\nJa no és una sola cosa. Són una suma de moltes les que fan que tot hagi canviat profundament. La filosofia de vida al segle XX ja no existeix. La tecnologia a suplert el contacte real, els menjar ràpid a suplert al menjar real, la virtualitat a substituït al físic.\nPer primera vegada en molt de temps, és molt possible que una generació, aquesta de la qual estem parlant, la dels la generació de l'mil·lenni, visqui pitjor que la seva antecessora, la dels seus pares. Entre tots la van matar i ella sola es va morir.\nJa no es donen cites, ja no es va a el parc. A i voluntat, és per fer un botellón / quedada organitzat a través de les xarxes. Cada dia es viu i es mor unes quantes vegades, i abans d'acabar la jornada, es mira senzillament, quants gustos li han donat als teus personalitats falses, als teus altres jo i la vida de fantasia que t'has creat a partir del virtual.\nI ara digues-me que no hem canviat.


Galen Ayers: "El que importa és tenir un somni" (Cristina Ros)\nCRISTINA ROS 16/08/2013 00:00\nGalen Ayers ha tornat a Deià, pel motiu que menys desitjava. Fa dies va viatjar a Mallorca amb les cendres del seu pare, el músic britànic Kevin Ayers, mort el 18 de febrer a França, per enterrar-les al cementiri on també reposen els seus amics Robert Graves i Ollie Halsall. Ara bé, aquesta compositora, cantant, psicòloga i activista és positiva. Segueix el consell del músic John Cale -"¿O potser era d'Alan Watts?", es demana tot seguit-: "Quan tot cau, o caus tu també o aprens a ballar amb la situació". Galen Ayers ha decidit ballar. Per això ella i els amics de Kevin Ayers, fundador del grup Soft Machine, li dedicaran un últim ball a Sa Fonda de Deià. Avui, Kevin Ayers hauria celebrat 69 anys.\n¿La celebració musical que dedicaran avui a Kevin Ayers serà tan improvisada com a ell li agradava?\nEl meu pare era tot improvisació. I això és Deià! Tot el que he intentat organitzar aquests dies, de manera formal, se n'ha anat en orris. Finalment serà com a ell li hauria agradat. Mai no es va voler tancar en cap espai quadriculat, ni lligar-se a res. Ara no és hora de fer-ho.\nEra gaire especial el seu pare?\nTan especial com per posar-me Champagne de segon nom i Galen de primer, que en grec vol dir calmat, serè i en cert sentit també savi. En canvi, en suec vol dir boig. Tan especial com per fer-me vegetariana perquè deia que si volies tenir una filla sensible i femenina no li podies donar carn. Jo mateixa no puc entendre que la gent es mengi un animal. Tan especial com per criar-me sense joguines, perquè el meu pare sempre fomentava la fantasia. Especial per introduir-me en la lectura, en la música, en la vida. Tothom diu que era un romàntic i extremadament sensible. I ho era, però també molt pràctic i treballador. Sabia que cuidar els amics, estimar i somiar eren les feines més productives que es poden fer a la vida.\n¿Fins a quin punt ho ha sigut, d'especial, la seva vida?\nVaig néixer a Orange (França) on la meva mare, que estava casada amb Richard Branson, s'havia escapat amb el pare, una història coneguda. Quan tenia dos anys ens vam traslladar a Mallorca, a Deià, i només un any després els pares es van separar i la meva mare es va casar amb Axell Ball. De sobte vaig passar de ser filla única a tenir tres pares i molts germans, perquè tots vam créixer junts. El Kevin tenia una parella rere una altra, i de sobte em sortien germans de pare que no coneixia. De fet, quan anava a les monges de Sóller, ningú no es creia mai els meus relats de després de les vacances!\nHo va portar de manera natural?\nEn realitat, d'una manera molt natural no ho pots portar. Però aprens a viure amb això i a riure-te'n. He après que la família és una cosa que es construeix, que la qüestió de la sang no té tanta importància. I a mi, finalment, m'ha equilibrat. I avui més que mai sé que tots som històries, res més que això, i que el contingut i el significat els posem nosaltres. Si no hagués llegit tant, mai no hauria entès la meva vida.\nCom va créixer a Deià?\nÉs curiós, perquè pocs mesos abans de morir el pare em va dir: "Els nostres anys d'or van ser quan tu i jo vam créixer junts a Deià". Ho deia com si tinguéssim la mateixa edat! Però, ben pensat, va ser així. Vam créixer junts, i vam tenir una relació d'allò més intensa. A Deià ell va trobar una rutina durant sis o set anys, no més, impossible. És natural que descansi aquí per sempre. Jo també vull que m'hi enterrin, a Deià. I això que cap als 13 anys vaig marxar a un internat perquè m'havia enfadat molt amb Deià. Tenia una edat en què no podia entendre tot això, perquè era una bogeria, i perillosa. Ara, després de viure per tot el món, sé que si jutges només t'estàs tancant. Aquests dies he sentit molta estimació a Deià, un sentiment molt familiar, tothom em fa de mainadera.\nQuè li ha deixat Kevin Ayers?\nEll mai no va tenir diners, gens, però tenia una gran riquesa. M'ha deixat ensenyances molt importants. Li dec haver entès que, com ell deia, al món hi ha milions de colors diferents, olors diferents, hi ha milions de llocs diferents, i les persones som totes diferents, però al cap i a la fi som tots iguals. M'ha deixat una gran consciència social, una ideologia d'esquerres. I m'ha deixat una cosa que vam aprendre junts: no importa si fas els somnis realitat, el que importa és tenir un somni.\nI de la música?\nEll em deia sovint: "Quan mori, tu tindràs les meves cançons, que és el millor de mi". Tinc la màgia de la música i, com el meu pare, tinc el meu ritme. No em puc adaptar al dels altres, els músics sempre m'han de seguir. Tot i així, més que la música diria que d'ell he heretat la lectura i l'escriptura. Si aquests últims mesos, des que ell va morir al febrer, no hagués escrit, no ho hauria pogut superar.\nA més de compositora i cantant, de formació és psicòloga, i es va especialitzar en budisme i en psicologia de la religió.\nDel budisme he après que tot a la vida depèn de la teva actitud. De la psicologia de la religió, tot i que no sóc creient, entens la necessitat que tots tenim d'algú, d'alguna cosa que en ajudi a viure o que creguem que ens ajuda a viure. Ara, després d'haver-me dedicat un temps a l'activisme social i mediambiental, cosa que no deixaré, després d'haver fet la meva tesi sobre els supervivents del genocidi de Ruanda, voldria tornar a la música i combinar-la amb la psicologia. M'he especialitzat en teràpia dels traumes. Moltes vegades, per un sentit de culpabilitat o de vergonya, no comuniquem els nostres traumes. La música ajuda a fer-ho. Tinc comprovat que és una bona teràpia.


