Derrapades neuronals: 2004\nLa piràmide del Castillo - o el malbaratament de cabals públics en la construcció de piràmides.\nEl tema ha desaparegut de les primeres planes, les columnes d'opinió i els debats radiofònics, però el govern de l'Estat a través de l'inefable Ministerio de Cultura, el mateix que no defensa les altres llengües patrimoni del regne ni paga el que deu (1), segueix amb una idea nascuda fa uns 20 anys. Malda sense que ningú no li porti la contrària per construir la biblioteca central de la província de Barcelona, una de les darreres que li queden per a completar la col.lecció de biblioteques provincials en cadascun dels districtes en que administren el territori.\nDeixant aquí de banda el fet, sembla que definitivament solucionat a favor del sentit comú, de protegir, museitzar i divulgar les restes de la Barcelona arranada per la construcció de la Ciutadella, ens centrarem en el fet de voler construir avui, una biblioteca provincial central planificada fa més de 20 anys.\nEl Ministerio de Educación y Cultura aportarà, diu El Pais (3 març 2002), 34,19 milions d'euros (5.689 milions de pessetes) de pressupost inicial només per l'edifici, als que caldrà sumar desviacions pressupostàries típiques. Els llibres, no sabem si per estar escrits en català, i el manteniment van a càrrec de la Generalitat i no s'inclouen en aquests 34 milions. Tenim doncs uns 40 milions d'euros destinats a un sol edifici buit, això sí, a sumar a les desproporcionades (per gasives) inversions que l'Estat fa a Catalunya.\nQuè suposa aquesta milionada ? Ho podem comparar amb el museu, el centre de recerca i la neocova d'Altamira (25,26 milions d'euros, dels que 7,52 van ser pagats pel Ministerio de Cultura) (2) o amb el museu Guggenheim de Bilbao, edifici que costà uns 60 milions d'euros als contribuents bascs, però del que es poguè recuperar la inversió entre 1997 i 2002 al generar aquest una activitat econòmica estimada en més de 775 milions d'euros als que cal sumar 120 milions d'ingressos fiscals addicionals. (3)\nA Barcelona no, aquí el Ministerio es deixarà 5 cops el que invertí a Altamira en construir una piràmide buida a fi d'acabar un pla de biblioteques avui obsolet; mig Guggenheim però sense la possibilitat de retorn de la inversió per activitats econòmiques complementaries.\nLa biblioteca central sembla que ha d'omplir un buit en el número de seients de lectura, en l'oferta de llibres i ser el magatzem de grans col.leccions (entre 250.000 i 600.000 volums segons Europa Press (13/nov/2002) que pressumptament han de disminuir el dèficit cultural de la província de Barcelona, la qual també inclou Berga, Igualada, Malgrat, Vic i Vilanova.\nPrimer sorprèn que per tal de satisfer les estadístiques província a província es pretengui proporcionar tota l'oferta en un sol punt del mercat. Sorprèn que aquesta sobreoferta pugui realment satisfer la necessitat, bàsicament repartida uniformement segons la distribució de la població estudiant i lectora sobre el territori. Aquesta solució és ineficient doncs no resoldrà el problema i per 40 milions d'euro esta fora de lloc. I més si tenim en compte que els llibres i el manteniment i els sous no entren en el pressupost. Igualment, augmentar el número de volums disponibles via la sobreabundància de llibres en un sol punt (LA biblioteca), tampoc no resol el problema si aquests llibres no poden circular i es demana presentar-se in situ a qui els vulgui llegir.\nQue es podria fer amb aquests diners ?\nEs feina del govern definir les prioritats, però és deure de l'oposició i si aquests baden dels ciutadans, denunciar els malbarataments quan el govern va errat. I la biblioteca central és un aquests casos.\nQue a Barcelona, però també arreu del País, manquen biblioteques i espais i seients per a l'estudi i el treball en entorns tranquils és un fet; n'hi ha prou amb visitar les biblioteques en època d'exàmens o la demanda d'horaris estesos durant les vacances. Però que la biblioteca central provincial sigui la solució està per demostrar.\nEl pla de biblioteques de la ciutat de Barcelona (4) amb una xarxa de 27 biblioteques tenia un pressupost per al 2002 de 15 milions d'euros. D'aquest pressupost, una meitat es dedicà al funcionament ordinari i l'altra a inversió en nous equipaments. L'any 2001 la xarxa municipal va servir a més de 2'3 milions d'usuaris i va prestar 1'4 milions de llibres. Es a dir, que a Barcelona amb 7,5 milions d'euro es fa funcionar una xarxa de 27 biblioteques de barri i de districte. Això dóna una mitja de 0,27 milions d'euro per biblioteca en funcionament.\nLa Xarxa de Biblioteques de la Diputació de Barcelona el 2002 (5) té uns 31 milions d'euro de pressupost una capilaritat de 149 biblioteques i 9 bibliobusos i ofereix uns 4 milions de documents a un 90% dels habitants de la província. Això dóna un ratio de quasi 0,2 milions d'euro per biblioteca.\nQuè podríem fer amb els 40 milions destinats només a la construcció de l'edifici buit de la biblioteca provincial central ?\nTé sentit la inversió de 40 milions en un sol edifici buit destinat a biblioteca provincial ?\nTé sentit la gran biblioteca provincial en una Societat de la informació ?\nNo seria més lògic obrir més punts de lectura o estudi distribuïts i més propers a la demanda, ampliar els horaris de funcionament de les biblioteques i els recursos humans necessaris, augmentar la capilaritat i connectivitat de la xarxa de biblioteques, consolidar el catàleg electrònic unificat i potenciar el préstec interbibliotecari sense cost per a l'usuari amb la possibilitat de poder rebre els llibres dipositats en qualsevol dels centres (biblioteques o magatzems) de la xarxa ?\nBenvolguts govern i oposició, no malbarateu els nostres diners i mireu de deixar enrere la lògica de la degeneració de la política hardware (6), la del tall de cinta i placa a descobrir, la de la piràmide a major glòria del faraó (que posa el xec però que oblida que els diners no són seus car només els administra). Quin sentit té avui en dia seguir encaparrats en construir biblioteques "centrals" quan amb la meitat de les recursos es pot satisfer molt millor part de la demanda d'espais de lectura, els llibres en circulació i posar d'una vegada el bit mestre d'una gran biblioteca virtual en xarxa que arribi a tothom ?\nCal anar deixant de banda la política de la piràmide; cal aprendre a administrar ciutadans i satisfer les seves necessitats i no les de territoris dibuixats artificialment sobre un mapa. Guanyar les eleccions no dona patent de construcció de piràmides ans demana treure el màxim profit dels recursos que els ciutadans posen en mans dels administradors.\nLa nova Societat exigeix un millor ús dels nostres diners i una major i més fàcil circulació de la Informació, i no ens podem permetre enterrar en una piràmide els recursos que potenciaran les bases del nostre futur; el de la societat en xarxa i del coneixement.\nAVUI, 27 de setembre del 2003\n"El deute conjunt d'11,1 milions d'euros que el govern de l'Estat, a través dels ministeris de Cultura, Exteriors i Foment, arrossega amb l'Institut d'Estudis Catalans (1,8 milions), l'Auditori (4,5 milions) i l'Institut Ramon Llull (4,8 milions)"\nEl diario montañés, 18 de juliol del 2001\nEl Guggenheim generó una riqueza de 173 millones en 2003\nAVUI, 19 de gener del 2002\nSobre el pla de biblioteques de Barcelona\nDades 2002 de la Xarxa de biblioteques i bibliobusos de la Diputació de Barcelona.\nPolítica hardware vs. política software, o Kheops vs. Hammurabi,\nPublicat per Unknown a 7:10 p. m.\nPolítica hardware vs. política software. (o Kheops vs. Hammurabi)\nLAFH - http://enredando.com/cas/cgi-bin/editorial/index.pl\n14-oct-2003 - Editorial 393\n"¿Qué ocurre? Pues, simplemente, que seguimos preocupados por poner ordenadores en las escuelas (esa sí es una cinta que se puede cortar y una foto que se puede publicar) y no por discurrir cómo se construyen las verdaderas aplicaciones que permiten gestionar conocimiento en red en el sector de la educación."\nLes paraules d'en Luis Angel em fan recordar una antiga reflexió sobre el tipus de polítiques que avui es despleguen, i que potser siguin un reflex del que es creu que els votants valoren més. La política hardware (o de la piràmide) vs. la política software (o de l'escriptura).\nLa política hardware (dels tangibles) desenvolupa accions i estratègies en el pla visible, en coses, edificis, obra publica, etc.\nLa política software (dels intangibles) es mou en l'espai de les interaccions humanes, de l'ús de les infraestructures, la relació de les persones entre elles i amb el Medi/Entorn (ambient, econòmic, social, laboral, ...) i s'ajuda o aprofita unes infraestructures prèvies.\nLes infraestructures condicionen com es desenvoluparà l'activitat humana i la faciliten (o faciliten la catàlisi de les accions i reaccions), però no determinen la seva existència.\nQuan els cotxes encara eren un somni i no hi havia autopistes (ni bones carreteres), les empreses invertiren en ferrocarrils per a potenciar el comerç, i abans del ferrocarril, els traginers i els vaixells competien per a portar blat de l'Urgell o del Bàltic. Quan el transport de mercaderies en tren no funciona o ha de perdre uns dies per a canviar d'ample de vies, es busquen alternatives (camions, avió, ...).\nI una bona política hardware esta molt bé, les infraestructures son necessàries, sobretot per a no perdre el tren (fer més coses per unitat de temps o fer-les millor), però no son suficients. Ni de bon tros. I aquí es on sovint es troben a faltar 2 coses:\nla (o una bona) política software o dels intangibles i\nque la política hardware no degeneri vers la piràmide.\nPensant en la política d'intangibles, quina superestructura funcionarà sobre aquesta infraestructura ?\nQuin sistema operatiu o quines aplicacions funcionaran sobre aquest hardware ?\nQue farem amb els ordinadors a totes les escoles, els pavellons poliesportius a cada poble i barri, la banda ampla a cada casa, etc. si no en trèiem més profit que l'evident de l'ús directe ?\nPot el mercat proveir tot el que pot fer-se sobre una infraestructura ? El mercat oferirà allò que aporti benefici, millor si es amb poc risc, a qui proposi el servei o producte. I això es bo perquè ho farà tan eficientment com pugui. Però qui oferirà serveis amb un baix ROI, alt risc o alta inversió ?\nQui oferirà programari educatiu a les escoles, fòrums de trobada, intercanvi d'experiències, material curricular adaptat al futur amb el que es trobaran els nostres joves ? Qui pot potenciar una xarxa de biblioteques amb un catàleg unificat i préstec a qualsevol lloc del país ? Qui pot potenciar una biblioteca amb continguts electrònics ?\nNomés una bona política d'intangibles que permeti i doni joc la participació i auto-organització de la ciutadania (proj. Gutemberg, Softcatala.org, Entitats.info, ...) o l'acció de l'administració (Xarxa de Biblioteques) pot proveir el que el mercat pot dubtar a oferir.\nLes piràmides (1) son la degeneració de la política hardware, la del curt terme i la que llueix de cara als Media i per tant el que veuran els electors o la que no te en compte l'ús, la racionalitat ni l'impacte sobre els intangibles (Economia, Societat, Medi,...); la que malbarata els recursos públics. I les piràmides poden ser fins i tot boniques i omplir-nos de satisfacció, però quan\naltres infraestructures i/o la política software o l'impacte de la mateixa piràmide sobre els intangibles fallen, es qüestió de prioritats i de cost d'oportunitat. El bé personal o del partit vs. el bé comú.\nLes piràmides, amb sort i si han estat ben construïdes i planificades, potser duraran més d'alguns termes electorals. Però l'escriptura, la política dels intangibles, la política que no comporta inauguracions ni plaques commemoratives, es la que donarà més i millors resultats a llarg terme. Cal doncs que ens preguntem, si podríem fer el hardware diferent, millor, més\nracionalment, de manera que es potenciïn els intangibles.\nEls intangibles no es degraden amb el pas del temps, fan la societat més neta i noble, culta, rica, lliure, desvetllada i feliç; més forta, educada i cohesionada amb resultats invisibles a ulls dels Media (i segurament doncs dels electors) i dels organitzadors de campanyes electorals, però perduren.\nLes polítiques dels intangibles han de, sense dirigismes, facilitar les reaccions entre les persones, la connectivitat dels enllaços dèbils (Granovetter i Florida) i per tant la circulació i enriquiment (Wienner) de les idees i la informació sobre les que construirem el futur, millor si es sobre bones\ninfraestructures que ens facilitin ser competitius.\nCal doncs que:\nla política hardware no degeneri vers la piràmide,\nque el desenvolupament de hardware tingui en compte els impactes sobre el software i\nque hi hagi una política d'intangibles que potenciï i faciliti l'ús de les infraestructures existents, les xarxes distribuïdes, els enllaços dèbils i els radicals lliures.\nLes vies romanes vs. el dret romà. La piràmide de Kheops vs. el codi d'Hammurabi (2)\n(1) Uns bons i propers exemples de piràmide podrien ser la futura (esprem que no) biblioteca central de Barcelona, el malaguanyat Estadi Olímpic Lluís Companys, encetant un altre cop el mateix camí vers la decadència i abandonament que emprengué a principis del segle XX i del que va ser rescatat a cop de talonari i il·lusió 60 anys desprès. O el faraònic, excessiu i redundant, sense contemplar les solucions locals, Pla Hidrològic del govern espanyol. També el desgavell de la planificació del tren d'alta velocitat, començant la casa per la teulada i amb goteres, es una bona piràmide.\n(2) Fa potser un parell d'hiverns, entre Nadal i Reis, vaig poder visitar el museu del Louvre. No era la primera vegada que hi anava, així que el que més em va sobtar no va ser el contingut ans el comportament dels humans allí congregats. Mentre la marabunta lluitava a cops de colze per veure les vitrines amb joies, utensilis i estatuetes egípcies, les sales de Babilònia i en particular el monòlit del codi d'Hammurabi romanien en la soledat i potser l'oblit. Kheops contra Hammurabi, hardware contra software. Un amb els favors del públic i els Media, l'altre oblidat però segurament amb molt més impacte sobre les nostres vides.\nCom recolzar un teixit empresarial de PL ?\nResposta a la lletra de convit del COEIC demanant idees per a fer crèixer el teixit empresarial català d'empreses de programari lliure.\nEl teixit empresarial de PL nomes creixera si creix el mercat, intern i extern. Si potenciem primer l'intern, abans altres països no ho facin, estem donant a les nostres empreses una avantatge de sortida que facilitara la seva expansio posterior i la internacionalització. Ajudem així a desenvolupar una industria i economia del coneixement pròpia, que es desenvolupa abans i pot créixer amb menys competència i entrebancs.\nCal doncs desenvolupar el mercat del PL. Sense el mercat no hi haurà empreses; ningú no vol treballar ni fer negoci allí on no hi ha diners ......\n1- una Fira, potser substitutiva de l'extint Informat, i d'àmbit europeu, dedicada a les possibilitats del PL dins l'empresa: servidors, bases de dades, ofimàtica, formació, suport client, serveis tècnics, integradors de PL en PCs de venda al public, etc. Es possible que inicialment calgui enquadrar-la dins alguna altra fira de sectors similars per tal d'ajudar-la a enlairar-se. Hauria d'ésser el CeBit del PL.\n2- El rol de l'administració com a motor del canvi.\nEn un mercat tan dominat per un sol proveïdor, Generalitat, Diputacions, Ajuntaments (federacions de municipis i/o consells comarcals) i empreses publiques son un gran referent i tenen un gran poder de compra i per tant d'influència en el mercat:\na- Escoles: Una aposta seriosa amb dates i objectius clarament mesurables per tal d'implantar el PL a les escoles i assegurar-ne l'us, la divulgació i el mestratge. Implantar-ho a nivells didàctic i d'administració dels centres. Com les escoles poden necessitar manteniment i configuracions, això pot ajudar a l'aparició o creixement de petites empreses de configuració i suport tècnic, que a la seva vegada estaran millor preparades per a servir a empreses (sovint molt mes exigents). El mateix pel que fa a petits aplicatius. Es un bon ajut per anar teixint la xarxa del mercat del PL.\nb- invertir l'estalvi assolit a les escoles amb la substitució del programari propietari per PL en la formació de mestres en noves tecnologies (Rosa Sensat, AEIC, XTEC, ...) i al desenvolupament de material curricular.\nc- Administracions: Substituir prog. propietari per PL. No nomes en el cas ofimàtic, també pel que fa a servidors (bases de dades, gestió, etc). Algunes universitats ja han donat el pas i porten la gestió amb PL. No es podria compartir mes ?\nd- Hospitals: no domino el tema, però es possible que al voltant de les grans instal.lacions de SAP i Oracle calguin aplicatius específics. Si tot funciona sobre GNU/Linux, poden caldre aplicacions especifiques a realitzar en entorns PL.\ne- encoratjar a les universitats a distribuir CDs amb PL (com fa Alacant) i a incorporar ordinadors amb PL a les aules, biblioteques, etc. Evitar la pirateria a les universitats es passar de propietari a PL.\n3- Potenciar l'us de/d'un sourceforge per compartir aplicacions (més productes al mercat). Ajudar així a crear una massa crítica d'aplicacions i solucions que encoratgi a més participació i a la difusió del PL.\n4- Assegurar que TOTES les webs de l'administració, ens públics, empreses públiques, etc. segueixen els estàndard i siguin visibles/navegables amb tots els navegadors. No penjar al web (només) fitxers amb formats propietaris (.doc, .xls, .ppt, ...) i abocar-se a l'ús de formats oberts (o com a mínim, oferir els 2 formats).\n5- Les primeres "success histories" han de venir de l'administració. El món dels managers de IT es força conservador i no es mouran en massa si algú no ho ha fet abans i ho ha fet amb èxit. L'administració ha de ser LA primera prescriptora del PL a través del seu ús.\n6- Ajudar a desenvolupar un "cluster" empresarial al voltant del PL. Un clúster d'empreses que pugui aspirar a competir amb Redmond i Bangalore:\nAmb Redmond es pot competir oferint una alternativa de clúster PL seriosa i eficient que esdevingui una referència.\nCompetir amb Bangalore és fugir de la carrera de la reducció de costos i del que sigui fàcilment deslocalitzable (anàlisi i programació d'aplicacions molt estàndar, anglès, poc valor afegit, ...). Buscant un valor afegit que no es pugui deslocalitzar fàcilment.\nEn definitiva, no competim amb les mateixes armes pq tenim les de perdre, però hem de buscar l'avantatge i competir allí on els altres no estan preparats.\nUn punt important: en un país amb bona infraestructura de xarxa, aquest clúster no te pq concentrar-se tot en un sol punt geogràfic, pot estar escampat o ajudar a dinamitzar comarques amb pocs habitants o amb economies molt mono-cultiu.\n7- Fomentar l'aparició de grups d'auto-ajuda que s'animin a escriure "How-to", divulgar-ne l'ús, que s'ajudin mútuament. Dues vies: la del voluntarisme (Softcatala, Bulma, Caliu, sensefils, etc) i la professional. Aquí, programes de ràdio com l'Internauta o altres podrien ser de gran ajuda. El mateix pel que fa a la premsa escrita (Presència, AVUI, Comit, ....). Amb empreses prou grosses dins l'entorn del PL, aquests espais podrien estar subvencionats/pagats.\nBe, fins aquí 4 idees pel broc gros que em sembla poden ajudar al sector i si més no ajudar a obrir un debat. Si voleu en parlem més abastament un altre dia.\nPublicat per Unknown a 1:52 p. m.\nLa piràmide del Castillo - o el malbaratament de c...\nPolítica hardware vs. política software. (o Kheops...


