Miquel López Crespí - Memòria històrica | Pere Capellà i Maria Fornés: els nostres (i un vídeo de Biel Majoral)\nPere Capellà i Maria Fornés: els nostres (i un vídeo de Biel Majoral)\npobler | 30 Juny, 2008 11:03 | Compartir:\nMaria Fornés (Na Minga) va ser l'ànima, els fonaments que ajudaren Pere Capellà a resistir els embats de la postguerra. Sense la columna intel·lectual i moral que significà l'ajut permanent de Maria Fornés i Vich, ben cert que el nostre autor no hagués pogut resistir les envestides del franquisme, les enveges i traïdes de tants falsos amics. Tampoc no hagués estat possible la renovació del teatre mallorquí de l'època" (Miquel López Crespí)\nLa nostra Mallorca: homenatge a Pere Capellà i Maria Fornés\nHa mort Maria Fornés Vich, esposa i companya de Pere Capellà (Mingo Revulgo). Amb ella mor una part essencial de la nostra història personal i col·lectiva. A poc a poc, aquella Mallorca que bastí a través dels segles les nostres senyes d'identitat desapareix engolida pel no-res d'aquesta postmodernitat sorgida de tantes i tantes renúncies culturals i polítiques.\nMaria Fornés (Na Minga) va ser l'ànima, els fonaments que ajudaren Pere Capellà a resistir els embats de la postguerra. Sense la columna intel·lectual i moral que significà l'ajut permanent de Maria Fornés i Vich, ben cert que el nostre autor no hagués pogut resistir les envestides del franquisme, les enveges i traïdes de tants falsos amics. Tampoc no hagués estat possible la renovació del teatre mallorquí de l'època.\nMargalida Capellà, Maria Fornés i Llorenç Capellà.\nA començaments dels anys setanta Maria Fornés Vich confessava a Gabriel Janer Manila (vegeu Implicació social i humana del teatre. Biografia apassionada de Cristina Valls, pàgs. 148-154): «Un dia es presentà a Montuïri en Manuel Sanchis Guarner. Havia preguntat a algú de Ciutat com podia localitzar en Pere i li digueren que habitava devers Montuïri. Havien estat tancats plegats a Alcalà i s'estimaven molt. Nosaltres, feia alguns temps que havíem posat una fideureia i el va trobar amb les mans plenes de pasta. Li va dir: 'Què fas?' 'Faig fideus', li va respondre en Pere. 'Per què no escrius? -continuà dient en Sanchis Guarner-. A la meva entrada, hi viuen alguns elements d'una Companyia de comèdies i els en parlaré'». Per aquí, amb aquest diàleg entre dos expresidiaris dels camps de concentració feixistes (en Pere Capellà, amb les mans plenes de farina, i en Sanchis Guarner) comença la renovació del teatre mallorquí, malauradament truncada per la sobtada mort de Mingo Revulgo.\nPere Capellà i Maria Fornés són un exemple de parella enamorada, d'estreta compenetració intel·lectual. En la citada entrevista que li fa fer Gabriel Janer Manila hi ha munió de records que ho expliquen a la perfecció. Quan Mingo Revulgo escrivia una nova obra de teatre, el primer públic que tenia era Maria Fornés. La seva opinió era decisiva per a tirar endavant qualsevol projecte del gran autor algaidí. Maria Fornés recorda l'anada a Palma en bicicleta de Pere Capellà, l'alegria que tengueren quan una companyia teatral acceptà representar la primera obra de Mingo Revulgo: «Havíem quedat que, si li anava bé, quan tornaria, es posaria a pegar crits de baix de Sa Costa, i tocaria el timbre perquè jo el sentís. Només sé que va cridar molt, quan tornava, prop de les dues o les tres de la matinada, i estava satisfet perquè li havien assegurat que tendríem un èxit».\nEl 7 d'octubre de 1950 Catina Valls i el seu germà estrenaven Sa madona du es maneig de Pere Capellà. La crítica (Heredero Clar a La Almudaina del 8-IX-50) destaca la dignitat, el bon tacte, l'esperit de renovació que representa aquest nou teatre mallorquí.\nTothom coincideix a destacar que Pere Capellà sap tractar com pertoca els temes relacionats amb la pagesia: «de lo que antes era un tópico, un tópico nauseabundo, el autor de Sa madona du es maneig, con unas enormes dotes de observación y grandes disposiciones, ha sabido hacer algo vivo, humano, lleno de picardía, algo, en suma, que huele a verdad». La Almudaina li reconeix «sus dotes de observador, su facilidad para el diálogo, su ingenio e incluso su habilidad de hombre que conoce el oficio».\nPerò no tot eren flors i violes en aquella època. Martí Mayol Moragas, en la mateixa obra de Janer Manila, deixa veure a les clares el món d'enveges que envoltà, fins al dia de la seva mort, l'antic defensor de la República. Explica Martí Mayol: «En Cela també anava al Riskal, i arribà a sentir-ne parlar tant de teatre regional que un dia es va treure: 'El teatro regional es una mujer que está en cinta...' I tothom li reia les bromes. A en Pere Capellà, com el posaren, fins que va esser mort..! Llavors, ben aviat tot foren alabances».\nCom va escriure Gori Mir a Literatura i societat a la Mallorca de postguerra (Ed. Moll, pàg. 104): «El més popular de tots els autors, dins la postguerra, fou En Pere Capellà. Tenia la vena, la intuïció dels grans autors teatrals; sabia moure els personatges -trets de la mateixa realitat- amb agilitat, harmònicament. Encara que el seu món sigui la pagesia, descriu i presenta la pagesia de la postguerra, més dinàmica, més desenvolupada.\nLa facècia, gran protagonista de l'època, és un fet marginal dins les seves obres. Com en el teatre d'En Puigserver, l'humor brollava de les situacions reals, era la mateixa acció dramàtica la que provoca la rialla...». I Antoni Serra (Presència de Pere Capellà, vint-i-cinc anys després, Última Hora, 30-VI-1979): «Pens que el seu teatre, que va imaginar i escriure amb cura, hauria tengut un altre valor molt distint en un context normalitzat, que no el que li varen obligar a jugar dins la dictadura. Pere Capellà no escrivia 'teatro regional', sinó senzillament teatre».\nEncara avui hom té mal d'explicar aquest sobtat èxit teatral (i les consegüents enveges de què parla Martí Mayol) d'un home que ha perdut la guerra i tot el món d'il·lusions de la joventut. O potser per això mateix! Qui sap si aquesta força vital, aquesta autenticitat, li ve de saber-se derrotat i que l'única possibilitat que té al davant, si vol sobreviure, és aferrar-se al que sigui, i aquest «al que sigui» és, quan Sanchis Guarner toca a la porta de Pere Capellà i Maria Fornés Vich, escriure. Com explica Llorenç, el seu fill a Mallorca teatre (pàgs. 11-26), Mingo Revulgo sempre ha estat fidel a aquesta Mallorca esclafada, capolada per la dreta. Des del front de Madrid, aquest home, el combatent que posarà els primers maons de la renovació teatral mallorquina, escriu: (a Mallorca Nova): «Mallorca. Altre temps, lluny d'ella, el seu nom em sonava com una nota sentimental, però sempre alegre. Ella em guardava totes les rialles de ma joventut, els meus amors i els meus millors afectes; també el record d'alguna tragèdia íntima, que no aconseguia posar-me l'ànima trista. Però, ara, Mallorca em sona com una nota tràgica, que desperta els dolors més grans i els odis més profunds, perquè el seu nom evoca el record de milers de víctimes immolades per haver-la estimada com nosaltres».\nLa mort de Maria Fornés Vich, el record sempre present de Pere Capellà (Mingo Revulgo) en la nostra consciència, ens ha fet pensar en tot el que perdem amb la seva desaparició. Només desitjam per a les futures generacions de mallorquines i mallorquins un amor fins a l'eternitat com el que es tengueren Maria Fornés i Pere Capellà. I, per a la nostra cultura, un compromís tan ferm a les seves arrels nacionals i socials com el que practicà l'antic combatent per la República i la llibertat.\nPublicat en El Mundo-El Día de Baleares (7-IV-2002)


La UGT exigeix al Govern de la Generalitat el pagament de la extra de 2012 a tots els seus empleats | UGT Catalunya\nLa UGT va guanyar ahir 150 sentències que obliguen al pagament immediat\nEls Serveis Jurídics de la UGT de Catalunya van guanyar ahir 150 sentències a tot Catalunya a favor de treballadors de la Generalitat (entre ells 81 mossos d’Esquadra i 21 treballadors de l’ensenyament públic), a qui se’ls reconeix el dret a cobrar la part meritada del paga de Nadal de 2012 (44 dies).\nAquestes sentències s’afegeixen al degoteig que fins ara hi ha hagut; però la data d’ahir marca un punt d’inflexió per la quantitat de resolucions favorables que es van donar.\nEs tracta de sentències fermes, fet que significa que en un termini màxim de dos mesos la Generalitat està obligada a ingressar a aquests treballadors els diners que corresponen a la part meritada de la paga extra del 2012.\nPer primer cop també s’obliga la Generalitat de Catalunya a “satisfer els interessos legals des del dia en què hauria d’haver-se abonat i fins al dia del seu pagament”.\nEl Govern no pot seguir litigant, ja que encara hi ha per resoldre més de 5.000 recursos presentats per la UGT de Catalunya, fet que suposaria seguir esmerçant, de forma inútil, recursos dels serveis jurídics de la Generalitat.\nDes de la UGT de Catalunya exigim al Govern de la Generalitat que pagui de forma immediata a tots els seus empleats i empleades la part meritada de la paga extra de 2012, ja que més 200 sentències avalen l’argumentació jurídica utilitzada per la UGT de Catalunya en via jurídica.\nAquesta entrada ha estat publicada a Conflictes laborals amb els tags FSP, Generalitat, paga extra, salaris . Guarda a marcadors permalink.