Added on 28 juny 2014 Nou Cicle PSC , Raimon Obiols\nDret a decidir, crisi de la socialdemocràcia, relacions amb el PSOE, esgotament del sistema de funcionament del partit… Quins creus que són els elements principals que han contribuït a generar la crisi sense precedents que pateix el PSC? El PSC té problemes greus. Fa front a una situació difícil i complicada, internament i externament. Una […]\nAdded on 19 juny 2014 Nou Cicle PSC , Raimon Obiols\nEntrevista a Raimon Obiols: “Una part dels problemes del PSC ens els hem buscat nosaltres sols”\nRaimon Obiols (Barcelona, 1940) va ser primer secretari del PSC de 1983 a 1996. Descarta que la solució sigui la ruptura, però reclama una major definició sobre el dret a decidir. Pregunta. ¿S’identifica en aquest PSC? Resposta. Naturalment, amb els seus clarobscurs i la seva crisi, però el PSC ha de canviar en profunditat en la línia […]\nAdded on 17 maig 2014 Nou Cicle Raimon Obiols\nCinto Amat: “El mínim que es pot dir”\nEs podria dir molt d’aquest “El mínim que es pot dir” (Raimon Obiols, La Magrana, 2013), les Memòries Polítiques de Raimon Obiols. Són una reivindicació de l’acció política que ens convé ara mateix, contra l’estat de desesperança creixent, i de la viscuda per Raimon Obiols durant els cinquanta-cinc anys de la història política de Catalunya, a través dels quals […]\nAdded on 19 febrer 2014 Nou Cicle Política catalana , PSC , Raimon Obiols\nÉs irreversible el decantament del PSC? Des del congrés de Sitges de 1994, on va quallar l’aliança entre “capitans” i notables per rellevar Raimon Obiols al capdavant del PSC, s’han succeït situacions de tota mena, amb avinences i desavinences, amb acords superadors i amb lamentables regressions, amb victòries insuficients (2003) i amb derrotes estrepitoses (2012). […]\nAdded on 26 gener 2014 Nou Cicle PSC , Raimon Obiols\n1. Hi ha tres coses que cal tenir presents a l’hora de valorar el moment que vivim. La primera és que el PSC es presentà a les eleccions de 2012 al Parlament amb un programa que deia textualment: “Manifestem el nostre convenciment que els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya hauran de decidir lliurement sobre qualsevol proposta […]\nAdded on 5 gener 2014 Nou Cicle Raimon Obiols\nAntonio García Santesmases: El mínim que es pot dir\nDisposem d’un bon elenc de memòries polítiques de personatges que han jugat un paper important en el socialisme espanyol. De vegades estem davant llibres-entrevista on es dóna compte d’una trajectòria vital com va passar amb el llibre-homenatge a Nicolás Redondo, en altres amb obres publicades després de la mort (com el llibre homenatge a Lluís Gómez Llorente), però també hi […]\nAdded on 12 juliol 2013 Nou Cicle Política catalana , PSC , Raimon Obiols\nFrancesc Trillas: Un bosc necessari per a l’equilibri político-ecològic\nLa breu però interessant conversa d’ahir entre Josep Cuní i Raimon Obiols no li va agradar gens a Pilar Rahola, perquè en Cuní va semblar que més aviat simpatitzava amb la idea de Raimon Obiols que a Catalunya hi havia un risc de xoc d’identitats i que el PSC, malgrat els seus problemes, és un instrument per […]\nAdded on 7 juny 2013 Nou Cicle Populisme , Raimon Obiols\nÉs fascinant el ressò obtingut pel manifest “Per a un procés constituent a Catalunya” que el passat mes d’abril van fer públic Teresa Forcades i Arcadi Oliveres. Explicant-lo, omplen places i locals, i la Xarxa en va plena. Sorprèn que hi hagi tan pocs comentaris d’aquest fenomen des del món de la política i del periodisme: com si […]\nAdded on 3 juny 2013 Nou Cicle Catalunya , Raimon Obiols , Socialisme\nEl camí del catalanisme es va fent estret. La determinació dels sectors que ja no volen saber res d’Espanya és irreversible. El circuït tancat de calefacció en què està instal·lat el catalanisme continua a màxima temperatura. Tanmateix, les eleccions del novembre passat van deixar en evidència que hi ha un amplíssim espai social i cultural, […]


25/05/2010: UNA SELECCIÓ D'ARTISTES DEL PRIMAVERA SOUND\nDesprés de mesos d'espera i de setmanes i setmanes parlant-ne, ara sí, ja tenim aquí el Primavera Sound 2010. D'acord que divendres passat ja es van fer alguns concerts al metro i que tota aquesta setmana hi ha un seguit d'actuacions prèvies als clubs de Barcelona, però tots sabem que el festival comença, de veritat, a partir de dijous, quan l'activitat es trasllada al recinte del Parc del Fòrum.\nEn total el festival presenta un centenar llarg de concerts i és totalment impossible veure tots els concerts, per això és important fer, prèviament, una selecció dels concerts que més ens interessen. Aquests són alguns dels concerts més recomenables (segons el meu modest parer) dels tres dies:\nApse, Broken Social Scene, Delorean, Fuck Buttons, Mission of Burma, Moderat, Pavement, Sleigh Bells, The Big Pink, The Books, The Fall, The XX, Tortoise.