Democràcia Real Tàrrega: MANIFEST ACAMPADA BCN\nMANIFEST ACAMPADA BCN\nAquest manifest està tret de "acampadabcn.wordpress.com" i serà la referència del qual s'elaborarà amb l'ajuda de tots el manifest de Democràcia Real Tàrrega, per tindre ja ven clar el que defensem, el perquè ens reivindiquem, i deixar clar els punts en els que estem tots d'acord, tenint així una base ferma.\nS’autoanomenen servidors d’aquesta mal anomenada democràcia: la casta política. I amb connivència amb els poders econòmics i fàctics, han despertat la indignació més profunda de la població, que està suportant tot el pes d’una crisi que han generat ells. El poder que els atorguen les urnes ens ha portat això.\nI ara, recopilant la saviesa i les aportacions de milers de persones, s’estan escrivint col·lectivament documents de treball que parlen dels diferents nivells en que operarem per aconseguir el canvi. Tot ells són documents oberts, en modificació i millora constant.\nMentrestant la classe política, que no ens representa, segueix allà, donant bandades i legislant sobre les nostres vides. Per això, els escrivim aquí algunes mesures que puguin entendre i que volem que s’apliquin ja. Alerta! És un document de mínims. En realitat el que volem és molt més gran, és quelcom que possiblement no entenguin mai.\nAixí que ho farem saber als alcaldes i a les alcaldeses als plens que s’han elegit el dia 22/5/2011. Els demanarem punt per punt el que segueix, començant pel punt 1.\n- Prohibició de pensions superiors a la pensió màxima establerta per a la resta dels ciutadans i les ciutadanes.\n- Prohibició de qualsevol tipus de rescat o d’injecció de capital a entitats bancàries i caixes: aquelles entitats en dificultats han de fer fallida o ser nacionalitzades per a constituir una banca pública sota control social.\n- Totes les vivendes adquirides per execucions hipotecàries allotjaran, en règim de lloguer social, les famílies desnonades.\n[N'hi hauria prou en aplicar el 5% de la retallades que es va aplicar als funcionaris i funcionàries a les 50 més grans fortunes i se solucionaria el problema de dèficit de l'Estat Espanyol]\n- L’economia al servei de les persones i no al revés\n- Establiment d’un màxim salarial, així com d’un mínim.\n- Reducció de la jornada laboral de manera que tothom pugui gaudir, pensar i conciliar la seva vida personal amb la vida laboral, sense reducció de sou. Aquesta reducció de personal permetrà un repartiment de tasques que acabarà amb l’atur estructural.\n- Seguretat en el treball: impossibilitat d’acomiadaments col·lectius o per causes objectives a les grans empreses mentre hi hagi beneficis, fiscalització a les grans empreses per garantir que no cobreixen amb treballadors temporals llocs de treball que podrien ser fixes.\n5. DRET A LA VIVENDA\n- Expropiació de les vivendes en desús que no s’han venut, per augmentar el parc públic de vivenda en règim de lloguer social.\n- Penalització de les pràctiques d’assetjament psicològic (mobbing).\n- Donació en pagament de les vivendes per cancel·lar les hipoteques, de forma retroactiva des de l’inici de la crisi.\n- Retirada de les retallades plantejades pel govern de la Generalitat.\n- Increment de personal sanitari i d’infraestructures fins que s’acabin les llistes d’espera.\n- Increment del professorat i insfraestructures per garantir la ratio d’alumnes per aula, els grups de desdoblament i els grups de suport.\n- Garantir realment la igualtat d’oportunitats per a l’accés a tots els nivells d’educació, independentment de la procedència socioeconòmica. Destinar els recursos públics únicament a l’educació pública. Escola laica i de qualitat\n- Finançament públic de la investigació per garantir la seva independència.\n- Transport públic de qualitat i ecològicament sostenible.\n- Prohibició de la privatizació dels serveis públics.\n- No al control d’internet. Abolició de la Llei Sinde. No a ACTA.\n- Protecció de la llibertat d’informació i del periodisme d’investigació i de la seva independència. Eliminació de les trabes legals que impedeixen exercir el dret d’emissió dels mitjans comunitaris lliures i sense ànim de lucre. Eliminació de les traves legals que impedeixen exercir el dret d’emissió dels mitjans comunitaris lliures i sense ànim de lucre. Eliminació dels monopolis de facto dels espais radioelèctrics.\n- Retirada de l’ordenança del civisme: retirada de tota ordenança que limiti les llibertats de moviment i d’expressió.\n- Referèndums obligatoris i vinculants per a les qüestions de gran envergadura (incloses les directives europees)\n- Eliminació de les batudes a migrants no regulars i retirada de la Llei d’Estrangeria actual i tancament dels CIEs. Dret de vot per a migrants.\n- Modificació de la Llei Electoral per garantir un sistema autènticament representatiu i proporcional que no discrimini cap força política ni voluntat social, on el vot en blanc i el vot nul també tinguin la seva representació en el legislatiu, i l’abstenció activa pugui tenir el seu espai d’autoorganització en els barris.\n- Establiment de mecanismes efectius que garanteixin la democràcia interna en els partits polítics: llistes obertes, elecció directa dels regidors, publicitat i transparència en el finançament dels partits.\n- Pressupost participatiu.\n- Respecte pel planeta i per tots els éssers que l’habiten. Consum responsable.\n- Defensa del dret dels pobles a decidir l’ús dels recursos naturals per plantar, cultivar, comercialitzar i consumir, d’acord amb les seves necessitats, costums i capacitats.\n- El sistema econòmic no pot estar basat en el creixement indefinit. Això no és sostenible.\n- Soberania alimentària, foment de l’agricultura dels camperols, no de les multinacionals.\n- Consum responsable i comerç just. Evitar els monopolis en la distribució garantitzant l’accès de tots els productors.\nS'ha de difondre el màxim possible, així que et demanem que ho comparteixis per les reds socials el mes avans possible.\nEtiquetes de comentaris: manifest-bcn\n¿QUE US SEMBLA MODIFICAR UNA MIQUETA EL LOGO?\nRECOLLIDA DE FIRMES PER LA DIMISSIÓ DE FELIP PUIG\nCASSEROLADA EL PATI 29/05/12011\nActa de la 2a assemblea de DEMOCRÀCIA REAL TÀRREGA...\nActa de la 1a assemblea de DEMOCRÀCIA REAL TÀRREGA...\nCASSEROLADA EL PATI 28/05/12011 (VÍDEOS)\nCASSEROLADA EL PATI 28/05/12011\n1A ASSEMBLEA INDIGNATS TÀRREGA 27/05/2011 (2a part)\n1A ASSEMBLEA INDIGNATS TÀRREGA 27/05/2011 -VÍDEOS-\n1A ASSEMBLEA INDIGNATS TÀRREGA 27/05/2011