Pol Prats: «Sempre penso que hi ha algú millor que jo»\nPol Prats és un futbolista que està empenyent fort des de baix i que, poc a poc, es va guanyant el lloc amb els més grans. De moment, ja ha anat convocat amb el Nàstic.\nEl jugador de la Pobla viu en un núvol després d’anar convocat amb el primer equip el passat diumenge contra el Tenerife\nActualitzada 07/03/2018 a les 18:42\nPol Prats, als seus divuit anys, va entrar a la convocatòria del Nàstic contra el Tenerife en el darrer partit de Lliga tot i estar en edat juvenil. Ell toca de peus a terra i espera arribar a jugar algun dia a Primera Divisió.\n—Expliqui qui és Pol Prats.\n—Surto d’un poblet molt petit de les Terres de l’Ebre que es diu Paüls. Vaig començar a jugar a l’Ebre Escola, on hi vaig romandre durant cinc anys. Després, vaig marxar al Tortosa, vaig jugar a la Rapitenca i també un any al Reus, abans de fitxar pel Nàstic.\n—Vostè encara és juvenil.\n—Però juga a la Pobla.\n—Sí. El Nàstic em va oferir l’oportunitat de fer la pretemporada amb el filial, i la vaig aprofitar bé. Vaig agradar a l’entrenador i m’hi he quedat. Poc a poc, he anat entrant i ara sóc un més d’ells.\n—Pol Prats s’ha consolidat a la Tercera Divisió, però suposo que coneix la gran dificultat que té jugar en aquesta categoria, i més amb tan sols 18 anys.\n—La veritat és que, quan vaig començar a fer la pretemporada amb la Pobla, pensava que tornaria al juvenil del Nàstic, però vaig tenir sort, m’ho vaig treballar i ara sóc a la Pobla.\n—Va canviar el Reus pel Nàstic. L’hi retreuen?\n—No. Al final és futbol base, i el Nàstic em donava l’oportunitat de jugar a Divisió d’Honor.\n—Està fent les coses bé el Nàstic a nivell de futbol base?\n—Sí. Des del primer dia que vaig arribar m’hi he trobat molt a gust.\n—Continua parlant amb els seus companys del juvenil grana?\n—Sí. Tenim una bona colla, anem junts i em donen suport en tot.\n—La Pobla és a dos punts de la promoció d’ascens. Què està fent bé?\n—En ser un equip tan jove, vam començar sense estar gaire consolidats a la categoria. Ara, sabem que la Tercera és complicada, estem tots units, hi ha bon grup, i estem obtenint bons resultats.\n—Es nota molt el salt des de juvenil fins a Tercera Divisió?\n—És que fa dos anys, no m’hauria pensat mai poder jugar a Tercera Divisió.\n—A un jugador li costa que no li pugin els fums després de fer un salt molt gran?\n—Jo sempre he pensat que, encara que estigui entrenant amb el primer equip, sempre hi ha algú millor que jo. Hi ha jugadors que han estat al Barça i que ara juguen a Segona Divisió. El meu somni des de petit sempre ha estat poder jugar algun dia a Primera Divisió, però a mesura que van passant els anys veus que en el món del futbol hi ha molta competitivitat.\n—Pol Prats porta alguns dies entrenant amb el primer equip del Nàstic. Hi ha algun jugador en el qual es fixi especialment?\n—N’hi ha un munt! Està Uche, que té una carrera futbolística molt bona; Tejera, que és un gran jugador; Muñiz... N’hi ha molts, em quedaria curt.\n—I, per la seva posició al camp (és extrem), a quin jugador s’assemblaria més.\n—A Tete, a Omar o a Jean Luc.\n—Rep ajuda dels jugadors del primer equip, o hi ha una barrera?\n—La meva sensació abans d’arribar era que em deixarien de banda, però des del primer dia m’he sentit molt bé amb ells i m’han ajudat en tot. Quan creuen que he de millorar en alguna cosa, m’ho diuen.\n—Digui’m la veritat. La setmana passada, convocatòria del Nàstic i, entre els divuit, hi apareix Pol Prats. Què li va passar pel cap?\n—Encara que molta gent em deia que entraria a la llista, no m’ho esperava, no m’ho podia creure. Tota la vida lluitant per un somni i veia que, poc a poc, s’anava complint. Estic molt content per tot plegat.\n—Suposo que és conscient que si el partit hagués anat d’una altra manera, Pol Prats hauria tingut minuts.\n—Sí (riu). L’entrenador sempre m’ha donat molta confiança.\n—Què li està passant al Nàstic, que amb tan bona plantilla no acaba d’arrencar?\n—La gent diu que la sort no existeix, però jo crec que en el futbol sempre existeix un puntet de sort. Aquest cap de setmana mateix, ens fan un gol després de practicar un molt bon futbol, i acabem perdent.\n—Si Pol Prats no torna a aparéixer en una llista del Nàstic, cap problema?\n—Cap ni un. Jo, a seguir amb els meus objectius i a intentar ajudar a la Pobla.\n—I si puja la Pobla?\n—Seria molt bo, genial.\nComenta el contingut : Pol Prats: «Sempre penso que hi ha algú millor que jo»


Avís legal – Naturlandia es ahora Naturland – Sant Julià de Lòria – Andorra\nDe conformitat amb la Llei 15/2003, del 18 de desembre, qualificada de protecció de dades personals, s’informa als usuaris que: La visita al Portal és anònima. Tanmateix, amb l’objectiu d’oferir un millor servei i facilitar l’ús del Portal, s’analitza el nombre de pàgines visitades, el nombre de visites, així com l’activitat dels visitants al Portal i la seva freqüència d’utilització. A més, el Portal pot proporcionar processos de registre d’usuaris, de contacte, concursos i campanyes de màrqueting mitjançant els quals es recullen dades personals dels usuaris que passaran a formar part del fitxer CLIENTS, gestionat per CAMPRABASSA, SA. Les dades personals recollides mitjançant aquests processos, concursos o campanyes podran ser cedides a empreses terceres que col•laboren amb Naturlandia per a l’enviament d’informació, notícies, publicitat i qualsevol altra activitat relacionada amb les activitats turístiques d’Andorra per qualsevol mitjà o canal d’informació. Quan l’usuari participi d’aquests processos, concursos o campanyes, Camprabassa, SA guardarà les dades de caràcter personal que hagi demanat i adoptarà les mesures necessàries per evitar la seva alteració, pèrdua, tractament o accés no autoritzats, d’acord amb allò establert per la normativa aplicable. En aquests casos, serà obligació de l’usuari mantenir actualitzades les dades de forma que corresponguin a la realitat en cada moment i l’usuari podrà exercir els drets reconeguts per la llei , i, en particular, els drets d’accés, rectificació, oposició i supressió de les seves dades personals, així com el dret de revocar el consentiment prestat per a la cessió de les dades. Aquests drets poden ser exercits per l’interessat o, si s’escau, per qui el representi.\nLa compra d’entrades a través d’aquest servei implica l’acceptació de les següents condicions:• L’entrada disposa d’un sistema de codificació especial destinat a evitar falsificacions. Comprar l’entrada en un punt de venda no oficial pot comportar la denegació de l’accés al recinte, declinant l’organitzador tota responsabilitat.\n• L’entrada és personal i intransferible.\n• No s'aplicaran despeses en les reserves anul·lades amb 48h d'antelació, i passades les 48 hores, hi haurà una penalització.\n• La possessió de l’entrada no dóna dret al seu posseïdor o a tercers a utilitzar la mateixa o el seu contingut amb fins publicitaris, de màrqueting o de promoció (inclosos concursos, regals o sorteig).


quan Mike Tyson bit evander Holyfield - Article\nDe l'orella a l'eternitat: quan Mike Tyson va picar Evander Holyfield\nQuan els 16.000 espectadors van començar a presentar-se al MGM Grand Garden Arena de Las Vegas, Nevada, després d’una nit de baralles el 28 de juny de 1997, l’empleat de MGM, Mitch Libonati, va notar alguna cosa estranya al terra del ring de boxa. Més tard, va descriure que tenia aproximadament la mida d’una ungla, amb la textura d’un tros de hot dog o salsitxa.\nNo va quedar cap resta de concessió. Era un tros de l’orella d’Evander Holyfield.\nEmbolicant el bocí de carn amb un guant de làtex, Libonati es va afanyar al backstage, on Holyfield estava consultant amb oficials i metges després que el seu oponent, Mike Tyson, hagués estat desqualificat per haver-lo picat a l’orella esquerra. En tota la commoció, Libonati no estava autoritzat a entrar a la sala. Però Michael Grant, un dels socis d’entrenament de Holyfield, va acceptar el fragment de l’oïda en nom de Holyfield.\nEl descobriment de Libonati va ser el colofó a una de les vespres més polèmiques i estranyes de la boxa, en què Mike Tyson, el lluitador més famós de la seva època, va fer una reprimenda salvatge pel que va percebre com una bruta lluita per part de Holyfield. La mossegada de les orelles va superar amb escreix els fonaments brutals de la boxa i es va afegir a la reputació de Tyson com a combatent frenètic tant dins com fora del ring.\nLa col·lisió de Mike Tyson amb Evander Holyfield havia començat quan els dos eren només adolescents.Al circuit d’aficionats, havien lluitat junts, sense saber ben bé les altures que assoliria cadascun, però entendre l’altre seria un formidable obstacle si es reunissin com a professionals.\nEvander Holyfield (L) va tenir èxit contra Mike Tyson (R) al principi. Focus On Sport / Getty Images\nTyson va ser un prodigi, ja que va guanyar el campionat mundial de pes pesat el 1986 a l'edat de 19 anys i va dominar la divisió fins a una pèrdua molesta contra James 'Buster' Douglas a Tòquio, Japó, el 1990. Holyfield va ser el lluitador més lleuger del pes creuer (190 lliures), passant a la divisió de pes pesat el 1988 i guanyant respecte per la seva trilogia amb Riddick Bowe.\nMolt abans d’aquella fatídica nit de 1997, la vida personal de Tyson havia començat a eclipsar els seus èxits a l’interior del ring: un matrimoni presumptament abusiu amb l’actriu Robin Givens va enfosquir la seva imatge als mitjans de comunicació i va acabar en un divorci molt públic al cap d’un any. El 1992, una condemna per violació va apartar al lluitador durant més de tres anys mentre complia la pena de presó.\nQuan Tyson va tornar al ring, va aconseguir una sèrie de victòries contra combatents no del seu nivell, inclosos Peter McNeeley, Buster Mathis Jr., Frank Bruno i Bruce Seldon. Holyfield s'havia allunyat de la competició el 1994, però a mesura que Tyson va derrotar a oponents inferiors, es va intensificar la discussió d'un combat amb Holyfield. Finalment, els dos es van trobar a Las Vegas el 9 de novembre de 1996, amb Tyson un favorit de 17-1 sobre el semi retirat Holyfield.\nHolyfield demostrarà que els seus dubtadors s’equivoquen. Mitjançant 11 rondes d’acció, va superar i superar Tyson negant el poder del seu oponent amb moviment i volum. Holyfield també va aterrar capçals que es van declarar involuntaris, però a Tyson li va semblar deliberat. Abans que la lluita pogués veure la 12a ronda, Holyfield va derrocar Tyson i va obtenir una victòria per eliminatòria tècnica.\nTot i que va ser un moment sens dubte decebedor per a Tyson,un malestar a la boxa garanteix pràcticament un lucratiu repartiment. Els dos homes van acordar reunir-se per segona vegada, amb Holyfield guanyant 35 milions de dòlars i Tyson amb 30 milions de dòlars. El campament de Tyson, però, va insistir que l’àrbitre del primer combat, Mitch Halpern, no es reservés pel segon, perquè Tyson va considerar que no va poder trucar als capçals il·legals. La Comissió Atlètica de l’Estat de Nevada no volia que es veiés capitulant les demandes de Tyson, però Halpern es va apartar voluntàriament. L'àrbitre Mills Lane va prendre el seu lloc.\nEvander Holyfield (L) i Mike Tyson (R) es van conèixer per primera vegada com a aficionats. Focus On Sport / Getty Images\nDavant d'una gran multitud de celebritats de la llista A com Sylvester Stallone i un rècord d'1,99 milions de llars que havien comprat l'esdeveniment per pagament, Tyson i Holyfield es van reunir per segona vegada al MGM Grand Garden Arena el 28 de juny , 1997. Mentre Holyfield va fer la primera ronda, Tyson va aparèixer en forma i adaptatiu, i va sortir a la segona ronda. Llavors, tal com havia temut Tyson, el cop de cap de Holyfield el va tornar a copejar.\nEl xoc de caps va obrir un tall a l’ull dret de Tyson, que va amenaçar amb enfosquir la seva visió a mesura que continuava la baralla. També va obrir un dipòsit de frustració en el lluitador que es manifestaria d’una manera espectacularment violenta.\nEn sortir a la tercera ronda, Tyson s’havia oblidat de l’embocadura i havia de tornar enrere i recuperar-lo, una prefiguració de les coses futures. La seva agressió estava funcionant contra Holyfield, però quan faltaven 40 segons per a la final, els dos es van enfrontar. Tyson va moure la boca perquè fos a prop de l’orella dreta de Holyfield. Amb l’embocadura encara al seu lloc, es va aferrar a l’orella, va arrencar la part superior i la va escopir junt amb l’aparell bucal al llenç.\nHolyfield va saltar a l'aire de xoc i dolor. L’àrbitre Mills Lane va quedar inicialment confós pel que havia passat fins que els entrenadors de Holyfield, Don Turner i Tommy Brooks, van cridar el que havia fet Tyson. Lane va demanar un metge i va dir a Marc Ratner, el director executiu de la comissió atlètica, que acabaria la baralla. Ratner li va preguntar si n’estava segur. En veure que Holyfield li sagnava per l’orella, però d’altra banda disposat a lluitar, Lane va fer que els dos homes tornessin a competir.\nIncreïblement, Tyson va mossegar Holyfield per segona vegada, aquesta vegada a l’orella esquerra, abans que acabés la ronda. Aquesta vegada, Lane era conscient del que passava i n’havia vist prou. Abans de començar la quarta ronda, va desqualificar Tyson.\nAllò estava lluny del final.En adonar-se que havia perdut la baralla, Tyson es va enfadar, empenyent Holyfield per darrere i clavant els guàrdies de seguretat que havien assaltat l'anell en un intent de restablir l'ordre.\nDesprés del combat, Tyson no semblava ser massa contrit. Va explicar que es va sentir frustrat de veure que Holyfield no va ser penalitzat i va dir que havia perdut el control.\nUn emocionat Mike Tyson reacciona a la seva pèrdua de desqualificació contra Evander Holyfield. Focus on Sport / Getty Images\n'Escolta', va dir Tyson. “Holyfield no és el guerrer dur que tothom diu que és. Va tenir un sobrenom a l’orella i va deixar de fumar ”.\nTyson creia que les seves represàlies eren justificades. 'Aquesta és la meva carrera', va dir. 'Tinc fills per criar i aquest noi em segueix molestant, intentant tallar-me i deixar-me de tallar. He de prendre represàlies. Què més podria fer? No volia lluitar. Estic disposat a lluitar ara mateix. Independentment del que hagués fet, m’ha estat embolicant durant dues baralles. Tinc un ull. No està afectat. Té orelles. He d’anar a casa i els meus fills tindran por de mi. Mira’m, mira’m, mira’m! ”\nDos dies després, Tyson va emetre una disculpa temperada per intentar minimitzar les conseqüències, però ja era massa tard. A més de perdre la llicència de boxa a l'estat de Nevada, Tyson va rebre una multa del 10 per cent de la seva bossa, o sigui 3 milions de dòlars, que es creia que era la multa més gran en esports en aquell moment.\nTyson mai no va poder sacsejar del tot l’estigma de les seves accions.Quan es planejava un lucratiu combat amb Lennox Lewis el 2002, la lluita va acabar tenint lloc a Memphis, Tennessee; Nevada es va negar a restablir la llicència de Tyson després d'una baralla de roda de premsa entre els dos homes.\nTyson va continuar competint fins al 2005, quan va perdre el seu darrer combat contra Kevin McBride. Holyfield es va retirar el 2011. A principis d'aquest any, Tyson, de 54 anys, va expressar el seu desig de tornar al ring. Està previst que el lluitador conegut com 'L'home més dolent del planeta' lluiti contra Roy Jones Jr. el 28 de novembre del 2020. Tot i que Holyfield, que ara té 57 anys, continua sent un possible futur oponent.\nEls dos han interactuat ocasionalment en públic en entrevistes, amb Tyson expressant remordiment i Holyfield admetent que va pensar breument a mossegar-se a la cara de l'esquena. La parella fins i tot va filmar un lloc per a Foot Locker en què Tyson 'va donar' a Holyfield el tros de l'orella que li faltava.\nEn realitat, Holyfield mai va recuperar l’orella. Després que Mitch Libonati la lliurés a Michael Grant, la peça d’alguna manera va caure del guant de làtex mentre la transportaven a l’hospital.\nMolts lluitadors parlen de deixar un petit tros d'ells mateixos al ring. Sol ser metafòric. Per Evander Holyfield, era simplement la veritat.\nAudrey Munson, primera supermodel·la dels Estats Units i primera estrella de cinema nua\n15 dades divertides sobre Fruitcake