\nBeach House, Beak>, Cold Cave, Condo Fucks, Diplo, Hope Sandoval, Japandroids, Low, Marc Almond, Panda Bear, Pixies, Shellac, Spoon, The New Ponographers, Wilco, Wire, Yeasayer.\nAtlas Sound, Built to Spill, Gary Numan, Grizzly Bear, HEALTH, Lee "Scratch" Perry, Michael Rother, Polvo, Sunny Day Real Estate, The Drums, The Field, The Slits, Van Dyke Parks, Za!\nI els vostres? Per què no hi dieu la vostra?\nPer cert... dissabte a les 21 hores el programa s'emetrà en directe des del festival com ja és tradicional.\n19/04/2010: EL FARADAY 2010 ANUNCIA EL SEU CARTELL\nFa ben poca estona l'organització del molt recomanable festival Faraday de Vilanova i la Geltrú ha anunciat el cartell de l'edició 2010, que es farà del 2 al 4 de juliol.\nCal destacar l'actuació del líder de Wilco en solitari i la revisió que Clem Snide farà d'un disc mític: "Zuma", que Neil Young i Crazy Horse van publicar l'any 1975. Els abonaments ja són a la venda al web oficial del festival i el seu preu és de 60€ més despeses de gestió.\nDes d'aquí felicitats un any més a l'organització del Faraday!\n16/04/2010: ELS ETERNS SONIC YOUTH AL RAZZMATAZZ\nBen poques bandes de música alternativa poden presumir de tenir una carrera tan sòlida, continuada i coherent com els novaiorquesos Sonic Youth. A més el grup continua en plena forma com ho demostra el seu últim disc, "The eternal".\nPerò encara hi ha una cosa millor que un disc de Sonic Youth: un concert de Sonic Youth. Aquest diumenge, al Razzmatazz.\n03/03/2010: (((GARGALL))), EL FESTIVAL QUE ESCUP MÚSICA\nLa tercera edició del festival musical Gargall se celebra del 4 al 14 de març a Manresa. En les mateixes paraules dels organitzadors, la voluntat del festival és "difondre i presentar al públic noves propostes d'experimentació musical, improvisació i sons extrems, amb un programa renovat i ampliat amb nous espais". Hi ha una àmplia i interessant representació d'artistes catalans de música que podríem anomenar experimental, de risc, lliure... Aquí en trobareu tota la informació.\n15/02/2010: AVUI A L'APOLO UNA APOSTA GUANYADORA: BILL CALLAHAN\nEl cicle Caprichos de Apolo presenta aquest vespre l'actuació d'un dels grans cantautors de la música independent: el nord-americà Bill Callahan. Ha deixat enrere la seva etapa com a Smog, però els seus discos són igualment brillants. Contingut, discret, impassible, Bill Callahan ha tornat a fer diana amb el seu últim disc, "Sometimes I wish I was an eagle", un dels millors discos de l'any passat.\nAquí teniu un concert que va oferir recentment. Si hi ha música de dormitori, es pot dir que hi ha també folk d'oficina?\nCom a teloner, Albert Aromir i el seu grup Bedroom.\nENDIRECTO BEDROOM - WAAAU.TV from WAAAU.TV on Vimeo.\n12/11/2009: EL CARA A CARA DE TANNED TIN I PRIMAVERA SOUND\nDivendres i dissabte dos dels festivals més apreciats pels seguidors de la música independent compartiran cartell a la sala Apolo de Barcelona.\nA partir de les 9, divendres actuaran per aquest ordre: Cheval Sombre, Box Elders, Dean & Brita, amb un concert on recuperaran el repertori de Luna i Galaxie 500, i Spectrum, que faran el mateix amb el de Sonic Boom i Spacemen 3.\nDissabte serà el torn d'aquestes bandes, també a partir de les 9 del vespre: Grouper, Munch Munch, Early Day Miners i Black Lips. La nit es tancarà amb el directe d'Aleksi Perälä i la sessió de Rephlex Master Control, representants del segell Rephlex.\nTot plegat amb la doble garantia del Tanned Tin i del Primavera Sound.\n04/11/2009: LA VEU DEL KRAUTROCK CANTA AMB ELS CATALANS CUZO\nAquest dijous dia 5 de novembre la sala Sidecar de Barcelona acollirà una trobada ben curiosa. El cantant Damo Suzuki, veu de l'època daurada dels mítics Can, alçarà la seva veu sobre el rock de risc del grup català Cuzo, format per membres dels grups 12Twelve i Warchetype.\nCan, el grup per excel·lència del rock alemany anomenat krautrock, va tenir altres cantants, però Damo Suzuki va ser el més personal. Aquí el podeu veure en un clip impagable cantant un dels temes clàssics de Can, "Paper House".\nFins i tot un personatge tan poc efusiu com Mark E. Smith de The Fall va retre el seu particular homenatge a Damo Suzuki. La cançó, basada precisament en "Paperhouse", es titula simplement "I am Damo Suzuki" i el trobareu al seu disc "This Nation's Saving Grace" de l'any 1985.\n28/10/2009: PAVEMENT: EL PRIMER GRAN GRUP DEL PRIMAVERA SOUND 2010\nAbans encara gaudirem de la trobada Tanned Tin vs. Primavera Sound del festival Primavera Club, però avui ja s'ha anunciat el primer grup que formarà part del cartell del festival Primavera Sound. Dijous 27 maig el Parc del Fòrum viurà el retorn d'una de les bandes més influents del pop rock independent de la dècada dels 90: Pavement.\nPavement va deixar una petja molt important en tots els seguidors de la música independent i discos com "Slanted and Enchanted" o "Crooked Rain, Crooked Rain" es van convertir en entranyables referents per tota una generació. A més Pavement era, i segurament ho seguirà sent, una banda molt solvent en directe. Vaja que el Primavera Sound ja ens ha donat l'alegria del dia.