Comença la fase de pilotatge de PortalEdu – Comunitat CvTIC\nComença la fase de pilotatge de PortalEdu\n12 Març, 2019 12 Març, 2019\nAquesta primera setmana de Març comença, el pilotatge del nou portal educatiu “PortalEdu”, desenvolupat i mantingut amb WordPress, per la Conselleria d’Educació, Investigació, Cultura i Esport a través del SICE.\nAquesta nova plataforma oferirà els serveis d’allotjament dels llocs Web dels centres públics no universitaris depenents de la Conselleria, així com el blogs docents del professorat d’aquests, tal i com ha fet fins ara de manera semblant, la plataforma Mestre a Casa.\nEn aquesta fase hi participaran 15 centres públics representatius de diferents àmbits educatius de la Comunitat Valenciana. Aquests centres donaran per iniciat el pilotatge participant amb un curs inicial del nou entorn, PortalEdu, i que es centrarà en l’edició i gestió de la web de centre. L’objectiu és que, en acabar la formació, els centres pilot tinguen iniciat en la nova plataforma, un nou lloc web amb un mínim de components bàsics.\nEl propi equip de PortalEdu s’ha encarregat del disseny, gestió i desenvolupament de la plataforma i la Coordinació TIC col·labora en els processos de difusió, seguiment del procés de pilotatge i posterior implementació.\nPortalEdu estarà disponible per a tots els centres i docents, a partir del curs 2019-2020. Per aquest motiu, i per reforçar el testeig de la nova eina, des del CEFIRE s’ha oferit a tots els centres l’acció formativa “Portal Educatiu: allotjament de la web de centre i blog docent”, que es durà a terme del 13 de maig al 23 de juny.\nCategories Notícies_Butlletí Etiquetes butlletí14 Navegació per les entrades\nNovetats Web Família 2.0: servei de notificacions per correu electrònic