Gran èxit del concurs de Carnestoltes d’Scolarest\n26 de Febrer de 2018 Gran èxit del concurs de Carnestoltes d’Scolarest\nMés de 100 equips de centres escolars han participat en el concurs de disfresses portat a terme del 5 al 16 de febrer\nLa feina, en equip i amb imaginació, sempre és millor. Així ho ha demostrat el gran èxit del concurs de disfresses organitzat per Scolarest durant aquest Carnestoltes i que ha aconseguit una gran implicació dels nostres equips escolars a tot el territori.\nEn concret, hi ha participat més de 100 equips dels centres educatius gestionats per Scolarest. Les bases del concurs eren molt senzilles: cada equip enviava una fotografia o un vídeo de l’equip disfressat, que es publicava a la aplicació de comunicació intern MiEurest perquè tota la plantilla de Compass Group pogués votar per les seves preferides i premiar així a les tres més votades.s.\nEls equips guanyadors han estat els següents:\n• 1a posició: Buscant a Wally, del CEIP Can Roca (Castelldefels, Barcelona)\n• 2a posició: Disfresses de Contes, de l'escola Quatre Vents (Blanes, Girona)\n• 3a posició: Recorregut per la Història, del CEE Ventijol (Blanes, Girona)\nEn total han estat 44 companys i companyes d’Scolarest els que rebran en les properes setmanes els seus premis.


Còctel de llimona amb cava – THERMOFACILIBO\n01/01/2020 06/01/2020 consol\nEls còctels ens permeten brindar en l’aperitiu o també després de les postres. Graduar la quantitat d’alcohol o fins i tot fer-los sense. Ahhh!!,I gairebé sempre ens animen a encetar noves converses a partir del refrescant sabor de boca que deixen… I, a més, són senzills de fer i estan boníssims!!!!\nNosaltres ahir vàrem brindar amb un de clàssic, el còctel de sempre de llimona i cava.\nIngredients: (6-8 copes)\n4 llimones pelades, sense gens de part blanc, ni llavors (partides a quarts)\nPosar el sucre dins el got i polvoritzar 30 segons a velocitat 10.\nIncorporar les llimones, els glaçons i el cava. Triturar 1 minut a velocitat progressiva 5-7-10.\nAbocar dins de copes de cava i servir.\nPrevious Article Gotets de xocolata amb flam de nata i salsa de toffee\nNext Article Pinyes de massapà de xocolata\nUna respuesta a “Còctel de llimona amb cava”\nPingback: Còctel de llimona amb cava — THERMOFACILIBO – Título del sitio web


La CEPT i l'EURAO | Organització Europea de Radioaficionats\nInici › Sobre EURAO › Colaboracions\nLa CEPT i l'EURAO\nAl 2015 EURAO va signar un Conveni de Col·laboració (LoU) amb el Comitè de Comunicacions Electròniques (ECC) de la Conferència Europea d'Administracions de Correus i Telecomunicacions (CEPT) amb l'objectiu de cooperar en tots els assumptes relatius a la radioafició, principalment sobre gestió de l'espectre radioelèctric i recomanacions internacionals.\nQuè és la CEPT?\nLa CEPT va ser fundada el 1959 com a organisme internacional de coordinació entre les entitats responsables de les telecomunicacions i de correus dels estats europeus. Actualment té 48 països membres d'Europa central i de l'est. A més dels membres, també compta amb observadors, com ara Wi-Fi Alliance, EBU (Eurovision), OTAN o la pròpia EURAO.\nL'estructura de la CEPT es compon de tres comitès (ECC, CERP i Com-ITU) i una oficina permanent a Copenhaguen: l'Oficina Europea de les Comunicacions (ECO).\nDins l'ECC hi ha diversos grups de treball (WG). Frequency Management (FM) és un d'ells, que al seu torn té altres subgrups, com el Radio Amateur Forum Group (RA FG), el que més ens interessa.\nMés avall trobareu una llista de les recomanacions de la CEPT relatives a la Radioafició.\nUn dels avantatges d'aquestes recomanacions és que altres països, a més dels membres, poden incorporar-s'hi. Per exemple, la Llicència CEPT de Radioaficionat ha estat adoptada també per: Austràlia, Canadà, Israel, els països i territoris d'ultramar d'Holanda, Nova Zelanda, Perú, Sud-àfrica i EUA. Negociacions amb d'altres països estan en curs.\nRecomanacions CEPT per Radioaficionats\nLa Conferència Europea d'Administracions de Correus i Telecomunicacions (CEPT) ha produït una sèrie de recomanacions i documents molt útils per als radioaficionats de tot el món, ja que molts països no pertanyents a la CEPT també els han adoptat. Heus aquí un resum:\nT/R 61-01: Llicència CEPT de Radioaficionat: dóna dret al seu titular a operar en una gran varietat de països que l'han adoptat, sense necessitat d'obtenir una llicència temporal individual.\nT/R 61-02: Certificat d'examen de radioaficionat harmonitzat (HAREC): demostra haver superat amb èxit un examen de radioaficionat i facilita l'expedició d'una llicència individual en un país diferent.\nECC/REC/(05)06: Llicència CEPT de Radioaficionat Principiant: similar a la T/R 61-01, però per a llicència de principiant (nivell mitjà).\nECC/REC/(14)05: Exàmens per a la Llicència de Radioaficionat per a persones amb discapacitat: amb el mateix temari de la T/R 61-02, reivindica diferents facilitats depenent del tipus de discapacitat.\nTambé hi ha dos documents, ERC Report 32 i ECC Report 89, que descriuen el temari d'exàmens per a les llicències de principiant i introductòria i un nou lloc web dedicat a la Radioafició i al treball de la CEPT:\nConveni de Col·laboració entre CEPT i EURAO\nAmb la signatura d'aquest acord, EURAO vol reconèixer la gran tasca realitzada per la CEPT, però també influir en les recomanacions futures i actualització de les existents, amb l'objectiu de donar-els-hi una major difusió.\nAquest és el Conveni (emmagatzemat en ambdues webs):\nAixí doncs, seguim treballant conjuntament pel bé dels radioaficionats.\nMés sobre la CEPT al web d'EURAO.


El vent del nord | Marta Figueras\nLes persones que viuen a la zona del Cantàbric coneixen suficientment com se les gasta el Vent del Nord. La seva força no la qüestiona ningú i múltiples són els exemples de la seva capacitat per a, si se’l subestima, provocar els danys suficients com perquè se’l tingui en compte. Això ja ho sabíem, sigui pels mitjans de comunicació, per la literatura o per les xerrades informals amb persones originàries de les zones geogràfiques del Nord. Insisteixo, això ja ho coneixíem, el que no sabíem era que el Vent del Nord era capaç de desplaçar-se i buscar qualsevol punt de la geografia que li recordés al territori on campa lliurement. M’explico.\nAl nostre municipi, hi ha un punt de l’Avinguda Cantàbric on, des de fa anys, podem observar un pal indicador metàl·lic que, després de ser colpejat, reposa semicaigut sobre un dels murs de les zones enjardinades. Desconeixem si genera algun risc, encara que molt tranquil·litzadora no és la seva estampa. El que sí estem segurs és que no hauria d’estar així, i molt menys després de tant de temps. Hem preferit interpretar allò de la visita del “Vent del Nord” per donar-li un toc líric al que també pot semblar un acudit de mal gust, però no descartem la possibilitat que la similitud entre la forma de Badia del Vallès i la de la Península provoqui també peculiaritats a nivell de fenòmens meteorològics. De tota manera, el que potser ens pot interessar més no és tant la causa meteo-paranormal del fenomen com la forma d’afrontar els efectes d’aquestes “visites”.\nLa diferència fonamental entre la gestió dels enuigs del totpoderós vent als municipis de la zona del Cantàbric i a Badia del Vallès és que els primers reparen tot allò que s’ha destrossat i, a Badia, el govern del PSC decideix deixar-lo sense reparar. Serà una mostra de respecte al Vent del Nord? Serà que pretenen potenciar l’art modern aprofitant la força de la natura? O serà pura incapacitat de l’àrea de territori per reparar les diferents destrosses que “adornen Badia“? Molt ens temem que hi ha molt poc del primer i res del segon. Arribats a aquest punt, el que passa és evident. De tota manera, que ens visiti el Vent del Nord no ens sembla malament, encara que preferiríem que els diferents responsables polítics del PSC visitessin de tant en tant les zones afectades pel majestuós vent i fessin alguna cosa per elles. Tags: brigada, Cantàbric, CiU Badia, mal estat, manteniment, PSC, territori, urbanisme, vent del nord, via pública\tDeixa el teu comentari