\nPer cert que ja a partir d'avui ja es poden adquirir els abonaments per al Primavera Sound 2010 per un preu de 95 euros. A partir de l'1 de desembre, el preu pujarà fins als 99 euros.\n29/07/2009: VISITA SORPRESA DE CHRIS CORSANO A BARCELONA\nEl percussionista nord-americà Chris Corsano, un dels més prestigiosos i genials de l'actualitat, actua aquesta nit al bar Plástico, al carrer Sant Ramon, número 23, al barri del Raval de Barcelona. Atenció perquè l'aforament és limitat i si esteu interessats a assistir-hi, més val que sigueu puntuals. El concert començarà a dos quarts de deu del vespre i l'entrada val 6 euros.\nChris Corsano ha col·laborat amb artistes ben diversos com Six Organs of Admittance, Sunburned Hand of the Man, Jandek, Nels Cline (Wilco), Jim O’Rourke o Kim Gordon i Thurston Moore. Corsano també va acompanyar Björk al disc "Volta" i a la seva gira mundial de presentació.\nChris Corsano és alguna cosa més que un simple bateria i dóna un sentit ple i ampli a la percussió, aprofitant tots els recursos al seu abast. Aquí teniu una mostra del seu art.


Sealand Sitges Apartments Sitges Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nSant Bonaventura, 31-33, Sitges Centre, Sitges, Espanya, 08870 - Veure al mapa\nMés informació sobre Sealand Sitges Apartments\nAquests apartaments moderns estan situats en una zona tranquil·la del centre de Sitges, a menys de 5 minuts a peu de la platja. Tots tenen Wi-Fi gratuïta, TV de pantalla de plasma i un balcó. Els apartaments del Sealand Sitges tenen parquet i una decoració elegant. Al bany hi ha una banyera d'hidromassatge i la cuina està equipada amb forn, rentavaixella i rentadora. A més, els apartaments tenen suport per a iPod i iPhone i TV per satèl·lit. El Sealand Sitges Apartments és a només 3 minuts a peu del carrer de Dos de Maig, el centre de la vida nocturna de Sitges. A més, es troba a només 5 minuts a peu de l'estació de tren de Sitges, que us permetrà desplaçar-vos fins al centre de Barcelona en uns 40 minuts.\nNúmero de Identificación Fiscal: HUTB-006539 - 04 // HUTB-00652\nCal que informeu l'establiment de la vostra hora prevista d'arribada amb antelació. Podeu indicar-ho a l'apartat de peticions especials de la reserva o posar-vos en contacte directament amb l'establiment. Efectuar el registre d'entrada a partir de les 21:00 comporta un suplement de 30 EUR. En les estades de més de 7 nits, les tovalloles i els llençols es canvien i els apartaments es netegen 1 cop. Cal que informeu el Sealand Sitges Apartments de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Número de llicència: HUTB-006541 - 38 // HUTB-006542 - 37, HUTB-006526 - 21 // HUTB-006528 - 23, HUTB-006537 - 95 // HUTB-006545 - 74, HUTB-006539 - 04 // HUTB-006524 - 19, HUTB-006546 - 41 // HUTB-006549 - 86, HUTB-006548 - 43 //HUTB-006534 - 89 //HUTB-006544 - 39


València Basket es referma en la segona plaça amb un triomf contundent (47-89)\nTito Sánchez Núñez / CB Almería\nSuma i seguix València Basket que arribarà al partit clau en la lluita per la segona plaça enfront de Laboratorios Ynsadiet Leganés amb tretze victòries consecutives i les millors sensacions de la temporada. Gran partit el disputat per les taronja en Vera, exhibint el seu gran moment de forma.\nL'enfrontament el va estrenar Conchi Sánchez amb encert en les de casa, donant els primers avantatges a les almerienses. Però no duraria molt. La reacció de València Basket va ser espectacular. Meiya Tirera i Rebeca Cotano en el joc interior i Aleksic i Pallardó anotant de 3, li van donar la volta al marcador. Cosa que hauria sigut impossible sense la gran aportació de Ramona Macedo, que va liderar un parcial de 2-19 per a les taronja.\nAlicia González trencava el parcial amb un triple per a iniciar el segon quart. Però València Basket desbordava intensitat. Quatre punts d'Ana Pocek anul·laven l'intent de reacció local que liderava l'americana Jeanette Jackson i mantenien la diferència. L'aparició d'Irene Garí va acabar sent el factor diferencial. Abans del descans, les seues bones accions ofensives i un triple d'Aleksic en l'última jugada donaven una diferència important a les de Rubén Burgos (28-44).\nEn la represa, era novament González la que tractava d'acostar a les de Paco Rueda, però la rotació taronja és molt extensa. Va aparéixer Maria Bettencourt per a celebrar el seu aniversari i Aleksic va continuar anotant de tres en tres per a acabar amb qualsevol opció de remuntada de les andaluses. La diferència al final del tercer quart ja fregava els 30 punts.\nEn eixes circumstàncies, les visitants només van haver d'administrar la diferència al final per a aconseguir sumar la tretzena victòria seguida. Refermada la segona posició, València Basket arribarà en el seu millor moment per a afrontar el decisiu enfrontament directe de Leganés dissabte que ve.