La defensa de Torra reclama al Suprem que elevi el cas a Europa abans de dictar sentència | NacióDigital\nBoye remarca que la Junta Electoral no era "autoritat competent ni superior" per ordenar la retirada de la pancarta de la façana de Palau i que per això el president no va complir les instruccions\nper Bernat Surroca / Oriol March, 17 de setembre de 2020 a les 12:20 |\nQuim Torra arriba al Suprem amb Pere Aragonès i Meritxell Budó. | Govern\nEl president Quim Torra s'ha assegut aquest dijous minuts després de les dotze del migdia a la sala de plens del Tribunal Suprem per afrontar la vista que abordarà el recurs de la seva defensa contra la seva inhabilitació. El text elaborat per Gonzalo Boye, de més de 400 pàgines, denuncia nou vulneracions de drets i de principis legals per desacreditar la condemna dictada pel Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) el 19 de desembre de l'any passat. Arran del veredicte, Torra va perdre la condició de diputat i, si el Suprem acaba descartant el recurs del president, té molts números de ser desposseït del càrrec en un termini que pot ser, com a molt, de tres setmanes. Pot trigar més si, com ha demanat l'advocat, la justícia europea s'hagi de pronunciar.\nBoye ha arrencat al·legant que Torra no ha disposat d'un jutge imparcial en aquest procediment, i ha assegurat que estan "en joc" els drets de participació política. Pel que fa a les qüestions prejudicials que la defensa vol enviar a Europa, l'advocat ha assenyalat que el TSJC les va inadmetre sense seguir -segons ell- els procediments establerts. "Això és política de l'estruç", ha apuntat Boye, que ha reclamat al Suprem que elevi les prejudicials al Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE). Ha argumentat que, com que la inhabilitació també és per presentar-se a càrrecs públics europeus, la justícia comunitària s'ha de pronunciar al respecte.\n"Fer això seria sa. El dret de la Unió és el nostre dret, i no podem viure-hi d'esquenes. El TSJC ho va ignorar", ha reflexionat el defensor del president de la Generalitat, que ha vist vius els "dubtes interpretatius" de la qüestió. Boye també ha considerat vulnerada la tutela judicial efectiva durant el procés contra el president. "Ningú comprendrà que un mateix fet tingui primer 3.000 euros de multa i després 30.000", ha apuntat l'advocat, segons el qual la sanció de la Junta Electoral Central (JEC) sobre la pancarta és de tipus penal, de manera que s'ha d'adaptar la normativa a aquesta circumstància.\nSobre la JEC, Boye ha assenyalat que la JEC no era "autoritat competent" en funció del que estableix, precisament, una sentència del Suprem, concretament de la sala tercera. La decisió de Torra de no acatar la Junta Electoral era raonada, ha apuntat, perquè es va assumir la doctrina del Suprem. "Per això no podem acceptar que l'ordre de la JEC s'adoptés en els temes que ho va fer", ha remarcat el defensor del president, que també ha insistit que el TSJC ja tenia preparada la sentència malgrat que la JEC no era ni "competent" ni "superior", conceptes que s'han "mesclat" de forma "aberrant".\nBoye també ha volgut insistir en la "inviolabilitat" del president en el moment dels fets en tant que membre del Parlament. Una condició que va perdre de forma "il·legal", segons l'advocat, després de decisió de la JEC de principis de gener. "Està en joc la participació de minories nacionals. En tot moment, Torra ha defensat les paraules que hi havia a la pancarta", ha apuntat l'advocat, que ha citat una polèmica de Cayetana Álvarez de Toledo, exportaveu parlamentària del PP, que va acusar de "terrorista" el pare de Pablo Iglesias i no es van emprendre mesures legals contra ella.\nL'independentisme ha acompanyat el president fins a les portes del Suprem per traslladar el seu suport unànime davant d'un "nou atac judicial". A la plaça Vila de Madrid, representants dels principals partits sobiranistes i de les entitats civils han denunciat la repressió de l'estat, que vol inhabilitar Torra per exercir el dret a la llibertat d'expressió. Laura Borràs, portaveu de JxCat al Congrés, ha advertit que per defensar un dret fonamental es pot desposseir Torra del càrrec. "Això és un atropellament democràtic", ha dit. Gabriel Rufián, portaveu d'ERC, ha denunciat un atemptat contra els drets més bàsics de Torra i ha fet una crida a "reforçar les institucions".\nQuè diu el recurs?\nQuè argumenta el recurs dels advocats del president, que el tribunal ja ha llegit? La defensa del dirigent independentista raona que el Suprem no pot ser imparcial en la mesura que la pancarta que demanava l'alliberament dels presos polítics -finalment despenjada- anava dirigida, precisament, al tribunal que els mantenia privats de llibertat i que ara s'encarregarà de decidir sobre el futur del president. Boye, a banda, sosté que existeix la vulneració del dret a un procés amb les degudes garanties i del dret a a la tutela judicial efectiva, i manté que se'l "castiga" dues vegades pel mateix cas. Dimecres vinent, Torra ha de tornar al TSJC per la segona causa per desobediència.\n"El judici oral no va constituir un veritable debat, perquè que el veredicte ja estava predeterminat", ressalta el recurs presentat, que denuncia la "intencionalitat política" d'un procediment pensat per apartar-lo de la presidència. El procés judicial, manté la defensa, té indicis de "constituir una palmària persecució política". En concret, el text es refereix als denunciants, que "actuaven a instàncies dels seus adversaris polítics" i a també al tribunal, "cridat a enjudiciar la causa". El procediment davant la Junta Electoral Central (JEC) va néixer arran d'una denúncia interposada per Ciutadans.\nTorra s'enfronta a la inhabilitació amb el futur de la legislatura en l'aire\nLa defensa calcula que el Suprem sentenciarà en un termini màxim de tres setmanes i centrarà l'estratègia en subratllar la parcialitat del tribunal i la "desproporció" de la causa\nA partir d'aquí, tant el TSJC com el Suprem "no han pretès sinó apartar il·legal i il·legítimament" el president dels càrrecs que ostenta "democràticament". La defensa va presentar un escrit d'al·legacions demanant la recusació de deu magistrats per la seva vinculació amb la JEC, entre els quals Manuel Marchena, president de la Sala Segona del Tribunal Suprem i encarregat de sentenciar els presos amb el veredicte de l'1-O. Abans, la defensa ja havia protestat pel fet que es comuniqués la data de la vista als mitjans de comunicació abans que al propi interessat, com va passar l'11 de juny.\nLa vista d'aquest dijous al Suprem suposa un capítol més -potser el darrer- d'una legislatura condicionada de ple per la judicialització de la política. Torra ha desplegat un manual propi per donar-hi resposta, sovint sense consens amb els socis de Govern i, en algun cas, fins i tot sense informar-ne l'expresident Carles Puigdemont, com després de la sentència del Suprem contra l'1-O. Amb unes eleccions convocades per l'aplicació de l'article 155, el Tribunal Constitucional i el Suprem van maniobrar per bloquejar les investidures de Puigdemont, Jordi Sànchez i Jordi Turull, i finalment va ser Torra qui va reunir els suports necessaris per desencallar la legislatura i evitar noves eleccions.\nQuè argumenta la defensa de Torra per esquivar la inhabilitació del Suprem?\nEl Suprem posa a prova l'estratègia de Torra davant l'ofensiva judicial\nPolítica, Tribunal Suprem, Junta Electoral Central, persecució política, inhabilitació, Quim Torra, defensa, Gonzalo Boye, Isabel Elbal, Josep Costa, Tribunal Superior de Justícia de Catalunya


L'Ajuntament de Reus revisarà el punt on han bolcat 3 cotxes en un mes a Bellissens\nUn cotxe bolca a l'avinguda Bellissens\nEl turisme ha bolcat sense que hi hagi cap ferit.\nEs millorarà el paviment d’una de les sortides de la rotonda que connecta la via d’entrada a Reus amb la T-11\nActualitzada 09/03/2018 a les 09:14\nLa Brigada Municipal té previst actuar en un dels punts més conflictius pel que fa a la sinistralitat en les vies reusenques. Es tracta de la T-315, coneguda com l’avinguda de Bellissens, que connecta la ciutat, per la zona sud, amb localitats com Tarragona o Vila-seca. L’actuació, concretament, es durà a terme en la sortida d’una de les rotondes situades en aquesta via, en la qual es troben els accessos a la T-11, en sentit Reus.\nLa Brigada, encarregada del manteniment de la via pública, millorarà l’asfaltat d’aquesta zona, reparant els desperfectes que aquest pot presentar. Aquest punt ha estat protagonista, en el darrer mes, de diversos accidents, ja que just el tram de sortida de la rotonda i d’entrada a l’avinguda de Bellissens presenta un lleu desnivell que, en cas de precipitació constant o forta, queda inundat. Aquest fet, combinat amb l’elevada velocitat amb la qual circulen molts dels vehicles que utilitzen aquesta via, el converteix en un punt conflictiu per al trànsit.\nSegons dades recollides el 2016, últim any del qual se’n tenen registres, ja que els del 2017 encara no s’han fet públics, la T-315 va registrar més de cinc accidents destacables, convertint-se en una de les vies reusenques amb més sinistralitat. La majoria d’incidents responen a cotxes que han bolcat o que han topat en frenar bruscament, però també es donen casos de camions i, fins i tot, vehicles que s’han incendiat. A més, en el darrer any també es van declarar diversos incendis en zones de vegetació en terrenys propers a l’avinguda de Bellissens. Gairebé tots, però, no registren víctimes ni ferits rellevants.\nTres cotxes bolcats en un mes\nEn els darrers trenta dies s’han registrat tres accidents en aquest mateix punt de la T-315, que es troba a prop de dos quilòmetres del centre de la ciutat. Tots tres han estat per cotxes que, a l’entrada de la rotonda, han patinat i han bolcat, sense deixar ferits. El cas més recent es va produir aquesta mateixa setmana, el dimarts, passats dos quarts de sis de la tarda. Tot just sis dies abans, el 28 de febrer, també es va registrar un accident per un cotxe bolcat, mentre que el primer va tenir lloc a principis del mes de febrer passat, precisament el dia sis.\nEn els tres dies en els quals es van registrar aquests accidents, la calçada estava mullada a causa de la pluja. En el primer i el darrer cas estava plovent quan els cotxes van bolcar, mentre que el segon, ocorregut el 28 de febrer passat, va coincidir amb les baixes temperatures i la neu que va caure arreu del territori.\nL’actuació de la Brigada, així i tot, no respon a aquests accidents recents, sinó que s’inclou en el projecte de millores que realitzen al llarg de l’any en l’espai públic municipal. Les obres encara no tenen cap data fixada, ni s’ha especificat quins seran els punts que es rehabilitaran, més enllà del paviment.\nNo se donde han sacado la noticia de que en un mes han volcado 3 vehículos\nLa semana pasada en tres días como mínimo han volcado 8\nComenta el contingut : L'Ajuntament de Reus revisarà el punt on han bolcat 3 cotxes en un mes a Bellissens