El Govern prepara la tarifa plana de l'asfalt - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl Govern prepara la tarifa plana de l'asfalt\nLa Generalitat té definida la implantació, per al 2019, del que es coneix com a vinyeta, però cal veure com es podrà aplicar\ndavid bricollé/acn manresa 06.07.2018 | 23:34\nEl Govern de la Generalitat està decidit a implantar, si pot ser ja l'any que ve, un model amb tarifa plana (el que també es coneix com a vinyeta) per als usuaris habituals de la xarxa de carreteres catalanes, que suposaria alhora una eliminació dels peatges. És a dir, una taxa per als conductors catalans (i un import per als conductors que utilitzin o circulin de pas per la infraestructura viària catalana), per distribuir el cost de tota la xarxa. Aquest model, si s'aconsegueix portar a terme, tindria una incidència molt important a tota la xarxa viària catalana, però també molt específicament a la Catalunya Central, ja que és un territori on hi ha un peatge explícit (el de l'autopista Terrassa-Manresa, amb una concessió encara llarga) i diversos peatges a l'ombra (vegeu pàgina 3)\nEl nou conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, ha defensat públicament els darrers dies la implementació d'aquesta vinyeta de manera «homogènia a tot el territori de Catalunya», i ha posat en relleu que el Govern ja té una proposta «molt elaborada», «parlada» i «a punt» per ser portada a la pràctica.\nEn una compareixença recent, Calvet argumentava que «la pregunta no és si s'han d'acabar els peatges, sinó com es finançarà el manteniment, la gestió i la millora de la infraestructura viària». A més, defensava que els recursos que aporti aquesta futura taxa o tarifa plana serviran per «millorar el transport públic», així com per aplicar «mesures» a favor de la sostenibilitat de la xarxa viària.\nEl sistema que té definit la Generalitat passaria per la creació d'un ens, que podria ser un consorci entre les diferents administracions, que s'ocupi de l'explotació, millora i manteniment de les anomenades vies d'alta capacitat de Catalunya (autopistes i autovies), que inclouen tant les que disposen d'un peatge amb amb barrera física com els anomenats peatges a l'ombra. En el capítol financer, obtindria els recursos i els redistribuiria segons les condicions contractuals de cada via, ja siguin de gestió directa per part de l'administració o de concessió privada.\nLa vinyeta anual, segons la proposta que el Govern té dissenyada, costaria entre 60 i 80 euros més IVA. Amb aquesta tarifa es podria circular per totes les vies d'altes prestacions durant un temps determinat. El criteri és que qui usi la xarxa pagui el seu cost d'explotació. El projecte preveu que tots els vehicles amb domicili fiscal a Catalunya abonin aquesta modalitat. Als qui acreditin haver recor-regut menys de 3.000 quilòmetres a l'any i no haver usat vies d'alta capacitat (no haver estat detectats pels lectors de matrícules) se'ls retornaria aquest import. Hi hauria diferents preus segons el temps d'utilització per als turismes forans i també segons els tipus de vehicles.\nS'han calculat uns ingressos del sistema de 930 milions anuals en el període 2019-2021, en el qual encara estan vigents les principals concessions amb peatge explícit. A partir del 2022 fins al 2032 la xifra s'eleva a 1.100 milions a causa dels costos inferiors després de la reversió d'aquestes vies. El 29% dels ingressos procediria de vehicles de no residents i el 46% dels costos es destinaria a les compensacions transitòries als actuals concessionaris.\nLa concessió de la C-16, al contenciós\nL'acord de concessió de la C-16 a Autema està des de fa tres anys als tribunals, pendent de resolució. El litigi el va iniciar la concessionària quan va presentar un recurs contenciós administratiu contra la modificació aprovada per la Generalitat en relació amb aquest acord de concessió, del qual es va publicar el decret el juliol del 2015. El que establia eren canvis importants en els criteris de compensació econòmica de la Generalitat envers Autema. Fins al canvi de condicions, l'administració pagava cada any uns 38 milions d'euros a la concessionària en concepte de compensacions per falta de trànsit, ja que s'establien unes previsions inicials a partir d'un pla econòmic i financer elaborat per l'empresa i, si no s'assolia, la Generalitat abonava la diferència.


DIDONATO INAUGURA LA TEMPORADA DEL PALAU DE LA MúSICA\nJoyce DiDonato inaugura la temporada del Palau de la Música Catalana dilluns vinent amb My favorite things, un recorregut pels antics i moderns del Barroc. La mezzosoprano torna al Palau, que enceta un projecte de llarg recorregut amb l’artista per explorar tots els seus registres musicals en temporades successives. La mezzosoprano actuarà al costat de la formació Il Pomo d’Oro\nDilluns que ve, 20 de setembre, la carismàtica mezzosoprano nord-americana Joyce DiDonato tornarà al Palau de la Música Catalana per inaugurar la nova temporada de la sala modernista fent gala de la seva versatilitat amb el programa My favorite things, un viatge fascinant a través dels autors antics i moderns del Barroc. Un programa que arriba a Barcelona després d’haver estat presentat l’agost passat als festivals de Salzburg i d’Edimburg, i la setmana passada al Festival de Bucarest i a la ciutat d’Anvers.\nLa cantant va debutar al Palau en plena pandèmia, el gener del 2021, en una mostra del seu compromís envers la Sala de Concerts, amb un programa dedicat a àries d’òpera, lied i cançó de cabaret, actuació dedicada a totes aquelles persones que van patir solitud i aïllament durant el confinament. Un concert per recordar i que va suposar un gran èxit. Per això ara torna al Palau amb My favorite things, que es va haver de cancel·lar la primavera del 2020 i que es recupera novament amb el grup Il Pomo d’Oro, sota la direcció de la concertino Zefira Valova, en un concert del cicle Palau Grans Veus.\nEl concert de dilluns serà el primer del projecte de llarg recorregut que la mezzosoprano inicia amb el Palau per presentar en temporades successives tots els seus registres musicals. Així, la temporada 2022-23, el pròxim projecte de la cantant amb Il Pomo d’Oro portarà per títol Eden, una proposta que explorarà la grandesa, el poder i el misteri de la natura a través de la música, i que també es presentarà al Palau, mentre que la temporada 2023-24 tornarà a la sala modernista amb Dido & Aeneas de Purcell.\nEl programa de dilluns abasta dos segles de música del Barroc i divideix en dues parts: Gli antichi (Els antics) i I moderni (Els moderns). Així, la primera part començarà a tall d’introducció amb la “Simfonia grave a cinque voci” d’Il primo libro delle sinfonie et gagliarde de Salomone Rossi, l’Hebreu, figura del Renaixement tardà. La primera intervenció de DiDonato arribarà amb “Illustratevi o cieli” d’Il ritorno di Ulisse in patria de Claudio Monteverdi, i continuarà amb “Intorno all’idol mio” de l’òpera L’Orontea de Pietro Antonio Cesti, un dels compositors més importants del seu temps. L’orquestra interpretarà la “Ciaccona” de Canzoni overo sonate concertate de Tarquinio Merula i la “Simfonia” de L’incoronazione di Poppea de Monteverdi, de la qual DiDonato cantarà l’ària d’Octàvia “Addio Roma”. Seguirà el “Ballo del Granduca” del ballet de l’òpera Il ballo dei reali amanti de Giovanni Battista Buonamente i la cançó Come again, sweet love de John Dowland, considerada una de les seves peces més boniques. Clourà aquesta primera part el madrigal de Monteverdi Si dolce è’l tormento, amb lletra de Carlo Milanuzzi.\nLa segona part començarà amb l’ària “Morte col fiero aspetto” de l’òpera Marc’Antonio e Cleopatra de l’alemany Adolf Hasse, seguida per tres peces de Georg Friedrich Händel: la cèlebre ària “Piangerò” de Giulio Cesare in Egitto, i l’“Obertura” i l’ària “Scherza infida in grembo al drudo” d’Ariodante. De Jean-Philippe Rameau s’escoltaran seccions instrumentals de Zoroastre, “Sarabande”, “Air en Rondeau” i “Air tres vif”, i “Orage, air pour Borée et la Rose ge” de Les indes galantes. El concert acabarà amb Händel, mitjançant l’ària “Dopo notte” d’Ariodante. “Es tanca així un trajecte que recorre la consolidació del gènere operístic des dels intents més arcaics fins a la culminació al zenit del Barroc”, com diu el periodista i crític musical Pablo Meléndez-Haddad al programa de mà del concert.


Holiday home Vickerstigen Sölvesborg II Solvesborg Suècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n-, Vastra Nas, Solvesborg, Suècia, 294 91 - Veure al mapa\nMés informació sobre Holiday home Vickerstigen Sölvesborg II\nEspai comú 2 llits individuals, 1 llit doble, 2 llits de llitera, 2 futons\nAl visitar Solvesborg, vosté es sentirà com a casa a Holiday home Vickerstigen Sölvesborg II, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nHoliday home Vickerstigen Sölvesborg II també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Solvesborg. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses pesca, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Holiday home Vickerstigen Sölvesborg II no troba competidors en cap categoria.


Serveis gestionats - Microblau\nHome Serveis Serveis gestionats\nEls nostres serveis per a les teves infraestructures IT\nPotenciem la teva empresa amb la nostra experiència i coneixement\nEl nostre servei d’outsourcing senzill, professional i a mida.\nManteniment i administració de sistemes informàtics\nEls teus sistemes informàtics cuidats i gestionats per autèntics professionals.\nAvantatges dels nostres serveis gestionats\nAvantatges tècnics i econòmics dels nostres serveis gestionats\nTreballem amb tu per prendre les millors decisions per la teva empresa i resoldre qualsevol incidència en el menor temps possible.\nEns ocupem de totes les teves necessitats informàtiques i de la teva infraestructura IT perquè puguis centrar-te en el teu negoci.\nAportem la solvència d’un grup amb més de 20 anys d’experiència en el sector IT per proporcionar-te un servei amb la màxima garantia de qualitat.\nEts la nostra prioritat. Et brindem el millor servei, perquè el nostre principal objectiu és la teva satisfacció.\nEns adaptem a les teves necessitats perquè tu decideixis, a cada moment, quin servei vols.\nT’oferim el millor assessorament per ajudar-te a prendre les millors decisions sobre el teu negoci.\nEstem en contacte. Reporta’ns els teus dubtes o incidències en qualsevol moment: estem sempre disponibles.\nPrioritzem la rapidesa en tots els nostres serveis perquè els sistemes informàtics mai alenteixin el teu negoci.


Persianes - Lumer\nSubministrem, arreglem i modifiquem persianes enrotllables de diferents tipus i accionaments\nSubministrem, arreglem i modifiquem persianes enrotllables de diferents tipus i accionaments.\nLes persianes enrotllables\nPermeten protegir-nos del sol, asseguren que la calor que produeix quedi fora de l’habitatge, així com de la seva llum quan volem foscor.\nConstitueixen un element de seguretat afegit.\nDiferents tipus de persianes enrotllables\nDe PVC (policlorur de vinil): aquest material, com l’alumini, és una excel·lent opció a causa de la seva lleugeresa, capacitat de resistència i baix cost.\nD’Alumini: construcció d’alumini a l’exterior i a l’interior, està composta per espuma de poliuretà injectada que millora l’aïllament tèrmic i acústic de la finestra. Aquest material destaca per gaudir d’una excel·lent capacitat de resistència que permet que tinguin una vida útil molt més gran que les de PVC.\nDe Seguretat: Amb un gruix considerable i amb un sistema de cosit perquè no es moguin les lamel·les entre elles i així donar consistència en bloc, s’impedeix que la persiana pugui ser pujada des de l’exterior. Per això són molt recomanables per substituir reixes, ja que donen una protecció moltes vegades superior. Pel fet de pesar molt és millor acompanyar-les d’un motor i així estalviar-nos futures reparacions.\nTipus d’accionaments per a persianes:\nLa maneta o torn\nEl motor: si està fart d’haver de baixar manualment la seva persiana i en el moment de fer-ho s’estanqui, es despengi o perdi la línia guia, la solució és un motor. Es pot motoritzar i automatitzar qualsevol persiana, de qualsevol mida, allà on sigui de casa seva. Existeix una àmplia gamma de models: amb comandament a distància, amb polsador de paret, ultrasilenciosos... Els nostres motors tenen la millor tecnologia silenciosa, segura, versàtil i duradora que pots aconseguir actualment.\nInstal.lació i Venda de Persianes\nL'assessorem i instal.lem la persiana més adequada (de cinta, torn o motor) a la seva llar.