Detenen un veí de Manresa per colpejar amb una barra de ferro i robar a un taxista de Girona - Regió7\nDetenen un veí de Manresa per colpejar amb una barra de ferro i robar a un taxista de Girona\nL'home, de 34 anys, també hauria robat a un segon taxista al qual va amenaçar amb un ganivet de grans dimensions\nGirona | 04·01·22 | 16:23 | Actualitzat a les 17:24\nImatge d'arxiu de taxis a la ciutat de Girona AnioL Resclosa\nEls Mossos d'Esquadra han detingut un manresà de 34 anys com a presumpte autor de dos delictes de robatori amb violència i intimidació a taxistes de Girona.\nL'home presumptament va agredir un taxista amb una barra de ferro per sostreure-li el mòbil, tres-cents euros en efectiu, el datàfon i la cartera. En el segon robatori el va amenaçar amb un ganivet de grans dimensions i li va sostreure una tauleta electrònica de pagament que portava el vehicle.\nEl detingut, a qui li consten antecedents, va passar el dia 1 de gener a disposició del jutjat d'instrucció en funcions de guàrdia de Girona el qual va decretar la seva llibertat amb càrrecs. Els fets van passar el 25 de desembre pels volts de les 4 de la matinada.\nUn taxista que es trobava fent el servei a la plaça Ramon Folch de la ciutat de Girona va observar una noia que baixava d'un vehicle i es dirigia al seu taxi. La noia li va demanar al conductor que la portés fins al pavelló esportiu del barri de Vila-Roja.\nDurant el trajecte, el taxista va adonar-se que el vehicle del qual havia baixat la noia l'estava seguint. Quan el conductor va arribar al pavelló, va activar el tancament de les portes perquè patia per la integritat d'ella, però la noia el va desactivar i va sortir del taxi per dirigir-se a l'altre vehicle.\nTot seguit el conductor de l'altre vehicle va pujar al taxi i va agredir al taxista amb una barra de ferro per robar-lo.\nEl segon dels fets va tenir lloc l'endemà cap a mitjanit. Un altre taxista que es trobava treballant per Girona va recollir un individu que li va demanar que el portés al mateix pavelló de Vila-Roja.\nEn arribar al destí, el client li va treure el ganivet de grans dimensions i li va sostreure una tauleta electrònica de pagament que portava el vehicle.\nLa Unitat d'Investigació va concloure que el robatori als dos taxistes havia estat perpetrat la mateixa persona. La investigació va permetre el passat 30 de desembre la localització i detenció del presumpte autor dels fets.\nEl detingut, a qui li consten antecedents, va passar el dia 1 de gener a disposició del jutjat d'instrucció en funcions de guàrdia de Girona el qual va decretar la seva llibertat amb càrrecs.


Desembarcament d'esportistes FER en el Campionat d'Espanya d'Atletisme en pista coberta - Proyecto FER\nDesembarcament d’esportistes FER en el Campionat d’Espanya d’Atletisme en pista coberta\nDesprés d’algunes proves, tant nacionals com internacionals, servides com a aperitius, l’atletisme proposa este cap de setmana la primera gran competició d’un any especialment interessant. Durant el dissabte 21 i el diumenge 22, la ciutat malaguenya d’Antequera acull el Campionat d’Espanya en pista coberta, una competició que, en esta ocassió, presenta l’alicient afegit de ser una mena d’assaig general previ al Campionat d’Europa previst en Praga del 6 al 8 de març. I el Projecte FER prepara el particular desembarcament.\nDiferents esportistes FER van a competir en terres malaguenyes. En els casos dels més joves, la presència en el certamen nacional té com a objectiu adquirir experiència, i seguir reforçant la seua progressió i aprenentatge. En este grup s’engloben els casos d’Alejandro Noguera o Marcos Ruiz, que arriben a este Campionat absolut una setmana després de proclamar-se campions en categoria promesa (Alejandro en llançament de pes, Marcos Ruiz en triple salt).\nNo obstant això, hi ha d’altres esportistes que acudixen a Antequera amb una major responsabilitat, ja siga per la exigència de guanyar les seues proves perquè són clars candidats a la victòria, ja siga per l’obligació de fer-ho bé per a aconseguir las mínimes que els permeten estar en el Campionat d’Europa de Praga. Amb el cartell d’aspirants al títol nacional estan Eusebio Cáceres i Pablo Torrijos. El primer apareix com a favorit indiscutible en salt de llargada després de saltar 8,16 a finals de gener en Karlsruhe. El seu oponent més seriós serà Jean Marie Okutu, atleta espanyol d’orige ghanés i campió d’Espanya en pista coberta en els dos últims anys.\nPer la seua banda, Pablo Torrijos també figura como a campió en totes las quinieles del triple salt. El castellonenc ja va aconseguir fa pocs dies la mínima per a Praga i, alliberat d’eixa pressió, pot atacar, o inclus superar, els 16’60m. Els seus principals rivals seran Sergio Solanas y Jorge Gimeno.\nMés incerts es presenten els casos de Conxa Montaner i Daniel Andújar. L’atleta de L’Eliana afronta una de las últimas oportunitats d’aconseguir els 6,50m exigits para a estar en l’Europeo de Praga. A banda d’este repte, Conxa buscarà el seu onzé títol nacional en pista coberta en la prova de salt de llargada davant rivals de nivell com Mari Mar Jover i Fàtima Diame. Per últim, Daniel Andújar correrá els 800m, prova d’una gran exigència por la presència de competidors tan qualificats com Kevin López i Luis Alberto Marco.