El Poble – Begur\nSituat en el cor de l’Empordà, el poble de Begur i les seves platges configuren un dels indrets més meravellosos de la Costa Brava. El seu terme municipal està format per un conjunt de turons anomenat Massís de Begur, i un extens litoral, banyat pel mar Mediterrani. Tant el casc antic de Begur, format per múltiples monuments que han quedat com a llegat dels moments més significatius de la seva historia; com el petit nucli romànic d’Esclanyà, o les vuit cales i petites platges que pertanyen a Begur, configuren un conjunt, i un entorn paisatgístic, inigualables.\nBegur és un poble amb un profunda personalitat històrica. A l’abric del seu castell medieval, corallers, pescadors, indians i surotapers han protagonitzat brillants pàgines d’una història que es reflecteix a cada carrer, a cada casa i a cada racó del poble.\nLa imatge més coneguda de Begur és sens dubte el castell medieval que presideix el municipi, però trobem també altres indrets interessants per visitar, com les nombroses cases indianes (edificis d’estil colonial, construïts per begurencs que el segle XIX emigraren a "les Amèriques" fugint de la crisi econòmica del moment, i que retornaren posteriorment amb una important fortuna), les torres de defensa del segle XVI (llegat del temps en que els pirates navegaven pel Mediterrani i construïdes pels begurencs com a mitjà de refugi contra els seus assalts), l’església (edifici d’estil gòtic dedicat a Sant Pere) o altres edificis històrics com el Casino Cultural o les Escoles Velles.\nHistòria de Begur\nUnes restes arqueològiques, trobades a començaments d'aquest segle al cim del castell de Begur són les primeres referències de poblament de Begur, una comarca on predominen destacats jaciments paleolítics i neolítics. Sens dubte, però, l'època medieval és molt més generosa quant a referències materials i documentals. El primer senyor feudal de Begur fou Arnust de Begur i el trobem documentat a inicis del segle XI. El castell de Begur és el símbol més emblemàtic d'aquesta època, per bé que a Esclanyà també hi ha notables mostres medievals: l'església de Sant Esteve d'Esclanyà, esmentada documentalment l'any 1280 i el castell d'Esclanyà, conegut popularment com la torre d'Esclanyà.\nEn els segles XVI i XVII sovintegen les ràtzies de pirates a les costes de Begur. Aquest episodi deixà una evident petja en el poble, ja que s'alçaren diverses torres per la defensa de l'invasor. Algunes torres avui encara resten dempeus.\nLa recerca i comercialització del corall ha estat una de les principals activitats econòmiques de Begur des del segle XIV. La crisi del sector coraller, afegida a les pèssimes perspectives de l'agricultura, amb una vinya fortament castigada per la fil.loxera, obligà a molts begurencs a travessar l'Atlàntic, a la recerca de fortuna en el continent americà. Al llarg del segle XIX més de 500 begurencs van emprendre aquesta ruta, entre els quals més del 87% van establir-se a l'illa de Cuba, mentre que la resta ho feren a d'altres països americans. La petja indiana determinà la configuració arquitectònica del poble. Fins el primer terç del segle XX, la indústria surera fou l'únic sector capaç de mantenir reeixida l'activitat econòmica de Begur. A partir de la segona meitat de segle, el turisme ha anat assolint protagonisme fins esdevenir la principal font de recursos del municipi.\nL'evolució demogràfica de Begur ha anat, com no podia ser d'altra manera, molt lligada a la història del municipi. Al llarg del segle XVIII la població experimenta un progressiu augment, propiciat per la davallada de les ràtzies pirates. El 1787 la població era de 1.911 habitants. A la meitat de la centúria següent la tendència es modifica i s'entre en un període d'estancament. L'any 1857 es comptabilitzen 1.906 habitants i tres anys més tard les dades indiquen una relativa disminució de la població: 1.849 habitants, producte, sens dubte, de la important diàspora a terres americanes.\nAl començament del segle XX, Begur presentava una estructura de població equilibrada, amb 1.908 habitants que vivien bàsicament de la indústria surera, però la crisi d'aquest sector va provocar que l'any 1930 la població hagués quedat reduïda a 1.372 habitants. Durant els anys de la guerra civil Begur havia disminuït aproximadament en un centenar d'habitants. La penúria de la postguerra, agreujada per la poca ocupació que oferia la fàbrica de suro Forgas, que de 700 treballadors havia passat a 90 fins a tancar definitivament les portes, provocà que l'any 1950 el cens de la població es situés al misèrrim nombre de 1.005 habitants. La recuperació demogràfica va esdevenir una realitat gràcies a la immigració, especialment del sud de l'Estat espanyol. Moltes persones arribaven a la recerca d'un treball en unes terres revitalitzades per la progressiva arribada del turisme. Podem situar la fi del cicle decreixent de la població a partir de la segona meitat de la dècada dels cinquanta. El padró municipal de 1960 és una clara prova de la nova situació: 1.505 habitants, que es converteixen en 1.965 al final dels anys seixanta. La població ha experimentat un ritme de creixement sostingut. L'any 2007 el cens és de 4.245 persones.\nEl petit poble d’Esclanyà, que forma part del municipi de Begur, és especialment interessant pel seu tranquil nucli romànic, on podem destacar la petita església de Sant Esteve, i l’edifici del castell, una edificació del segle XIV de la qual actualment només es conserva la gran torre de planta rectangular.\nEsclanyà forma part del municipi de Begur, i es troba situat al sector nordoest del terme municipal. Fins a la darreries de l’edat mitjana fou una possessió del senyor de Cruïlles.\nEl poble d’Esclanyà s’estructura al voltant de l’església de Sant Esteve d’Esclanyà, esmentada documentalment l’any 1280. L’església conté elements propis de diferents èpoques del romànic des del segle X, la qual cosa permet indicar l’existència d’un temple anterior.\nEl castell d’Esclanyà, conegut popularment com la torre d’Esclanyà, és una edificació del segle XIV. A l’actualitat es conserva la gran torre de planta rectangular, d’època romànica, amb uns merlets a la banda nord.\nTradicionalment l’economia d’Esclanyà es fonamentà en el cultiu de les vinyes i els olivers. La producció de rajoles representà la principal activitat industrial.


II Biennal d’escultura Valldoreix dels Somnis 2018 | AMICART\nLa mostra es realitzarà durant els mesos de octubre i desembre del 2018 i comptarà amb diferents espais oberts facilitats per l’EMD de Valldoreix. Aquesta II Biennal espera acollir escultures d’artistes locals, nacionals i internacionals que representen el devenir creatiu del nostre temps.\n01. Participants: Podran participar en aquesta convocatòria tots els artistes que ho desitgin, sense limitació d’edat ni nacionalitat.\n02. Tema: La temàtica és lliure. Aconsellem als escultors que el tema tracti la relació entre l'Art i la Natura.\n03. Projecte: Per tal de sel·leccionar les obres per part del jurat, els participants han de presentar un projecte a l'adreça projectes@valldoreixdelssomnis.com. Tan sols s'admetrà un projecte per artista. La data límit de presentació és el 30 de Març de 2018.\nCada projecte es presentarà signat per l'autor i amb les seves dades personals: nom, cognom, domicili, país, telèfon, e-Mail i web.\nS'acompanyarà amb tres fotografies en color de l'obra, digitalitzades o físiques, realitzades des de diferents punts de vista i incloent-hi fitxa tècnica de l'obra, on consti el tipus de suport i el sistema d'ancoratge per instal·lar-la. També cal una breu memòria i/o descripció de l'obra, el currículum de l'artista i la taxació de la peça (en cas d'una possible adquisició durant la mostra).\n04. Dimensions i característiques tècniques: L'escultura (al marge del suport) ha de tenir 150cm com a mínim en una de les seves tres dimensions. Les altres dues són lliures.\nL'artista pot acollir-se a l'amplitud de materials propis de l'escultura, pedra, ferro, acer, bronze, formigó o altres materials resultants de les noves tecnologies. Ha de tenir en compte que el material a utilitzar ha de ser estable i apte per a l'exposició a l'aire lliure i poder suportar la intempèrie.\n05. Selecció de les obres finalistes: Els organitzadors i el jurat de la Biennal efectuaran la selecció dels projectes presentats i decidiran en cada cas el lloc més convenient per a la instal·lació de l’obra seleccionada. El dia 1 maig de 2018 es donarà a conèixer el resultat a cada artista i posteriorment als mitjans de comunicació.\n06.Lliurament de les obres i transport: Les obres seleccionades s’han de presentar, al lloc indicat, des del 1 fins el 15 de octubre de 2018. El transport de l’obra, tant de la tramesa com de la devolució, aniran sempre a càrrec del participant així com l’ancoratge i els mitjans de la seva instal·lació. L’organització de la Biennal no es fa responsable dels possibles desperfectes que es puguin ocasionar en els trasllat de les obres.\n"S'ESTIMA LA POSSIBILITAT DE RECOLLIR LES OBRES SELECCIONADES D'ARTISTES DE CATALUNYA MITJANÇANT UN TRANSPORT CONTRACT PER A TAL FI PELS ORGANITZADORS DE L'EVENT. EN TOT CAS LES OBRES HAURAN DE SER DEGUDAMENT EMBALADES"\nEn cada cas l’organització estudiarà les dificultats i es compromet a tenir el màxim de cura de l’obra a partir de la seva recepció i fins la seva devolució. El límit de la responsabilitat de l’organització per la custodia de les obres presentades a la Biennal es concretarà en una assegurança que a tal efecte serà subscrita.\nS'otorgaran tres premis, segons els següents criteris:\n5000 Euros - PREMI A LA SINGULARITAT - Tant pels materials com per la seva realització\n5000 Euros - PREMI AL MISSATGE - Ecologia i noves tecnologies\n3000 Euros - PREMI ARTISTA EMERGENT (menor de 30 anys) - Artista jove amb noves propostes\nS'otorgaran tres accèssits i/o mencions honorifiques. Tots els artistes seleccionats tindran diplomes acreditatius.\nLes obres premiades passaràn a ser patrimoni de Valldoreix i tant Amicart Valldoreix com l'EMD es comprometen a vetllar per la seva conservació i manteniment. Les escultures no premiades, sempre que els seus autors ho desithin, podran ser donades i formar part del patrimoni artístic de Valldoreix. L'associació Amicart Valldoreix conjuntament amb l'EMD seran qui decidiran la seva ubicació un cop finalitzada la Biennal.\n08. Recollida de les obres: Les obres no premiades o adquirides (o donades), s’hauran de recollir entre els dies 20 de desembre 2018 i el 15 de gener del 2019. Totes aquelles que no hagin estat retirades abans del dia 15 de gener del 2019 quedaran a la lliure disposició d’ Amicart Valldoreix.\n09. Actes: La inauguració de la II Biennal es realitzarà el dissabte 20 d’octubre 2018 (11 hores) i la clausura i entrega de premis serà el dia dijous 20 de desembre 2018 (11 hores) L’organització editarà un catàleg sobre la Biennal a fi de donar suport i publicitat als autors i obres presentades.\nEl fet de participar en la Biennal, l’autor cedeix a l’organització el dret d’utilitzar la imatge de l’obra en qualsevol mitjà.\n10.Obligacions: La participació en la II Biennal d’Escultura Valldoreix dels somnis, suposa l’acceptació d’aquestes bases i la conformitat amb la decisió del jurat.