De vegades dius ''Tites, tites'', i vénen: La setmana passada amb motiu de la portada del diari espanyol ABC sobre la llengua espanyola no hi havia cap diferència de fons amb el seu germà de cultura El País, i va El País i al cap de quatre dies ens ho torna a demostrar.\nEl dia 19 d'aquest venturós mes de setembre, el quotidià orteguià ens subministra una encíclica titulada Llengua i pau. Amb el títol ja paga, la ressonància de Guerra i pau és mil·limetrada, aquesta llengua té ressonàncies de guerra.\nCosa que no el priva de començar el tractament de la qüestió amb el mateix tupè. Així: ''Sectors ultradretans de la societat han comès aquests darrers dies un error gegantí''. És la seva manera de dir-ho. Una de diferent seria que qui posa guerra en una qüestió de llengües, és ultradretà. I en aquest punt no ens convé d'oblidar-nos que si el quotidià vestit de seda qualifica l'ABC de ''caverna'', és a dir d'ultradretà, la ''caverna'' es refereix a El País com a ''serbi'', que és una altra manera de dir-ho. La perspectiva ens indica que tots plegats i en unió en fan només un, la caverna sèrbia.\nDesprés de qualificar la qüestió de ''delicada'', passen a exigir ''informació solvent''. Exigint informació solvent ells, partidaris histèrics, i històrics, del bilingüisme permanent! Som-hi doncs, informació solvent per a serbo-cavernícoles: segons els manuals de Sociolingüística, el bilingüisme no és, ni ha estat ni pot ésser permanent. Perquè, i segona informació solvent, segons els manuals de Sociolingüística la llengua d'un grup humà és una. I tercer, quan un grup humà es troba amb dues llengües al damunt, això només és amb la finalitat, i el resultat, de substituir l'una per l'altra. Així, el grup humà que parla la llengua A, la parlarà sempre si no hi ha intrusió d'una altra llengua; si hi ha intrusió d'una altra llengua, B, el període de convivència de totes dues llengües serà més o menys llarg però transitori, i mai no permanent; fins que o bé el grup mantindrà com a pròpia la llengua A, o bé el grup es farà pròpia la llengua B. I tornarà a ser, diuen els manuals de Sociolingüística, un grup monolingüe, que és l'estat lingüístic actual, lògic, normal i ''permanent''.\nEl concepte ''bilingüisme'' s'assembla, i no és casualitat, al concepte ''immigrant'': No hi ha immigrants permanents; sinó que un individu de nació A se'n va a viure a la nació B i, després d'un període, més o menys llarg però finit en què és immigrat, o bé continua essent de nació A, i aleshores és un resident A en terra B, o bé es fa seva la nació B, i aleshores és de nacionalitat B -i en un cas i altre ha deixat de ser immigrant-.


Pla d'Estalvi Jove; asseguri els objectius dels seus fills\nPla d'Inversió Assegurada\nPla d'Estalvi Jove\nSi ho desitja, per molt pocs euros al mes asseguri els estudis dels seus fills amb el Pla d'Estalvi Jove.\nAquest número és indicatiu del risc del producte. 1/6 és indicatiu de menys risc i 6/6 de més risc.\nProducte assegurat per Agrupació AMCI d'Assegurances i Reassegurances, S.A., pertanyent al grup internacional Assurances du Crédit Mutuel, un gran grup assegurador compromès amb les persones.\nÉs un pla d'estalvi flexible destinat a constituir un patrimoni per a un nen perquè, quan faci els 17, 20 o 23 anys, pugui destinar-lo a fer realitat els seus primers grans objectius.\nS'hi afegeix, en cas de defunció de l'assegurat, un capital de 601,01 euros al valor acumulat fins a la data.\nEn el moment de la contractació s'establirà el venciment de la pòlissa. Pot escollir-se l'edat de venciment entre els 17, 20 o 23 anys del beneficiari. En qualsevol cas, la pòlissa ha de tenir una durada mínima de 3 anys.\nEn caso de rescat\nFins que vostè no disposi del seu capital, no haurà de pagar impostos i els rendiments s'acumularan íntegrament, sense cap retenció.\nQuan disposi del seu capital, haurà de tributar en l'IRPF pels rendiments que s'hagin generat en concepte de rendiments del capital mobiliari.\nEn caso de venciment\nAl venciment del producte, el beneficiari haurà de tributar per l'Impost de Successions i Donacions.\nL'edat del beneficiari en el moment de la contractació no pot ser superior als 15 anys.\nL'aportació o quota mínima mensual a realitzar és de 18 euros. A més de la contractació d'aportacions mensuals, poden realitzar-se aportacions extraordinàries.\nEl Pla d'Estalvi Jove assegura per a tota la vigència, i des del primer euro, un interès mínim garantit, que constarà a les Condicions Particulars de la pòlissa, més una rendibilitat complementària en concepte de participació en beneficis. La rendibilitat total es garanteix anualment i per avançat.\nLes aportacions extraordinàries queden subjectes a les condicions de rendibilitat mínima garantida que siguin vigents en el moment de realitzar l'aportació.\nEstalvi Jove es pot rescatar totalment en qualsevol moment.\nEl valor de rescat coincidirà amb la provisió matemàtica constituïda, excepte el primer any de vigència que serà, com a màxim, la suma de les aportacions efectuades.


les millors platges de Menorca amb nens – MenorcaenFamilia\n/ Platges / les millors platges de Menorca amb nens\nPer fi arriba l’hora d’anar a platja! Ens posem els vestits de bany, preparem les tovalloles i ens untem de crema solar. Estem llestos, però apareix la pregunta del milió: A quina platja anem?\nA Menorca les possibilitats són moltes, encara que es redueixen si hi anem amb nens, especialment si són petits. Moltes cales verges suposen llargues caminades sota el sol que, en aquest cas, es plantegen complicades. Per això hem fet un petit resum de les platges més accessibles per anar amb els petits.\nBINIBÈQUER a Sant Lluís\nALCALFAR a Sant Lluís\nÉs una petita cala també situada al terme municipal de Sant Lluís. Per les seves reduïdes dimensions, no disposa de socorrista. Hi ha un hotel a peu de platja amb una gran terrassa on es pot menjar o simplement asseure’s a prendre una cervesa o un refresc. Aparcar és una mica complicat, especialment en els mesos de temporada alta. Potser us veureu obligats a donar algunes voltes per la urbanització fins que trobeu un lloc, però el nucli és tan petit que la platja mai us quedarà molt lluny. A més, també hi ha un autobús amb el qual hi podeu arribar. La cala compta, també, amb una passarel·la de fusta que us permetrà baixar els cotxets dels nadons o amb una cadira de rodes fins a la sorra.\nEl millor:La poca profunditat de l’aigua, que resulta idònia pels nens.\nEl pitjor: No disposa de zona d’aparcament, per la qual cosa a vegades resulta una mica complicat aparcar.\nConsulteu aquí l’horari d’autobusos.\nES GRAU a Maó\nÉs la platja per a nens petits per antonomàsia perquè té una característica ideal per anar a la platja amb els més petits, i és que les seves aigües són molt poc profundes i els nens poden jugar a la vora sense perill. Es pot aparcar el cotxe en dues zones pròximes a la platja i s’hi accedeix a través d’una passarel·la de fusta que creua una llacuna natural. Si hi aneu amb el cotxet, és recomanable situar-se a la zona més pròxima a la passarel·la, ja que es tracta d’una platja llarga i estreta. També es pot arribar amb autobús, encara que només és possible durant els mesos d’estiu. Compta amb servei de socorrisme i és possible llogar caiacs a peu de platja.\nEl millor: És la platja menys profunda de Menorca, la qual cosa permet que els nens juguin sense haver de patir.\nEl pitjor: Precisament el millor és també el pitjor pels adults, ja que haureu de caminar bastant si voleu nadar una mica.\nPUNTA PRIMA a Sant Lluís\nEs tracta d’una platja situada a la zona sud-est de l’illa, al terme municipal de Sant Lluís. Hi ha una gran zona d’aparcament molt a prop de la platja (al costat hi ha un parc infantil!) i també s’hi pot arribar amb autobús. És una zona molt turística, per la qual cosa, a pocs metres de la platja trobem supermercats, farmàcia i diversos restaurants i bars. Com a contrapartida, acostuma a estar bastant massificada durant els mesos d’estiu. Compta amb servei de socorrista, lavabos i dutxes, així com lloguer de tombones i ombrel·les. Davant de la platja hi ha l’Illa de l’Aire, un illot deshabitat en el qual s’erigeix un dels set fars de Menorca.\nEl millor: El complet parc infantil al costat de la zona d’aparcament i les vistes precioses al far de la Illa de l’Aire.\nEl pitjor: És una platja bastant massificada durant els mesos d’estiu.\nBINISAFÚLLER a Sant Lluís\nEs tracta d’una petita cala situada a la zona sud-est de Menorca, al terme municipal de Sant Lluís. És una cala que, per la seva ubicació, es troba molt protegida de l’onatge i, a més, les seves aigües poc profundes la fan especialment adequada pels nens. Com que és una cala de petites dimensions, no compta amb socorrista ni amb cap altre tipus de serveis. Hi ha una zona d’aparcament pròxima a la platja per la qual s’accedeix a través d’una petita costa, tan practicable que fins i tot podreu baixar amb el cotxet fàcilment.\nEl millor: És una platja molt familiar.\nEl pitjor: Hi ha bastantes roques al fons.\nSANT TOMÀS a Es Migjorn Gran\nÉs una llarga platja situada a la costa sud de Menorca, al municipi d’Es Migjorn Gran. Disposa d’una gran zona d’aparcament just al costat de la platja, per la qual cosa és molt accessible per a famílies. Just al costat de l’aparcament hi ha un restaurant-xiringuito on es pot menjar. Hi ha socorrista, passarel·la fins a la sorra i lloguer d’ombrel·les i tumbonas. També hi ha un autobús que parteix des de Ciutadella i des de Maó.\nEl millor: Les postes de sol són espectaculars i hi ha un xiringuito al costat de la platja.\nEl pitjor: La zona de Sant Tomàs està bastant saturada durant els mesos d’estiu, encara que caminant uns 15 minuts es pot arribar a Binagaus que, al estar més allunyada, no està tan massificada.\nConsulteu aquí l’horari d’autobusos des de Maó i aquí des de Ciutadella.\nPLATGES DE LA VALL a Ciutadella\nSón les platges més pròximes a Ciutadella i es troben en una zona declarada Àrea Natural d’Especial Interès, per la qual cosa el paisatge és espectacular. Se situen a la part nord-oest de l’illa. La cala més pròxima a la zona d’aparcament és la platja d’Es Tancats. En tan sols cinc minuts estareu sobre la sorra. Això sí, abans d’arribar us trobareu unes escales i, si aneu amb cotxet, haureu de ser dos adults per a poder-lo baixar. És una platja verge que no disposa de serveis, tan sols hi ha socorrista. A més, si no teniu vehicle podeu arribar-hi amb autobús entre els mesos de juny i octubre.\nEl millor: Molt a prop de Ciutadella i amb una àmplia zona d’aparcament.\nEl pitjor: Al ser una platja de fàcil accés la Platja d’Es Tancats, acostuma a estar concorreguda. Si voleu més tranquil·litat, podeu caminar fins a la platja d’Es Bots.\nSON SAURA a Ciutadella\nSituada a la costa sud de Ciutadella, és bastant freqüentada per les famílies, ja que és una platja de fàcil accés. Es pot aparcar en una zona adaptada a pocs minuts de la platja i també hi arriba un autobús entre els mesos de maig i octubre. El camí fins a arribar a la platja és preciós i finalitza en una pineda on és possible gaudir d’una ombra els mesos en què estreny la calor. Son Saura és una platja verge que no té serveis i només disposa de socorrista. Una altra de les seves característiques és la presència de posidònia oceànica a la vora de la mar. A alguns els resulta molesta, però és una planta necessària per a esmorteir la força de les ones sobre la sorra.\nEl millor: La sorra suau i blanca.\nEl pitjor: Acostuma a estar massificada durant els mesos d’estiu.\nCALA EN PORTER a Alaior\nCALA GALDANA a Ferreries\nÉs una altra de les platges favorites dels turistes i residents per a anar a passar un dia en família. Està situada al sud, al terme municipal de Ferreries, i està bastant protegida de l’onatge. El pàrquing està molt prop de la platja, on hi ha servei de socorrista, dutxes, vestuaris, lavabos i lloguer de tumbones i ombrel·les. També és important destacar que compta amb una pineda on es pot menjar si us animeu a portar menjar de casa o on podeu descansar durant les hores en les que el sol és més fort. Evidentment, també es pot arribar amb autobús des de diferents punts de l’illa.\nEl millor: Els seus impressionants penya-segats.\nEl pitjor: L’urbanitzada que està la zona.\nConsulteu aquí l’horari d’autobusos des de Maó, aquí des de Ciutadella i aquí des de Ferreries.\nSA MESQUIDA a Maó\nÉs la platja més pròxima a Maó i disposa d’una zona d’aparcament situada a cinc minuts caminant de la platja. Això sí, per a anar-hi és costa avall, però per a tornar, fareu una mica de cames que mai ve malament. Hi ha servei de socorrista i en els mesos d’estiu sempre hi ha una furgoneta on es venen gelats a peu de platja.\nEl millor: Comprar un gelat a peu de platja.\nEl pitjor: Aparcar pot resultar complicat a les hores punta durant els mesos d’estiu.\nConsulteu aquí l’horari d’autobusos des de Maó.\nSON BOU a Alaior\nSituada al terme municipal d’Alaior, Són Bou és la platja més extensa de Menorca. Compta amb diversos serveis com ara dutxes, lavabos i lloguer d’hamaques i ombrel·les, els quals la converteixen en una platja ideal per a les famílies. Pels que hi aneu en cotxe, hi ha un gran aparcament i, a través de diferents passarel·les, accedireu a diferents punts de la platja en dos minuts. A més, Són Bou compta amb una zona humida on hi habiten un munt d’ànecs de diferents espècies. Els nens al·lucinaran.\nEl millor: Les dutxes que et permeten anar a casa sense sorra ni sal.\nEl pitjor: Cal vigilar amb les corrents dins de l’aigua i seguir les recomenacions dels socorristes.\nPLATJA DE BINIMEL·LÀ a Es Mercadal\nA la costa nord de Menorca, aquesta platja no acostuma a estar excessivament plena perquè molts només hi van de pas fins a Cala Pregonda, una de les platges més boniques de l’illa, a la qual s’hi accedeix després d’una caminada d’uns 30 minuts. No obstant això, si aneu amb nens petits us recomanem que us quedeu a Binimel·la, a les petites cales situades cap a la dreta. La platja està a tan sols cinc minuts de la zona d’aparcament, on també hi ha un restaurant on podeu menjar després d’un matí de sol i jocs al mar. Si aquesta és la vostra intenció, és millor que us atureu a reservar taula abans d’anar cap a la platja.\nEl millor: L’amplitut de la platja, cosa que permet estar a gust sense tenir altre gent massa a prop.\nEl pitjor: El camí per arribar-hi és de terra i té bastants sots. La zona d’aparcament acostuma a estar molt plena durant els mesos forts d’estiu.\nNA MACARET a Es Mercadal\nSituada en la costa nord, aquesta petita platja protegida del vent i d’aigües tranquil·les. Es tracta d’una cala sense socorrista, a causa de les seves petites dimensions i no disposa de serveis, encara que hi ha alguns bars i restaurants prop de la platja. És una cala bastant freqüentada per gent de Menorca.\nEl millor: És un platja d’ambient molt familiar.\nEl pitjor: No disposa d’una àmplia zona d’aparcament, tot i que es pot estacionar en altres punts de la urbanització.\nARENAL D’EN CASTELL a Es Mercadal\nÉs una platja de grans dimensions i aigües tranquil·les i poc profundes. No obstant això, es troba en una zona molt urbanitzada, amb nombrosos hotels i apartaments. Té una passarel·la que facilita l’accés amb una cadira de passeig de bebè i una gran zona d’aparcament. Compta amb servei de socorrista i es lloguen hamaques i ombrel·les, a més de patins per a fer una excursió.\nEl millor: És una platja de fàcil accés i la posta de sol és preciosa.\nEl pitjor: La urbanització de la zona.\nSA CALETA en Ciutadella\nÉs una platja de petites dimensions d’aigües poc profundes, la qual cosa fa que sigui molt freqüentada per famílies amb nens de residents i turistes que s’allotgen a la zona. Té una rampa d’accés per a persones amb mobilitat reduïda i disposa de servei de socorrista durant la temporada d’estiu. A més, hi ha un xiringuito a peu de platja amb unes quantes taules per prendre alguna cosa.\nEl millor: Hi ha taules de picnic per menjar a la platja\nEl pitjor: Ocupació alta a l’estiu\nConsulteu aquí l’horari d’autobusos des de Ciutadella.\nSANTANDRIA en Ciutadella\nÉs una platja petita molt còmoda per anar amb els nens. Està resguardada i per això les seves aigües són tranquil·les i segures. Hi ha xiringuitos i fins i tot es poden veure ànecs. Té dutxes i banys. Compta també amb una zona de roques, on es pot practicar snorkel.\nEl millor: Les seves aigues tranquiles\nEl pitjor: Bastant freqüentada per turistes d’hotels del voltant\nCALA EN BLANES en Ciutadella\nÉs una petita platja urbana molt freqüentada per famílies de Menorca. Al ser una platja tancadeta està protegida del vent i no sol haver-hi onatge, cosa que és genial perquè els nens juguin a la vora de l’aigua sense grans perills. Disposa de servei de socorrisme, lloguer d’hamaques i gandules i patinets. Hi ha dos xiringuitos amb vistes a la platja i una zona de jocs infantil amb forma de vaixell pirata que encantarà als nens.\nEl millor: Les palmeres sobre la sorra i la zona de jocs\nEl pitjor: És una zona molt urbanitzada