Ricard Garcia | Rosa Andreu\nListado de la etiqueta: Rosa Andreu\nInici / Cupressus sempervirens / Blog / Rosa Andreu\nFesta de la Poesia a Sitges: avui en fa un mes i encara…\n06/08/2018 /0 Comentaris/a Cupressus sempervirens, En veu alta /de Ricard Garcia\nQuan vam trobar-nos, avui fa tot just un mes, al Portal de Santa Madrona no ens imaginàvem pas la magnitud de tot el que havíem de viure concentrat en tres dies a Sitges. Puntuals ens vam anar trobant el Josep Porcar, la Samantha Barendson, el Josep-Ramon Bach, el Quico Pi de la Serra, la Isabel Ortega i jo. La Maria Cabrera no va poder venir, però sí que ho va fer la Laura López Granell que s’encarregaria de llegir els seus poemes.\nEns recollí la Cèlia Sànchez-Mústich i vam enfilar la carretera camí de Sitges, allà ens esperava el Joan Duran i Ferrer. Bé, no només el Joan, perquè a la plaça d’Eduard Maristany s’hi aplegava una munió de gent que ja ens va sorprendre: representants municipals, nens amb cartells de benvinguda, homes i dones vestits d’època (enguany en feia cent de la mítica Festa de la Poesia de 1918), i una banda de música que ens acompanyà per tot el recorregut que vam fer. I allà ja ens vam adonar que el que començàvem a viure depassava el que ens podíem haver imaginat: ens aturaven perquè des d’alguns balcons se’ns donava la benvinguda a Sitges o se’ns recitaven poemes i se’ns llançaven clavells. L’emoció, però, es va disparar quan en arribar a una cantonada ens vam trobar amb una placa que donava el nom de la Isabel Ortega a un carrer. Ella, en companyia de l’alcalde i d’una colla de pubilles i hereus vestits per a l’ocasió, va tallar la cinta i el va inaugurar. I després d’ella tots i cada un dels poetes convidats vam tenir el nostre carrer. Aquest ja em va semblar un detall que donava la mida del respecte i l’estimació de Sitges per la poesia i els poetes, però n’hi hauria més i més. Acabàvem d’entrar en una espiral d’emocions que no s’aturaria ni un moment.\nA final de la rebuda vam arribar a l’Ajuntament, on la Vinyet Panyella ens va entregar el llibre de la Festa. I encara l’actuació d’un cor i una copa de cava… I havent sopat, tornem-hi! Al Racó de la Calma, ens van oferir l’actuació de Blooming Duo i les poetes Helga Simon, Anna Gas i Àngels Moreno ens van dedicar els seus poemes. I arribà el dissabte: va haver qui se’n va anar a navegar una estona o a nedar o a fer-se un massatge. En Josep-Ramon i jo havíem triat poder visitar el Museu del Cau Ferrat i ho vam fer en companyia de la Vinyet Panyella que ens va explicar meravellosament tots i cadascun dels elements del Museu, també la magnífica exposició de l’escultor Gustau Violet que ara hi ha.\nDe pressa sortim cap a la Biblioteca Santiago Rusiñol, sort que és a prop del Museu!, perquè ens hi esperen per inaugurar la mostra de Llibres d’Artista basats en el Versfusió, un poema composat per la Cèlia i el Joan a partir de títols dels set poetes convidats a la Festa de la Poesia. Vam poder veure els magnífics llibres que diferents artistes sitgetans havien fet a partir dels versos, uns llibres on la poesia es fusiona amb les arts visuals emprant diverses tècniques pictòriques. Realment, es tracta d’obres d’art impressionants que més d’un col·leccionista cobejaria.\nI vermut i xaranga i fotografies i cap al Retiro que hem de dinar. I allà ens hi trobem tot de taules parades per dinar, personalitzades amb detalls significatius per a cada poeta. A la meva no hi podien faltar les vinyes! Comparteixo taula amb la Rosa Tubau, regidora de Cultura, amb l’Antoni Sella de l’Eco de Sitges que enfilat a la cadira va dedicar-me un brindis enginyós i divertit, amb la Maria Antònia Plana, amb la Núria Amigó i el seu marit i amb més persones molt amables amb les quals m’he de disculpar perquè sóc incapaç de recordar tants noms. Entre plat i plat hi va haver brindis i cants i bromes i actuacions i alegria desbordada:“Liviamo, liviamo ne’lieti calici…”\nA la tarda, al Saló d’Or del Palau de Maricel, sorpresa majúscula. Ens hi esperaven els magnífics actors, ballarins, cantants i músics de La Tija per mostrar-nos com ens havien capturat l’ànima. I ben bé que ens les van capturar com va quedar demostrat en la fantasia que van representar a partir d’elements tant simbòlics com vitals de cadascú de nosaltres. Va ser absolutament impressionant. Però per si encara no ens tenien prou estovats, encara n’hi va haver més: després de la representació, els nens de l’Escola Pia i els de l’Escola Esteve Barrachina van fer un regal molt especial a cada poeta. A mi, concretament, em van regalar les creacions plàstiques que havien fet a partir de dos poemes meus: Ha plogut… i Naufragi. De la mateixa manera que em sembla molt especial la feina dels autors dels Llibres d’Artista, m’ho sembla la feina i la sensibilitat d’aquests nens i nenes i les seves o els seus mestres.