Classical Action guanya la concertada joqueis a Manacor\n08 març 2021 04:26\nEl quartet especial quedà desert i acumula un fons de 3.154.200 pessetes per dissabte que ve\nJosep Rosselló | 21 febrer 1999\nBiel Pou, amb l'egua Classical Action, s'imposava de manera còmoda a la correguda especial per a joqueis després de rodar al capdavant de la cursa durant la pràctica totalitat del recorregut, seguit en tot moment per l'altre favorit, Biniati de Quick, que havia de superar 50 metres d'hàndicap i que finalment no el podia superar tot i que marcàs una mitjana d'1.21.9.\nA la correguda concertada per a poltres de tres anys generació D, tornava a guanyar Did Pride SC, que d'aquesta manera sumava la seva quarta victòria dins el Municipal de Manacor. Dinero Fácil F i Daurat Llar, que en principi es presentaven com els màxims oponents de Did Pride SC, no varen tenir una bona actuació, ja que ni tan sols aconseguiren col·locar-se.\nSens dubte la correguda que havia despertat més interès era la del quartet especial, que s'iniciava amb un important fons d'1.629.300 pessetes. Les expectatives dels apostants s'havien decantat cap a Zoot Run i War Dance. Aquest darrer no fallava i s'imposava després de rodar tota la cursa al capdavant del grup i fins i tot agafant avantatge en els metres finals. Però l'imprevista segona posició de Velmor Kerveyer, seguit per una Another Mother molt regular i de Zoot Run, que només podia ser quarta, feia que no sortís cap butlleta encertant, per la qual cosa el fons acumulat per a la reunió de la propera setmana ja supera els tres milions de pessetes (3.154.200).


La victòria d'Iceta frena les aspiracions de Larrosa i Lafuente - 7accents\nLleida Gerard Martínez 16.10.2016 10.30 h\nMònica Lafuente i Fèlix Larrosa. (Foto: PSC)\nHistòrics socialistes com Antoni Siurana, Teresa Cunillera, Àngel Ros, Paco Boya o Miquel Aguilà s'afileraven al costat de Miquel Iceta. I valors en alça de la formació com Fèlix Larrosa, Mònica Lafuente o Guillermo Hervera, amb Núria Parlon. En canvi, Òscar Ordeig, líder del PSC a la Seu d'Urgell, s'allunyava progressivament de Lafuente per posicionar-se al costat de Ros en una jugada que el podria portar fins a la presidència del partit a Lleida. I és que la victòria d'Iceta sobre Parlon dóna ales a Ros al capdavant de la Paeria i frena les aspiracions de Larrosa, ferm aspirant a l'alcaldia de la ciutat, que aquest dissabte era vilipendiat a Twitter per José Crespín, gendre de Ros i cap de gabinet de la Paeria.\nEn un tuit d'allò més desafortunat, Crespín celebrava els resultats d'Iceta fent burla de la campanya promoguda per l'equip de Parlon. A més, el cap de gabinet es dedicava a repiular missatges anteriors d'alguns socialistes lleidatans com Fèlix Larrosa, Mònica Lafuente o Guillermo Hervera que donaven suport a Parlon en una clara amenaça envers tots aquells que han gosat aliar-se contra el seu sogre.\nAixí, doncs, l'assalt a l'alcaldia per part de Larrosa quedaria paralitzada, ja que la victòria d'Iceta dóna via lliure a un Ros que, al seu torn, cediria la presidència del partit a Ordeig en detriment de l'altra "parlonista", Lafuente. La revolució socialista haurà d'esperar.


Què és préstec preconcedit?\nUn préstec preconcedit és el que el banc ofereix al consumidor, habitualment client de l’entitat, sense que hi hagi cap sol·licitud prèvia. L’avantatge d’aquests préstecs és que es tramiten molt ràpidament, ja que el banc ha fet un estudi previ de la capacitat econòmica del client i posa a la seva disposició un import màxim que considera viable.\nQue un préstec estigui preconcedit no vol dir necessàriament que el consumidor finalment l’obtingui. Primer, el client ha d’acceptar l’oferta i, a continuació, el banc farà algunes comprovacions per verificar que la solvència del client no s’ha deteriorat des del moment en què es va preconcedir el préstec. Després de fer aquestes comprovacions, el préstec es concedeix definitivament o no es concedeix.\nCom més vinculació tingui el client amb el banc, més fàcil serà que aquest pugui preconcedir el préstec, tot i que això no representa una garantia en tots els casos. Amb el nostre simulador de préstecs personals pots indagar quin import podries aconseguir i la quota mensual que t’és més còmoda de pagar.


Apareix la imatge – A*Desk\nM’han convidat a escriure sobre l’obsolescència i la ruïna des de la meva pràctica artística, el cinema, i és inevitable vincular-lo al material fílmic, que és el suport amb què treballo per plasmar la llum i el temps. I com que la ruïna i l’obsolescència tracten precisament sobre el que ha passat, m’he proposat començar amb un exercici de memòria.\nPertanyo a una generació que en termes tecnològics representa una mena de frontissa, vam aprendre a filmar en cel·luloide just a la seva decadència, quan la (suposada) revolució digital semblava que desmantellaria tot el que havíem après. En aquells anys formatius no hi havia ni temps ni distància suficients perquè sorgís la nostàlgia per una cosa que sabíem que es perdria més aviat que tard. En conseqüència, érem perfectament conscients que apreníem una cosa que estava condemnada a la inutilitat.\nInútil és precisament allò que no produeix profit, servei o benefici i el material fílmic en termes utilitaristes és un inconvenient. Les dificultats són innegables, l’escassetat d’artefactes i recanvis per la disminució evident de la seva producció, la dependència de la seva elaboració industrial en declini i, per tant, l’alça del seu cost, les dificultats per a la seva reproducció, les limitacions en la seva difusió i consegüentment el seu escàs prestigi productiu; el que el relega al marge.\nPer què treballar llavors amb un llenguatge que se sustenta en una tecnologia declarada obsoleta? Doncs perquè precisament les seves característiques pretèrites, en contrast amb la novetat digital, fan altres imatges possibles, però sobretot permeten una altra correlació. El material fílmic és avui dia una singularitat que contradiu l’entusiasme per la immaterialitat digital i aquesta és una de les raons de la seva reivindicació. Al present digital, anar contracorrent comporta un acte de resistència, no necessàriament una resistència al canvi, sinó més aviat una disconformitat amb el relat que l’allotja, és a dir, el canvi com a desenvolupament, progrés i perfeccionament. L’obsolescència posseeix una mena de caràcter antitètic al projecte global anomenat progrés, ja que la seva condició residual després del seu pas de l’avantguarda a la rereguarda comporta les molèsties del seu desencant. Aquesta degradació, encara que sembli un desavantatge, allibera els materials obsolets dels dictàmens del mercat i la gent que els utilitza —la gent que encara els necessita— els resguarda i vetlla pel manteniment de l’estructura que els sustenta. El cel·luloide, per exemple, no només resisteix gràcies als grans estudis (que segueixen recolzant les seves produccions digitals en suport fotoquímic), filmoteques i arxius, perviu també gràcies a una xarxa de persones, col·lectius i artistes que de manera orgànica restitueixen els serveis desapareguts després de cada cop que infringeix el mercat. La condició obsolescent és capaç de generar teixits refractaris.\nL’obsolescència és actualment una condició que cal evitar si el que es vol manifestar és precisament el contrari, vigència. Tots els desavantatges que denota allò obsolet neixen arran d’una espècie de desincronització amb el seu entorn; mentre més augmenti aquesta incompatibilitat, major és la seva insubordinació. Aquesta disminució de la utilitat és forçada pel mateix sistema que ha produït l’objecte en qüestió, ja que és necessari reemplaçar-lo per alimentar la maquinària productiva. L’obsolescència no és més que l’etiqueta que col·loca el sistema productiu sobre les mercaderies que perden la novetat. Aquest mecanisme que es va anar perfeccionant durant el segle passat i que avui s’anomena obsolescència programada projecta la vida útil de les mercaderies per poder controlar, planificar a més llarg termini la seva producció i crear així una dependència del mercat.\nAl paradigma neoliberal de producció que també regeix la cultura, tant les sales de cinema com els museus són laboratoris d’idees, llenguatges i suports nous, el contrari (és a dir, el que és vell) adquireix legitimitat testimonial. Així com les mercaderies requereixen ser innovadores per atraure interès, les obres audiovisuals són moltes vegades supeditades a la lògica del bigger is better. Imatges més nítides, més brillants i més grans són millors, o això és el que suggereix l’eslògan. Si allò obsolet ja té prou dificultats per conjugar-se amb allò contemporani al cinema o al museu, on tot el que és polític s’enuncia (també) des de la crítica cap a tot intent d’uniformització i homogeneïtzació, fora dels límits de la cultura allò obsolet és considerat una anomalia. No obstant, avui existeix una tendència cap a l’aprofitament de tecnologies de segona mà i en conseqüència d’anacronies i obsolescències. Miguel Ángel Hernández-Navarro ho defineix molt bé al seu llibre Materializar el pasado, on s’endinsa al gir històric de l’art reivindicant teòricament el reciclatge d’allò obsolet en un procés que opera en direcció contrària a la reificació que exerceix el mercat sobre les coses. Tot allò obsolet que encara aguanta la seva desactivació efectiva, en haver estat relegat al passat, ofereix una funcionalitat legitimada per la seva diferenciació i franquesa.\n“És només quan l’objecte ja no funciona al curs del temps quan revela el seu veritable rostre. Es podria dir, en termes lacanians, que en aquell moment s’eliminen les capes simbòliques i imaginàries i apareix el que és real. El fetitxe esdevé fòssil, i la idea que la mercaderia té vida pròpia i ha sorgit del no-res queda destrossada, i llavors apareixen les forces que el van produir. El mite s’esvaeix, com també desapareix el somni quan la imatge de desig es converteix en ruïna. Llavors les promeses de felicitat s’observen com el que veritablement són: promeses incomplertes”. (Hernández-Navarro, 2012: 125).\nTé sentit, en conseqüència, buscar a les especificitats i dificultats del material fílmic una mena de revaloració de les imatges. Treballar amb el material fílmic requereix pràctica i això s’aconsegueix assajant, equivocant-se i experimentant, el que implica sobretot temps. Temps en contacte amb el material, amb els mecanismes i els seus procediments, cosa que precisament el fa encara menys eficaç segons la lògica del marcat. El procés d’elaboració d’una imatge fílmica implica una interrupció de la immediatesa i durant aquesta suspensió temporal entre el registre i el visionat es produeix un distanciament. El temps i la imprevisibilitat del procés fotoquímic s’interposen en el règim de possessió autoral i les allibera, almenys parcialment, de projeccions i simbolismes, “i apareix el que és real” —com diu Hernández-Navarro—, definitivament apareix la imatge.\n(Imatge destacada: I si veure era el foc, de Carlos Vásquez Méndez i Valentina Alvarado Matos. Sala d’exposicions de la Filmoteca de Catalunya. Foto: Juan de los Mares)