un producte financer anomenat... blat - BARCELONA RADICAL\nun producte financer anomenat... blat\nEls preus de les matèries primeres alimentàries experimenten una forta pujada originada en la forta sequera que pateixen Estats Units, Rússia i Ucraïna. No obstant això, altres factors, com l'especulació financera, afegeixen pressió a uns mercats molt opacs, com ja succeí l'any 2008.\nEls preus dels aliments al món estan pujant de nou de forma alarmant. El blat, per exemple, ha experimentat un alça del 35% en el que portem d'any. Amb això, l'ombra de la crisi alimentària del 2008 torna a planejar sobre els països més pobres, encara que des de la FAO insisteixin que encara és "aviat per parlar de crisi". La sequera a Estats Units, Rússia i Ucraïna, els grans productors de cereals mundials, comença a fer estralls, sobre una base de mercat molt poc sòlida, com ja es va denunciar fa tres anys, entre uns altres, pel llavors president Sarkozy al si del G-20.\nCertament, els aliments han d'enfrontar-se a uns moviments de fons que marquen una tendència a l'alça. Aquí haurien de citar-se l'augment de la població, la major demanda de làctics i carn per part de països emergents, el desenvolupament dels biocarburants, l'augment del preu del petroli... al costat d'unes terres cada vegada més explotades, menys productives i faltes d'aigua suficient en molts casos. De totes maneres, aquest equilibri precari es manté si no hi ha pel mig catàstrofes climàtiques, com l'actual sequera, incendis o inundacions... Quan això succeeix, davant el temor d'una pujada brusca del preu, alguns països productors tanquen fronteres i deixen d'exportar per prioritzar l'alimentació de la seva població, mentre que uns altres tracten de fer estocs. És el que va succeir, per exemple, amb l'arròs en el Sud-est Asiàtic en la crisi del 2008.\nEn aquest moment es produeix el primer embat que trenca l'equilibri i comença a moure cap amunt els preus, augmentant l'expectativa que els mateixos pugin encara més. No obstant això, malgrat la importància decisiva dels fenòmens naturals, no explicarien per si sols les fortes volatilitats i alces que apareixen als mercats. "No hi hauria crisi si no hi hagués especulació. No és l'única causa de la crisi, però l'accelera i l'agreuja. Avui vivim l'inici d'una crisi alimentària com la del 2008", assegurava fa uns mesos Olivier de Scutter, relator especial en l'ONU sobre el dret a l'alimentació.\nSobre l'especulació i els seus efectes reals en els preus s'ha discutit molt i les posicions estan enfrontades, des d'els qui la veuen necessària per donar liquiditat al mercat fins als quals l'acusen de tots els mals. Avancem que hi ha dos tipus d'inversió o especulació. Una, que és positiva i ajuda al fet que el productor pugui saber el preu al que se li pagarà el producte, mitjançant la utilització d'un contracte de futur. Aquesta és l'especulació comercial amb un producte físic darrere, que és necessària per donar liquiditat al mercat i ajudar a assegurar els preus al productor. Però des de la desregulació financera les coses han canviat i l'entrada de hedge funds, bancs d'inversió i tot tipus de fons al mercat agrícola ha canviat radicalment la situació, en penetrar amb molts diners en l'agricultura, buscant solament el benefici a curt termini amb la compravenda de contractes i operacions cada vegada més sofisticades. És l'especulació financera. El resultat final és clar. S'estima que abans de 1990, el nombre de contractes especulatius era petit, al voltant del 20% del total, mentre que ara suposen una xifra entre el 70% i el 80%, segons els productes.\nSobre aquest tema, en la passada crisi del 2008, la FAO —que no es distingeix precisament per ser molt crítica amb l'especulació— posava un exemple escruixidor amb el blat vermell a la Borsa de Chicago. Per cada dòlar invertit que tenia contrapartida del cereal, hi havia 2.000 que no la tenien. Aquest pot ser un exemple extrem, però no lluny li queda el que va ser airejat al juliol del 2010, quan el hedge fund britànic Armajaro es va fer amb 241.000 tones de faves de cacao, fent pujar el seu preu a màxims de 1977. El citat fons va arribar a posseir el 15% de les reserves mundials de cacao. Para què? Resulta evident. Però no fa falta anar tan lluny. En un ordre, per descomptat, molt més modest, probablement el lector haurà rebut alguna vegada una oferta de la seva entitat financera, animant-li a invertir en un fons de matèries primeres, qualificant-ho de més rendible, a la vista que la borsa i la renda fixa —les col·locacions tradicionals— porten anys molt poc lliurades a donar alegries als inversors.\nPerò la veritat és que l'espectacular pujada de preus agraris del 2008 va conscienciar a bona part del món desenvolupat sobre la barbaritat que suposa l'especulació alimentària. A Alemanya, per exemple, ha generat en els últims mesos una fortísima pressió popular —"No es juga amb el menjar!" era el lema de la oenegé Foodwatch— perquè la banca deixés d'invertir en matèries primeres alimentàries com si fossin un producte financer més. I fa un parell de setmanes, el Commerzbank —segon banc alemany— anunciava que abandonava la inversió en aquests productes, la qual cosa apunta la possibilitat que que tot el sector pugui seguir-lo. Encara que, ull!, els inversors més importants no són entitats alemanyes, sinó britàniques. Però... per alguna cosa es comença.\nEn cap moment pot oblidar-se que mentre una bombolla immobiliària o borsària causa danys materials molt importants a la població que la sofreix, una bombolla en l'alimentació genera una mica més: fam i mort a les zones més necessitades del món. Pensem que en un país com Espanya la despesa en alimentació suposa entre el 10% i el 20% del pressupost familiar, mentre que en moltes regions del tercer món pot arribar a suposar fins al 80% o el 90%. Una pujada de preus exagerada en un producte bàsic de la seva dieta suposa, doncs, per als seus habitants una condemna segura.\nPer això, resulta inqüestionable des del punt de vista ètic, tractar de reduir i eliminar qualsevol especulació financera amb aquests productes. El problema és que es tracta de mercats molt opacs i ara com ara són molt difícils de controlar. Certament, en aquests mercats tan foscos no resulta fàcil destriar la inversió comercial de la financera i per això és obligat dotar-los, com a primer pas, d'una major transparència. Amb això no se solucionaria el problema de fons que és la tendència alcista dels preus dels aliments, però sí el de l'amplificació de la seva banda de fluctuació i de la volatilitat que sofreixen.\n2-IX-12, J, Goula, lavanguardia