\nFins llavors no havíem fet res més que deixar-nos estimar pels sitgetans, però al vespre va tocar treballar una mica. Després de sopar i compartir neguits i desitjos amb la Odile Arqué, arribàvem al recital de cloenda. Abans de recitar érem presentats per gent del públic, tot just llavors vaig entendre la sorpresa de trobar-me aquella nit en Jordi Solà Coll als Jardins del Retiro (gràcies Jordi!), i més amigues i amics que hi van fer cap sense que jo ho sabés. Vam recitar els nostres poemes, però entre poeta i poeta en Mazoni ens va dedicar una de les nostres cançons preferides a cada un dels poetes. A mi em va tocar llegir l’últim i la cançó triada hi esqueia del tot per tancar i deixar anar tantes emocions contingudes: I will survive.\nEl matí de diumenge encara quedava recórrer els aparadors poètics que diversos artistes ens havien dedicat. La Cristina López Igea es va cuidar de fer el meu a partir del poema Cicatriu de llum: un camp de roselles sota un estol de petons voladors a la Merceria Requena. Com em va agradar la interpretació plàstica que va fer la Cristina del poema! Bé, és que hi penso i no hi ha res que no em vagi agradar.\nFinalment ens vam acomiadar tot fent el vermut a ca la Rosa Andreu. Una cervesa ben fresqueta i fotografies i petons i abraçades i preguntar-nos com ho faríem per tornar a tocar de peus a terra. Perquè el Joan i la Cèlia i tots els seus còmplices sitgetans, que en són molts, van aconseguir que visquéssim durant tres dies enfilats dalt d’un núvol, que ens sentíssim estimats i que la poesia fos el centre de l’univers. Allà vaig entendre perquè els amics valencians, el Joan, la Teresa i la Maria Josep, van exclamar: Ves-hi, sobretot, ves-hi! Ells, que ja hi havien estat, sabien prou bé que la Festa de la Poesia és un bany de felicitat. I tant és així, que ara que ja ha passat un mes i em torno a mirar les fotografies (gràcies Carles Arola!) del que m’adono una vegada i una altra és de la meva cara de felicitat. Si abans d’anar-hi m’ho haguessin explicat, m’hauria semblat una exageració. I no ho és, perquè puc dir que em vau fer feliç i que cada cop que hi penso les emocions que recupero se’m tornen un immens somriure. Avui en fa un mes i encara no he tornat del tot de Sitges, com si una part de mi s’hi hagués quedat per sempre…\nJosep, Samantha, Josep-Ramon, Isabel, Quico i Laura, una abraçada! També per tu, SuperFlorenci! Petons, Joan! Petons, Cèlia! I llarga vida a la Festa de la Poesia a Sitges!


El repte d'aprendre a menjar | Consumer\nEl repte d’aprendre a menjar\nUn estudi britànic revela que els hàbits alimentosos saludables es consoliden molt més en l'edat adulta que no durant la infantesa\nMenjar no és només un acte espontani, requereix intel·ligència i aprenentatge. Alertades per les taxes imparables d’obesitat infantil, les autoritats europees bucan un major calat de l’educació alimentària en les primeres etapes escolars. No obstant això, és sent adults quan aprenem a menjar millor. Així ho assenyala la revista científica Appetite.\nUn estudi dut a terme en el Regne Unit per la Universitat de Newcastle upon Tyne ha descobert que els adults consumeixen dues vegades més fruita i vegetals que els nens, al mateix temps que rebaixen l’aportació de greixos i sucres. «Contràriament a l’opinió general, aprenem a menjar millor conforme passen els anys», explica Amelia Lake, coordinadora d’aquest treball recentment publicat en la revista Appetite (42, pp 255-263).\nAfegeix la investigadora que en el procés d’aprenentatge apareixen nombroses barreres que dificulten l’adquisició d’hàbits sans: la falta de temps, els patrons d’organització de la rutina i l’exemple familiar. Entre els adults enquestats per l’estudi, un 30% (gairebé tots de sexe masculí) assegura que la millor influència en l’adquisisción de bons hàbits prové de la seva parella. Un 10%, per contra (aquí predominen les dones), reconeix que la seva parella és un mal exemple per aprendre a menjar bé.\nPer a una tercera part dels enquestats, la falta de temps és la principal raó de no seguir una dieta saludable. Coincideix amb la proporció d’enquestats que menys fruita menja al dia. No obstant això, la majoria reconeix que menjar bé no és qüestió de temps sinó d’organització i consciència.\nL’estudi britànic revela que els adults consumeixen dues vegades més fruita i vegetals que els nens, al mateix temps que rebaixen l’aportació de greixos i sucres\nL’estudi de la Universitat de Newcastle va entrevistar en realitat a 200 nens i nenes d’edats compreses entre 11 i 12 anys (1984), per revisar l’evolució dels seus hàbits fins a 20 anys després. La doctora Lake opina que les campanyes institucionals per una millor educació alimentària no han donat de si tot l’esperat per falta d’una major individualització dels missatges. «La bona alimentació ha de formar part d’un estil de vida que l’individu pugui seguir sense problemes. Esquemes com el de la campanya governamental [del Reino Unido] de Cinc al [cinco porciones de fruta o vegetales al día] dia haguessin de compaginar-se amb un consell més individualitzat a càrrec de metges o infermeres».