Enric I. Canela » Blog Archive » Nou secretari d’Estat de Recerca\nAvui el consell de ministres ha nomenat a Carlos Martínez Alonso, fins ara president del CSIC, nou secretaro d’Estat de Recerca del nou Ministeri de Ciència i Innovació. Com ell mateix comentava al poc de ser nomenat president del CSIC, és un investigador al que ara li toca fer gestió.\nTinc a Martínez Alonso per una persona seriosa i competent. Espero que d’aquí poc ens demostri la seva vàlua també en aquest nou càrrec. De moment esperança.


Ni el Barça ni Messi afluixen\nActualitzada 14/01/2019 a les 09:32\nLuis Suárez, bigolejador, i un recuperat Coutinho condueixen el quadre blaugrana a la victòria amb l’Eibar el dia en què l’argentí marca el seu gol 400 a la Lliga || Tanca la primera volta com a líder sòlid\n© Leo Messi, Luis Suárez i Jordi Alba celebren el gol anotat per l'argentí, el número 400 del seu compte a la Lliga espanyola.\nEl FC Barcelona va continuar ferm en el liderat de LaLiga Santander amb una victòria per 3-0 davant de l’Eibar, més clara en el marcador que en l’aspecte futbolístic i que va encimbellar Leo Messi amb una nova xifra golejadora simbòlica per tancar la primera volta. L’argentí va entrar a la història de la Lliga espanyola després de marcar el 2-0 i aconseguir ja la xifra de 400 gols al campionat estatal, una altra barrera superada pel 10, que com el seu equip, no va arrelar un encontre excessivament brillant, resolt a favor seu gràcies a la pegada i a una bona sortida a la segona meitat per posar fi a la resistència d’un rival tan valent com tímid i innocent.\nFidel al que estava previst, l’Eibar va sortir atrevit a la gespa del Camp Nou i va intentar pressionar molt a dalt des del principi un Barça en què les novetats eren Arthur per Arturo Vidal i, sobretot, Philippe Coutinho per Ousmane Dembelé, malgrat que el brasiler venia d’arrelar una pèssima actuació en Copa al camp del Llevant. Incòmode i sense poder connectar amb Messi, al líder li va costar imposar el seu futbol de possessió i d’inici es jugava més al camp blaugrana.\nEl brasiler, després del mal partit coper, va anar de menys a més i va exhibir dots a la segona meitat\nTanmateix, el 10 era el principal generador de perill local. La seua arxiconeguda connexió amb Jordi Alba li va donar als seus la primera gran ocasió que van tenir, i minuts després, va malgastar una mala entrega de Cucurella quan potser la millor opció era la passada a Luis Suárez. L’Eibar dominava, però no amenaça Ter Stegen, i el seu rival va tirar de qualitat per obrir l’electrònic amb una jugada de tiralínies al primer toc culminada per l’uruguaià. Suárez va cedir a Coutinho i ell l’hi va tornar dins de l’àrea perquè el charrúa, gairebé caient, culminés la jugada amb un precís xut creuat que va trencar la defensa visitant i va col·locar l’1-0 als 19 minuts de joc.\nEl gol no va canviar l’escenari perquè el Barça va continuar sense poder manar, sense la fórmula per trencar la pressió visitant i poder connectar amb els de dalt, encara que cada vegada que ho feia, s’intuïa perill. Al bàndol armer, un perillós cop de cap de Sergi Enrich va ser la seua única ocasió en una demostració del perquè dels seus mals números a nivell ofensiu del campionat com a visitant (cinc gols).\nI no va passar gaire més durant els primers 45 minuts perquè el conjunt blaugrana a penes va sortir molt més a l’àrea d’Asier Riesgo, en bona mesura pel seu bon entramat per no permetre que Messi entrés en contacte amb la pilota, ni tan sols en zones més allunyades. Una caiguda a l’àrea d’un Coutinho gris i sense aprofitar la seua oportunitat fins al moment va ser el més destacable abans del descans.\nDesprés de l’aturada, les coses se li van torçar massa als de José Luis Mendilibar. Arbilla va realitzar una mala entrega en camp propi i el trident blaugrana no va perdonar per combinar-se per fer el 2-0 d’un Messi fent un nou mos a la història del futbol estatal. La diana va fer mal a l’Eibar i Luis Suárez, primer, i el 10 argentí després van perdonar, abans que l’uruguaià, en una altra concessió visitant liquidés el xoc amb el tercer gol, el segon del seu compte particular.\nL’equip basc va quedar molt tocat i va perdre tota la força i pressió que havia tingut fins abans d’un descans que també va reactivar la qualitat de Coutinho. El brasiler, amb més pilota i espais, va poder brillar en l’intent de retallar aquesta distància que sembla tenir amb Dembélé. Valverde, intel·ligent, va posar el veloç francès, però per Arthur per formar un equip molt ofensiu amb l’ex del Liverpool més de centrecampista. L’electrònic, el pas dels minuts i el partit coper d’aquest dijous contra el Llevant van provocar un descens de la intensitat. El Barça es va conformar amb el marcador.\n1. Dulcentre, especialistes en escombradores i balejadores i maquinària de neteja, a ...\n2. Els indicadors epidèmics a Lleida es mantenen a l'alça\n3. Benito Novatilu, líder en el disseny i fabricació d'enllumenat LED, mobiliari urbà, parcs ...\n4. Galeria d'expositors a Municipàlia i Innocàmping 2021 de Lleida\n5. Així financen les parelles els seus casaments postpandèmia


SOBIRANIA I PODER: "El meu temps de presó" d'Isidre Molas\nIntervenció a la presentació del llibre d'Isidre Molas, "El meu temps de presó", amb l'Antoni Puigverd, el Ferran Mascarell i el Josep Maria Castellet, el 4 de novembre de 2010.\nEn primer lloc, vull agrair a Edicions 62 i molt especialment a en Josep Maria Castellet, que hagi acceptat fer aquesta presentació conjunta amb la Fundació Rafael Campalans. I a l'Antoni Puigverd i el Ferran Mascarell per presentar aquest nou llibre de l'Isidre Molas. Des de la Fundació, estem molt contents de presentar aquest llibre, molt.\nL’Isidre ha començat a escriure sobre la seva vida. Ha començat a escriure el que en podríem dir és el primer llibre de les seves memòries. I només això ja és una gran notícia.\nFa anys que jo, i molts d’altres, li dèiem que havia d’escriure, que havia d’explicar la seva versió dels fets. La seva vida com exemple de la vida d’uns catalans d’esquerres que van lluitar per la llibertat i la justícia social.\nQuan fa un mes, em va trucar amb ganes de quedar, amb una certa pressa, no sabia què volia. En seure a la granja on havíem anat a esmorzar, va treure de la cartera aquest llibre. El va treure decidit, però amb un cert pudor, com si fos el seu tresor que em mostrava per primer cop. No me’n havia parlat fins que no havia tingut el llibre a les mans. No n’havia volgut parlar fins que el llibre era ja una realitat. Em va fer molta il·lusió. I vaig pensar “ara només falta que segueixi escrivint”.\nI això espero. Que escrigui. Que ho faci sobre la lluita antifranquista dels 60 i 70, sobre la seva experiència durant la transició i els primers passos del PSC, i sobre la política catalana dels anys 80. I que ho escrigui amb emoció, com ho fa en aquest llibre. Perquè aquest llibre surt de dins. Surt d’una pèrdua i un retrobament. Amb una determinada vivència, i amb ell mateix.\nÉs un text sincer, escrit amb el cor, però amb certa distància també. La distància d’aquell que ja ha paït tot el que havia de pair. I ara, des de la serenor de qui està en pau amb si mateix, pot escriure el que aquí podem llegir.\nJo no parlaré del llibre, no em toca. Per això tenim en Castellet, en Puigverd, i en Mascarell. Qui millor? Però vull parlar d’algunes coses que m’han commogut.\nM’ha commogut com parla de la presó com “les convivències” que va passar amb el companys de projecte polític; les pàgines en què descriu com se’n va sentir de sol a la presó; com parla del seu pare i com li parla a la seva mare; com parla de la seva tieta i què li diu al seu germà. Em commou llegir-lo quan explica per què escriu aquest llibre, i per què defensava i segueix defensant una determinada manera de fer política, lluny dels dogmatismes i amant de l’espontaneïtat.\nPerò vull parlar, sobretot, de Sants i del Premi Amadeu Oller. I d’un epígraf que m’ha commogut.\nEn aquest llibre, ja en el primer capítol, parla de Sants i de la parròquia de la Mare de Déu del Port. I del Ruano, i de dos companys seus que també van empresonar. Dos electricistes i un mecànic. I de la Parròquia de Sant Medir. Jo sóc del barri, sóc de St. Medir, d’aquesta parròquia de la Bordeta que apareix al darrer capítol, quan parla del Premi Amadeu Oller i de Mossèn Vidal. De la parròquia on es van fundar les Comissions Obreres i que durant anys va ser un espai d’agitació social, política i cultural, gràcies a Mossèn Vidal. I m’ha fet il·lusió veure’l citat en el llibre, i trobar aquest punt d’encontre amb l’Isidre.\nPerò deia també que hi ha un epígraf que m’ha commogut. Duu per títol “Mai no t’he conegut”. Aquest epígraf expressa l’enyor pel germà que no va arribar a conèixer i del que ell se sent successor. És un enyor molt profund. Que pot portar a la idealització. Al que hauria pogut ser i no ha sigut. I més si aquest enyor va lligat al fet que tu podries no haver existit. Que la història podria haver sigut diferent. Que tu ets aquí per una sèrie de casualitats i causalitats de la vida. I com que hi som, ja que hi som, hem de trobar la força per contribuir a la vida. Per sortir-nos-en. Per fer avançar el món.\nAquest enyor, que pot esdevenir en un sentiment de pèrdua, pot convertir-se també en un motor de canvi, en un impuls per a l’acció. No ets aquí perquè sí, ets aquí per fer alguna cosa de profit. Per aportar el teu gra de sorra. Com deia el poeta Walt Whitman, que es preguntava “què puc fer enmig del món? Quin sentit té tot plegat”. I ell mateix responia “Que tu ets aquí, que la vida existeix, i la identitat. Que el gran teatre de la vida continua, i que tu hi pots contribuir amb un vers”.\nI això és el que va decidir l’Isidre Molas fa més de 50 anys. Que ell no es volia quedar de braços plegats. No volia que el món passés per davant seu i mirar-s’ho. Volia contribuir-hi, amb uns versos, com alguns dels que apareixen al llibre, i amb una acció decidida. I per això l’Isidre serveix d’exemple per a tots els que hem vingut després. Perquè fa més de 50 anys, va veure dos camins davant seu. I va triar el menys batut, el menys transitat. Gràcies a que ell, i uns quants més com ell, van triar aquell camí, avui som on som, i tenim el que tenim.\nGràcies, Isidre. Moltes gràcies.\nPublicat per Albert Aixalà i Blanch a 9:47 a. m.