pessoa i la pluja: d’abril 2009\nAprendre a premeditar\nHe arribat a un punt en la meva evolució com a lectora, que ja no m’agraden les novel·les. Es que no puc llegir-les, simplement no m’interessen. Jo, que havia estat la més gran devoradora de novel·les d’entre tota la gent que conec i he conegut al llarg de la meva vida! Què m’ha passat? M’he fet vella? El cas és que això no seria gaire greu si no fos per un petit detall: per ser “escriptora”, encara em penso que tinc l’obligació d’escriure una novel·la. És a dir, que em penso que he d’escriure una novel·la pel prestigi i comercialitat que té aquest gènere; sento que haig d’escriure una novel·la per ser “escriptora” de debò... Com s’entén això? Una escriptora de novel·les que no llegeix novel·les? No sembla una contradicció? No només ho sembla, sinó que ho és.\nI què llegeixo ara? Doncs, principalment, poesia i assaig. La poesia em va molt bé perquè els poemes acostumen a ser peces curtes, que es poden llegir d’una tirada, fins i tot rellegir, no cal que t’estiguis massa estona concentrat, i pots passar ràpidament a una altra cosa: és la cultura del “click”, encara que llegeixi sobre paper; m’adono que m’he tornat molt impacient. Quan tinc ganes de llegir una estona llarga, d’estar concentrada durant més temps, escullo el fragment del llibre de no-ficció que estigui llegint en aquell moment, normalment un capítol sencer. Així, sempre llegeixo trossos autònoms, que pugui començar i acabar d’una asseguda. Aquest és el meu règim de lectures; cap novel·la des de fa ja bastant temps. (I no compto com a novel·les les lectures medievals sobre Tristany i Isolda i el rei Artur, encara que són ficció, perquè és un material molt diferent de les novel·les actuals.)\nI què escric? Doncs posts. Fragments curts de no-ficció on vaig al gra i em desfogo, però que no tenen cap mena de supraestructura entre ells ni estan planificats externament. “La odiosa premeditació de la novel·la”, el que dóna valor a les novel·les, hi és ben absent. Tal i com no sóc capaç de planificar els posts més enllà d’un dia vista, tampoc són capaç de planificar els personatges d’una novel·la, no sóc capaç de moure els fils des del darrera, que és el que un novel·lista ha de saber fer. No sóc capaç d’escriure ni de planificar res per ser escrit, per exemple, a un any vista. Sóc molt conscient que, si vull escriure una novel·la, haig d’aprendre a planificar, a moure els fils; i, primer de tot, saber ser conscient de com es mouen aquests fils, de com estan planificades les novel·les bones... i per això, es clar, cal llegir novel·les...\nConclusió: em sembla que hauria de revisar les meves ambicions...\nNo fa pas gaire deia que l’Oriol Junqueres i en Xavier Sala-Martín tenien idees molt originals que seria curiós de veure traspassades a la política. Renoi! Ara resulta que tots dos s’han “passat a la política”... El que més greu em sap, però, és que això ja ha significat en un cas, i significarà aviat en l’altre, que deixaran de parlar per la radio! Això sí que és greu! Espero de debò que l’afany de poder, de privilegis i de reconeixement no els jugui una mala passada (encara que, es clar, es ben legítim que n’estiguin assedegats). Per part meva, els trobaré a faltar, i encara que crec que són més competents del que és la gent que es dedica normalment a la política, el fet que s’hi hagin “passat” els rebaixa una mica en el meu sistema de puntuació. Ras i curt: m’han decebut. No m’esperava que poguessin deixar la radio, que jo crec sincerament, era lo seu. Quan es té la possibilitat de fer-se escoltar es poden deixar anar idees molt originals, plenes de sentit comú, però m’imagino que quan tinguin la oportunitat de “toca cuixa” en això del poder, les seves idees passaran a ser iguals que les de tots els polítics (i ja sabem com són els polítics)... En fi, que no m’ho esperava de dues persones tan competents, això. I si no els puc escoltar parlant per la radio (i jo no faig altra cosa), ja no m’interessen per res...\nAvui he sabut que un company meu d’institut, que és un actor reconegut, publicarà la seva primera novel·la. Evidentment, me n’alegro molt per ell, però... porto tota la meva vida llegint i escrivint, i encara no estic en condicions d’escriure la meva “primera novel·la” (per no parlar de fer que es publiqui). En canvi aquesta persona ha fet el que en podríem dir “viure la vida” en tot aquest temps: és actor guaperes (que no dic que no sigui bon actor, eh?) Però us podeu imaginar que no s’ha passat pas gaires vetllades sol a casa seva llegint... i ja veus, sense remenar-hi gaire, va i ja publica! No penso comprar-me la novel·la (a molt estirar, si d’aquí cinc anys encara se’n parla faré un esforç), però em moro de curiositat per saber si escriu bé. Més concretament, si “viure la vida” li ha servit per escriure més bé que jo, que m’he quedat a casa llegint i escrivint. Es bon actor... podria ser que fos bo en dues activitats artístiques tan allunyades? Si d’algú em diuen que pinta i que escriu, encara em puc pensar que sigui bo en totes dues coses, perquè són dues arts amb punts en comú... però, un actor, pot ser bo escrivint? Això és com quan un periodista parla molt bé per la radio (i no diré noms); normalment el que escriuen és il·legible, els compassos temporals de l’escriptura i de la parla són diferents; fins i tot en Rubianes, que en el llenguatge gestual ningú el guanyava, escrit era tota una altra cosa; un actor està acostumat a parlar amb el seu cos... pot fer un bon paper només amb paraules? Però de fet, aquí no m’interessen les preguntes genèriques, només vull saber si aquest actor concret escriu bé o no sense haver de comprar-me el llibre. (No fos cas que fos un engendre com Las primeras veces, d’en Jordi Mollà.) O el que jo considero que és escriure bé, que aquest també seria un tema del que es podria parlar durant hores i hores. Una cosa que estic temptada de dir és allò de “més faltaria que fos bo”. El meu llibreter m’ho va dir a mi això: em va dir que, després d’haver-me passat la vida gandulejant, només faltaria que fos bona escrivint. Per tant, sé que aquesta frase és un imbecil·litat i no la faré servir. Si es clar, només faltaria que després d’haver-me (jo) passat la vida llegint i escrivint vingués (ell) que no ha llegit res (o potser només sóc jo que m’ho penso, això), i escrivís més bé que jo! Només faltaria! Però no ho diré. Si és bo escrivint, millor per ell. Com a mínim l’argument promet: parla d’una passió “incendiaria”, i això ja és un adjectiu fet servir d’una manera suggerent i original. Potser sí que en sap, d’escriure, al cap i la fi... Quants no perdríem el cap si a les nostres vides hi entrés una passió “incendiaria”, encara que sigui en forma de novel·la? Encara que, en el meu cas, si volgués això em sembla que primer me n’hauria d’anar a Lourdes...\nLa màgia del pas del temps\nCom a persona que fins ara sempre ha estat jove, sempre havia pensat que els “vells”, parlant del pas del temps i dels seus estralls, eren uns pesats. M’havia fet el ferm propòsit de no fer-me pesada jo també, un cop fos gran... Per què, a qui l’interessa lo vell que et fas? A mi mai m’ha interessat lo vells que es fan els altres, us ho asseguro... Però, com diu en Jaime Gil de Biedma, aviat aquest esdevé l’únic argument de l’obra... M’adono que jo també em faré gran i que em convertiré en una veu queixosa més de les que parlen amb més o menys encert, amb més o menys sentiment, del pas del temps i dels seus estralls... i em convertiré en un d’aquests pesats, una mica sense voler-ho, però de manera inevitable, perquè el temps no pot deixar de passar. Ja sé que la manera com jo em faig vella tampoc interessarà a ningú, i que, com jo quan era jove, l’altra gent pensarà “a qui l’interessa això?”. Però resultarà que “això”, aquest tema, interessarà profundament a la persona qui ho escriu, persona que ara pensa: tan de bo hagués escoltat més quan me’n parlaven! Així, com per art de màgia; la màgia del pas del temps.\nL’altre dia vaig veure una dona amb els cabells blancs llargs sense tenyir. No els acabava de tenir del tot blancs, encara li quedaven alguns blens negres. Em va sorprendre, perquè, normalment, les dones amb els cabells llargs acostumen a anar tenyides; les que se’ls deixen blancs se’ls tallen curtets. La veritat és que li quedava bé. És justament la manera com jo els voldria portar, quan me’n comencin a sortir de blancs; no em vull tenyir. Encara no sé com me les agafaré, les primeres neus... La veritat, no crec que estigui preparada per deixar de ser jove i llustrosa. Però veig que a tothom li passa i que les persones intel·ligents s’hi resignen. És llei de vida. El temps passa, i m’adono amb recança que encara no he “escrit”... Encara que sé perfectament, que per escriure, el que de debò cal és maduresa... precisament aquestes neus...\nSé que darrerament us atabalo amb la meva fantàstica teoria de que el barça guanya perquè és l’equip que més ha invertit econòmicament en tots els apartats (des dels atalaiadors als jugadors passant pel material fins a la gespa del camp d’entrenament), però ara se m’ha acudit: no és cert que en les relacions entre les persones hi ha alguna cosa de “no comprable”? I no seria bonic que les victòries del Barça fossin també degudes a alguna cosa més, a algun imponderable “no comprable”, un imponderable a qui els diners potser ajuden, però que és també un factor diferencial? És més, aquest imponderable té un nom... és diu Guardiola. Ell és el factor “no comprable” que fa que el barça funcioni... i suposo que platejar-se si podria fer el mateix amb la meitat del pressupost no només és absurd, sinó d’una male fe imperdonable...\nLa força de l’anònimat\n(ho publica Manuel Delgado, però no sé qui ho ha escrit)\nTornant a la sinceritat\nTornant a la sinceritat, a lo difícil que és de vegades ser sincer, jo també em plantejo de vegades si no sóc massa sincera, al blog: si hauria d’evitar dir segons què. Per exemple, que tinc una malaltia mental... que m’he intentat suïcidar tirant-me al tren... que treballo fent la mateixa feina que els discapacitats... és evident que no les tinc totes dient això, perquè són coses personals de les que si les dius se’n poden derivar més perjudicis que beneficis. És evident que tot això que explico està estigmatitzat. Sóc conscient que explicar tot això és com una llufa que jo mateixa em penjo. Però m’adono que, si bé resulta difícil explicar-ho, ha arribat un punt que per mi lo difícil seria no explicar-ho... Vull dir que reprimir la necessitat de dir una cosa que tens moltes ganes de dir trenca el flux de la creativitat; això m’hi he trobat: se m’acudeix un post que descarto per massa comprometedor, no l’escric i llavors no se m’acudeix res més fins que finalment l’escric, malgrat tot. Es a dir, em quedo com bloquejada fins que no dic el que realment, inconscientment, vull dir... Aquesta manera de funcionar és una mica emprenyadora... És a dir, que malgrat l’estigma, malgrat la dificultat de dir segons què, dic el que dic perquè és el que vull dir, el que em surt dels collons dir. I, en realitat, no m’agrada pas gaire que sigui així... Com a escriptora, veig que m’agradaria parlar de temes més “honorables”, “intel·lectuals” i “políticament correctes”... Però, en fi, tornem a aquella reflexió amb la que començava aquest blog respecte a que he d’acceptar el meu material... I si no puc tenir una malaltia honorable, si no puc ser tan intel·lectual com m’agradaria, i si de vegades no puc ser tan políticament correcta com hauria de ser... doncs ho he d’acceptar. Ara, ben segur que les veïnes, sobretot aquestes que miren quants jocs de llençols estenem al balcó, s’escandalitzarien profundament... (en cas de poder llegir-ho, que no sé si en saben...) I no cal dir que és això el que m’agrada!\nSinceritat i èxit\nAhir es va morir la Corín Tellado, l’autora de novel·les roses en llengua castellana més popular de tots els temps. Jo no he llegit mai res seu, però una vegada vaig llegir que Julio Cortázar l’havia llegit alguna vegada, com a evasió, i això va fer que me la passes a mirar amb una mica més de respecte. Vull dir que no tot han de ser lectures “elevades”; de vegades va bé injectar-se una petita dosi d’escriptura que no ha estat repassada. Perquè també vaig llegir que la Corín Tellado no repassava mai res del que escrivia. El que més em sorprèn d’això és que no fos incoherent, treballant així sense repassar, però en fi, cadascú té els seus mètodes. Mai no l’he llegida, però alguna vegada m’havia plantejat llegir-la per saber “com escrivia” algú tan llegit; però per altres experiències amb autors molt populars que he llegit per la curiositat de veure què escriu algú que té tant d’èxit, sé que aquesta mena de llibres no m’agrada. A més, la Corín Tellado va tenir èxit durant una certa època en unes circumstàncies històriques concretes, diferents de les actuals; em sembla que darrerament ja no devia pas vendre tant... Del que estic segura és que ser la més llegida no fou un cosa que ella estudiés i que digués “escriuré així i serè la més llegida”, sinó que va escriure com li va sortir del cor i, per circumstàncies que ella no va poder controlar, es va convertir en la més llegida. Per tant, l’ensenyament és obvi: estudiar les seves novel·les per intentar deduir què les va fer tan llegides només em duria a la conclusió que per ser molt llegit, el primer que s’ha de fer és ser sincer amb el que realment t’interessa i frueixes escrivint. Pel que puc deduir, ella escrivia sobre les seves fantasies romàntiques més íntimes... Jo mateixa deia que escrivint sense repassar es podien escapar incoherències... Bé, potser no era incoherent precisament perquè era absolutament fidel al que sentia que havia d’escriure, al que a ella li agradava pensar. Això, ser coherent amb un mateix, amb el que realment t’interessa i et passa pel cap, no és tan fàcil com pot semblar a primera vista. Per exemple, a mi em faria una mica de vergonya escriure les meves fantasies romàntiques, que també les tinc: trobaria que ningú n’ha de fer res; a més, a mi m’agrada semblar una persona seriosa. Però és precisament aquí, on s’ajunten la imaginació i la fantasia, on ens despullem realment. I escrivint es tracta de despullar-se, ni que sigui pudorosament. Però, de vegades, sobretot si has de sortir a la intempèrie, et fa sentir més segura anar una mica guarnida...\n“El poder és com un violí: s’agafa amb l’esquerra i es toca amb la dreta”\n(escrit en una paret)\n“Les persones que no escriuen tenen un avantatge: que no es comprometen.”\nM’adono que ahir vaig fer un parell de consideracions sobre dues escriptores: que si una fa uns poemes “igual de dolents”, que si a l’altra “li falta grau”... Em sembla que tenir mala llet no és el mateix que ser una bona crítica literària, per tant us prego que no em feu gaire cas quan em posi a jutjar per sobre l’espatlla obres contemporànies, perquè no en tinc ni la més remota idea. Escric, i per tant tinc pretensions de saber-ne alguna cosa, però no puc omplir aquella casella que hi havia als qüestionaris escolars i que deia “justifica la teva resposta” (que era la que més m’agradava contestar). En qüestió de crítica literària, justificar la pròpia resposta és gairebé més difícil que expressa una opinió sincera, o fins i tot que tenir-la. Si treballés en un diari o en una editorial, parlaria bé els autors de “la colla” i diria pestes dels altres, però de moment vaig una mica peix pel que fa als interessos als que em caldria servir per posar-me un plat a taula, o sigui que no sé ben bé de qui he de parlar bé i a qui he de criticar per aconseguir-ho. Escric el que em diu el cor; a favor meu puc dir que les crítiques no són fruit d’un càlcul econòmic o d’un interès, sinó d’una opinió una mica desinformada. (La desinformació també podria ser la raó per la que no sóc en un diari, que no tot es cosa d’interès, també se n’ha de saber una mica...) El poemes són prou bons (i m’agraden) i l’Amélie Nothomb és una escriptora més bona que la mitjana dels escriptors contemporanis, n’estic segura, tot i que no en llegeixo gaires, d’escriptors contemporanis. (Tots els escriptors contemporanis em semblen llet desnatada davant dels llibres que llegeixo normalment.) Suposo que la culpa de que jo sigui tan exigent amb l’obra dels altres la tenen les meves lectures “elevades”. Tan de bo pogués ser tan exigent amb la meva pròpia obra, i igual d’objectiva... Ben segur que no tindria tantes pretensions...\nHe estat gairebé una setmana sense escriure res. Circumstàncies, desgana... Quin sentit té escriure el blog? No quadraria més a la meva ambició escriure el mateix en un paper i guardar-ho en un calaix durant deu anys? Però avui no sé on he llegit que l’acte d’escriure no es realitza fins que el lector hi aporta el seu granet de sorra... Vull dir que escriure sabent que ningú ho ha de llegir és un acte estèril... i, d’acord, abans de “publicar” s’hauria de madurar una mica... però posar els propis gargots a l’aparador és tan temptador! Què es busca realment? Què busquem? No és la glòria, no són els diners... però és quelcom del que no es pot prescindir tan fàcilment... És l’amor? Sentir-nos llegits equival a sentir-nos estimats? És la satisfacció de la vanitat o de l’orgull? Es busca, busquem, la satisfacció. Ho deixaria en això.