\nAdmet, així mateix, que el menjar dolent és massa fàcil i barata com para no sucumbir a la temptació d’encarregar alguna cosa ràpid i evitar-se cues als mercats, diners i temps de preparació, rentat o cocció. «Se’ns diu que hem de menjar bé, però al mateix temps les rutines domèstiques i dinàmiques de treball actual s’assenten en un menjar ràpid, fàcil i barata».\nL’obesitat, una flaqueza del nostre temps\nEn països com Espanya, l’obesitat infantil s’ha duplicat en els últims 15 anys\ni no para de créixer. Xavier Viñallonga, pediatre de l’Institut Dexeus (Barcelona) posa el crit en el cel i acusa a la pèrdua d’esquemes alimentosos tradicionals i a l’augment de la vida sedentària. En 1984, el mateix any en què la Universitat de Newcastle va iniciar el seu estudi, l’obesitat infantil afectava només a un 5% de nens espanyols, mentre que aquesta alteració la sofreix ara el 10% de la població pediàtrica.\nEl nostre és el quart país en el ránking europeu d’obesitat infantil, per darrere d’Itàlia, Malta i Grècia. Viñallonga reconeix que l’obesitat infantil creixerà més encara en els propers anys i recorda que l’OMS ja ha batejat aquesta situació com la «epidèmia del segle XXI».\nAlimentar la ment per cuidar el cos\nL’obesitat incrementa el risc de sofrir apnees del somni durant la infància i compromet el risc de malalties cardiovasculars i diabetis en l’edat adulta.\nViñallonga recomana als pares que promoguin bons hàbits alimentosos i una dieta variada per als seus fills, i també inclou trucs com no menjar mai davant del televisor encès, pujar per les escales o baixar una parada d’autobús abans per caminar més, per passejar.\nEn la Conferència Europea d’Educació per a la Salut (EPS), celebrada el febrer de 1990 a Dublín, especialistes de diferents àmbits van recomanar la inclusió de continguts específics en els ensenyaments obligatoris per afavorir el «autocuidado»\ni adoptar estils de vida més saludables. La idea era llavors implicar-se individual i col·lectivament en la transformació de l’entorn natural i social, amb la finalitat de crear condicions més higièniques. Per a això es va jutjar necessari facilitar als nens i nenes un coneixement bàsic i integral de l’ésser humà, un coneixement de les diverses mesures higièniques i terapèutiques que es poden adoptar tant per afavorir els processos vitals com per prevenir les malalties o defensar-se d’elles una vegada instaurades, juntament amb\nun coneixement dels recursos destinats a facilitar la cura de la salut en cada mitjà concret.\nEDUCAR-SE PER MENJAR BÉ\nDes de fa anys, la UNESCO, l’Organització Mundial de la Salut, el Consell d’Europa i la Unió Europea han elaborat recomanacions, ratificades pels seus països membres, perquè l’educació per a la salut s’integri plenament en la vida i també en el currículum dels centres docents.\nEl propòsit no és un altre que el de fer entendre el nostre propi cos, la nostra manera de funcionar i també el nostre psiquisme; familiaritzar-se amb els mecanismes fisiològics, emocionals i psicològics bàsics que ens permeten cuidar-nos, respirar, créixer, reproduir-nos, moure’ns, sentir, gaudir, pensar, somiar, expressar-nos, envellir i enriquir-nos tant en sensacions com en sentiments.\nAl mateix temps que les autoritats han designat un dia a l’any (el tercer dissabte d’octubre) per al foment d’hàbits saludables, dietes equilibrades i prevenció de problemes derivats d’una mala alimentació (càries, obesitat, desnutrició, hipercolesterolemia, descalcificació, anèmia, anorèxia, bulímia), també desitgen subratllar que el 20% de la població dels països en desenvolupament està subalimentada (840 milions de persones). No pot perdre’s de vista que, al costat d’alertes com l’obesitat infantil, més de 12 milions els nens i nenes moren anualment a tot el món per culpa de la desnutrició.\nEl Secretari General de les Nacions Unides, Kofi Anan, va pronunciar un discurs el dia de l’alimentació de 2002, que va tenir lloc just desués del Cim Mundial sobre Desenvolupament Sostenible, en el qual va recalcar la necessitat de renovar el compromís adquirit per l’Assemblea de l’ONU de reduir a la meitat la quantitat de persones que pateixen gana al món per a l’any 2015. «No hi ha temps que perdre si volem aconseguir aquest objectiu, que també és part dels Objectius de Desenvolupament del Mil·lenni acordats al setembre del 2000 (…) El Dia Mundial de l’Alimentació és una ocasió idònia per confirmar la promesa feta i comprometre’ns tots a utilitzar els aliments i l’aigua intel·ligentment i amb responsabilitat, pel bé dels nostres fills i el dels nostres nets».