Carros i traginers - Biblioteca Virtual\nFins no fa gaire els carros eren molt presents al nostre entorn. A part de fer de vehicle també eren una eina bàsica per les feines del camp i el transport de mercaderies. Aquesta importància es fa palesa quan observem la gran quantitat d’oficis especialitzats en la seva construcció, manteniment i ús.\nEl carreter era qui s’encarregava de la construcció del carro. Havia de ser bon fuster i ferrer alhora, ja que la construcció d’algunes parts –especialment les rodes- era molt complexa. L’esparter fabricava cistells i sacs d’espart i el baster l’equipava amb els guarniments i arreus de cuiro.\nTot carro anava estirat per algun animal de peu rodó (cavall, bou, ase...), que també necessitava unes atencions especials per poder fer bé aquesta funció. El ferrador clavava les ferradures als unglots dels animals perquè no se’ls desgastessin amb l’esforç. Els manescals (una espècie de veterinaris) i mossos d’estable s’encarregaven de la seva salut i benestar.\nI evidentment, no ens podem descuidar de qui menava el carro. Els traginers eren els encarregats del transport de mercaderies, i depenent del què portessin podien rebre un nom més específic, com ara boter (qui portava el vi o l’oli) o llenyataire (qui portava llenya). També trobem carros especials de suport a diverses professions, com ara el de bombers i el d’enterramorts.\nTot i que ja no siguin d’ús habitual encara podreu veure’ls exposats o passejant en algunes poblacions catalanes gràcies a la gran tasca de restauració i conservació que fan municipis, particulars i entitats del territori, com els Tonis de Taradell o els Tres Tombs d’Igualada.\nDiccionari de l'ofici de traginer : cavalls i guarniments / Anna Enrich i Mayoral\nContes de traginers / M. Àngels Gual Aribau\nGuarniments i carruatges a Catalunya / Josep Fabré i Nin\nCarros, tartanes i galeres : carreters i ferrers : carros, tartanes i útils de pagesia des de final del segle XIX a principi del XX / Josep Vert i Planas\nCarruatges a Catalunya\nEdo Marés – Ferrador:\nEmili Arbonés – Baster\nL’Alzinar de la Roca de Taradell\nL’ofici de carreter (Grup de Recerca de Fornells de la Selva)\nOficis vius : esmolet, manyà/na...\nElaboració de palmes i palmons\nData de creació: 23/01/2020 Última actualització:\t02/12/2020


“Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” | Mireia Rourera | Societat | El Punt Avui\n“Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” “Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” “Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” “Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” + “Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” E-mail\nPORTAVEU DEL CONSELL ISLÀMIC I CULTURAL DE CATALUNYA. COFUNDADOR DEL GTER\n“Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans”\nEl coronavirus ha posat de manifest que a casa nostra els cementiris no estaven preparats per als fidels de l’islam, tema que ara ja està començant a resoldre’s\n“Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans”.\n“Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” “Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” “Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” “Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” “Cal que als cementiris hi hagi espai per enterrar els musulmans” E-mail\nEls musulmans han fet el Ramadà d’aquest any en confinament, situació que els ha impedit els retrobaments en comunitat de quan es pon el sol: quan fan en grup l’últim res a la mesquita o quan trenquen el dejú i mengen tots plegats en un ambient festiu. “El Ramadà no és només un canvi d’hàbits i una pràctica espiritual individual, sinó que té una vessant comunitària molt important”, explica Mohamed Halhoul, portaveu del Consell Islàmic i Cultural de Catalunya, que viu i treballa al Raval, i que admet que la Covid-19 els ha fet viure un Ramadà “inimaginable”.\nDurant el Ramadà i ara mateix heu hagut de multiplicar la solidaritat.\nMoltes mesquites, que estaven tancades, es van convertir en magatzems de menjar. Durant el Ramadà portàvem centenars de paquets de menjar a moltes famílies perquè trenquessin el dejuni, però la demanda d’ajuda havia començat abans, poc després de l’estat d’alarma, i ara continua. Les diferents comunitats religioses del Raval juntament amb entitats del barri, com ha passat en altres ciutats catalanes i als diferents barris de Barcelona, han fet campanyes per repartir aliments i també hem fet i estem fent assessorament perquè hi ha molta gent que no sap ni a quines ajudes pot accedir ni com fer-ho. Molts no tenen ni internet.\nTambé durant la pandèmia s’ha vist que hi ha un tema no resolt: els enterraments de musulmans.\nDesgraciadament un dels problemes que hem tingut nosaltres des del primer dia del confinament va ser la mort. Els musulmans hem trobat moltes dificultats perquè els cementiris no tenien reservat un espai per fer els nostres enterraments, que es fan a terra. L’únic cementiri que rebia musulmans a tot Catalunya era el de Collserola, però ha arribat un moment que aquest cementiri no pot donar resposta a tots els musulmans catalans que es moren.\nI què heu fet per resoldre-ho?\nVam engegar tota una maquinària per demanar a tots els ajuntaments, diputacions, l’Associació Catalana de Municipis, la Federació de Municipis..., que ens reservessin un espai als seus cementiris. El president de la Generalitat, Quim Torra, ens va escoltar i donar suport, i tot això ha donat fruit!\nDoncs hem arribat a acords amb 18 municipis, entre els quals hi ha Reus, Manresa, Amposta, Sant Feliu de Guíxols..., perquè en els seus cementiris hi hagi una part reservada per fer-hi enterraments musulmans. Així, Collserola, que ja ha ampliat l’espai de tombes i encara ho farà més, quedarà preferentment per als musulmans de Barcelona. En alguns municipis, d’espais a terra no en tenen i ens han ofert nínxols, però aquesta opció, tot i que és una solució ara mateix, és molt discutida dintre de la comunitat.\nCom és que ha passat això ara?\nFins ara la majoria de musulmans que es morien tenien la seva assegurança i el seu cos era repatriat al seu país d’origen, el Marroc o Algèria... Però ara, amb la Covid, l’espai aeri estava tancat...\nIgualment les noves generacions ja són nascudes aquí. Hi ha d’haver espai als cementiris.\nÉs clar, sense cap dubte. Majoritàriament la tendència serà que la gent es voldrà enterrar aquí, que és on ha viscut i on hi ha els seus familiars. Jo crec que els ajuntaments ara mateix són conscients que han d’anar pensant en aquesta nova realitat, que és afrontar que una part de la seva població s’haurà d’enterrar seguint el ritus musulmà. Igual que s’ha d’afrontar que hi ha d’haver centres de culte musulmans o d’altres religions que també són una realitat al nostre país.\nVostè és membre fundador del Grup de Treball Estable de les Religions (GTER).\nDurant el confinament hem difós a través de les xarxes missatges gravats d’acompanyament de totes les religions. La intenció era alleugerir el patiment de moltes famílies, o de gent que estava sola, perquè poguessin afrontar el confinament i, en molts casos, la mort de familiars. No eren tant recomanacions com pregàries, súpliques, recursos espirituals... Va ser una manera d’aproximar-nos als altres, de posar-nos a la seva pell.\nAl GTER, membre de Religions per la Pau Europa, amb motiu de la pandèmia heu fet un manifest.\nJuntament amb el Consell Interreligiós de Catalunya ens hem afegit al manifest impulsat pel Consell Europeu de Líders Religiosos. Les religions de tot el món han volgut posar en relleu que l’espiritualitat forma part de la cura i que pot alleugerir el patiment i fer ressorgir les coses bones de cada persona. Les religions s’han volgut posar al costat de la ciència i aplaudir la gent que ha lluitat contra la pandèmia i pregar per ells. El manifest també volia contrarestar les veus que suggerien que el coronavirus era un càstig diví.\nEl Punt Avui. Girona 27-06-2020, Pàgina 5\nEl Punt Avui. Nacional 27-06-2020, Pàgina 5