El jugador Israel Folau, autor de comentaris homòfobs, aterra als Dracs Catalans - La Clau\nEl jugador Israel Folau, autor de comentaris homòfobs, aterra als Dracs Catalans\nUn australià que ha generat un escàndol al seu país\nDimecres, 29 de gener de 2020. 07:29h\nIsrael Folau © Nswwaratahs\nEstrella al seu país, l’australià Israel Folau fan un gir en la seva carrera, incorporant-se a la plantila dels Dracs Catalans, a Perpinyà. Així, aquest jugador passa del rugbi XV al rugbi XIII, després d’haver fet observacions discriminatòries envers els homosexuals.\nEl jugador de rugbi Israel Folau, de nacionalitat australiana, s’acaba d’incorporar als Dragons Catalans a Perpinyà, tot passant al XIII rugbi. Aquesta darrere ha estat foragitat per la seva federació després de fer comentaris homòfobs. Cristià evangèlic de 30 anys d’edat, firma un contracte d’un any a Perpinyà i promet no relliscar, segons un comunicat de premsa dels Dracs. El club, que comença la seva Superlliga contra Huddersfield aquest dissabte, haurà de vigilar el jugador que va provocar un escàndol l’abril del 2019, escrivint al seu compte d’Instagram: "borratxos, homosexuals, adúlters, mentiders, fornicadors, lladres, ateus, ídols, l’infern us espera. Arrepentiu-vos! Només Jesús us pot salvar”.\n« Sóc un cristià orgullós»\nEl comunicat de premsa de Dracs especifica les noves paraules de l’interessat: "Sóc un cristià orgullós, les meves conviccions són personals, mai no he tingut la intenció de fer mal a ningú i ja no faré cap comentari públic sobre aquest tema”.


Hassanna Aalia: “Al Sàhara, els periodistes actuen com ‘franctiradors’ de la informació per evitar la repressió” | Catalunya DevReporter\nHassanna Aalia: “Al Sàhara, els periodistes actuen com ‘franctiradors’ de la informació per evitar la repressió”\nPosted on 10/04/2015 by DevReporter Network\tDeixa un comentari\nHassanna Aalia és un periodista i activista nascut al Sàhara Occidental el 1988. Va ser un dels participants en el Campament de la Dignitat (Gdeim Izik) que es va realitzar el 2010 al Sàhara Occidental per protestar contra l’ocupació marroquina. El campament va ser desmantellat violentament per l’exèrcit marroquí i moltes de les persones que hi van participar, processades i enviades a la presó. Aalia va ser sentenciat doblement pels fets i en l’últim judici, celebrat el 2013, un tribunal militar el va condemnar a cadena perpètua. L’activista sahrauí es troba des de llavors a Espanya, on va sol·licitar asil amb l’empar de nombroses organitzacions, però el Govern espanyol l’hi va denegar el passat 19 de gener. A més, en la notificació s’ordenava la sortida del país en menys de 15 dies. Més tard, l’Audiència Nacional admetia la mesura cautelar presentada per Aalia i suspenia l’execució de l’ordre d’expulsió, segons informava el periodista sahrauí en el seu compte de twitter el passat dia 28. Parlem amb ell sobre el periodisme, l’activisme i la situació del Sàhara Occidental.\nFotografies: Anna Celma @Acelmamelero\nEntrevista de Maties Lorente\nCom desenvolupeu el paper de periodistes al territori ocupat?\nSom un grup de joves dones i homes que conformem el Grup Mediàtic. És un grup que treballa des de fa anys a la zona ocupada per lluitar contra el bloqueig informatiu que exerceix el Govern marroquí, ocupant del Sàhara Occidental. Ens dediquem a publicar tota la informació relacionada amb les greus violacions dels drets humans, el robatori dels nostres recursos naturals i la situació general dels sahrauís sota l’ocupació marroquina. El nostre treball se centra més en documentar gràficament els esdeveniments que succeeixen en territori ocupat: manifestacions, relats de tortura, testimonis, notícies … Per a la difusió fem servir les xarxes socials. Tenim un web (emsahara.com) on publiquem tots els continguts. També tenim una pàgina de YouTube amb milers de vídeos i col·laborem amb la televisió sahrauí que emet des del campament de refugiats.\nCom funcionen els mitjans de comunicació al Sàhara?\nCal dir, en primer lloc, que el govern marroquí bloqueja informativament el territori ocupat. Els mitjans d’altres països no poden entrar i els mitjans marroquins sempre ataquen al poble sahrauí sense mostrar la realitat. Nosaltres treballem per superar aquest bloqueig i per això tenim contacte amb televisions i mitjans de comunicació a nivell mundial. Encara avui seguim sent una font fiable per a molts mitjans que publiquen les nostres informacions.\nCreus que, en el teu cas, la persecució que vius es deu al teu paper com a periodista?\nEls periodistes a la zona ocupada pateixen molta persecució per part de les autoritats marroquines. Actualment molts es troben a les presons per haver publicat vídeos o fotos. Un exemple són els casos de Khada Labachir i Hassan Dah, dos companys condemnats a 30 i 35 anys de presó per exercir com a periodistes en el campament de la dignitat, també conegut com Gdeim Izik. Altres companys periodistes també van ser torturats i represaliats. Cal tenir en compte que els mitjans de comunicació del territori ocupat no són equiparables als mitjans europeus o occidentals, que compten amb llibertat d’actuació en els seus territoris. Al Sàhara, els periodistes treballen una mica com “franctiradors” de la informació: la majoria d’imatges es prenen des dels terrats perquè poden ser detinguts i torturats per exercir la seva professió. En el meu cas, no es tracta únicament de la meva activitat com a periodista, crec que la persecució a la qual m’enfronto està relacionada amb el meu paper com a activista. Sóc membre fundador d’Equip Mediàtic, també formo part de l’Associació Sahrauí de Víctimes de l’Ocupant Marroquí i treballo amb el Comitè de Suport als presos polítics a les presons marroquines. Des dels 17 anys he estat detingut i torturat en diferents ocasions per la meva militància en la lluita política contra l’ocupant.\nEls periodistes sahrauís a la diàspora esteu organitzats d’alguna manera?\nDes que arribi a l’Estat espanyol no he exercit com a periodista, sinó que he centrat la meva activitat en la denúncia de la situació que viu el poble sahrauí per aconseguir suports per als presos polítics de la nostra causa. Però si que hi ha una coordinadora a nivell estatal de periodistes sahrauís. Treballen amb els mitjans sahrauís per explicar totes les campanyes de suport que sorgeixen de l’Estat així com en altres països i alguns dels periodistes, per a mitjans internacionals, com Al Jazeera o la BBC.\nCom es desvincula el teu treball com a periodista de la teva feina com a activista?\nQuan vaig arribar a l’Estat espanyol vaig veure que era necessari que la població sabés tot el que estava passant al Sàhara i al mateix temps, vaig veure el necessari que era desenvolupar una activitat política. Aquestes són les raons que m’han fet deixar de banda la meva faceta de periodista per centrar-me en buscar suports per tot l’Estat a través de les xerrades amb col·lectius, polítics … Quan es va publicar l’ordre de cerca i captura contra mi, vaig decidir quedar-me. A partir d’aquest moment, molts dels nostres companys en la presons van començar a enviar missatges mitjançant les seves famílies. Altres dels activistes que encara segueixen en territori ocupat em van aconsellar que em quedés, ja que aquí puc ser la veu de la lluita que s’està donant allà. El meu paper aquí és una mica “forçat”, però és el que més beneficia la nostra lluita.\nQuè penses de la cobertura mediàtica respecte al Sàhara per part dels mitjans de comunicació de l’Estat espanyol?\nEls mitjans de comunicació estatals no dediquen massa espai a parlar del que està passant en els territoris ocupats i només ho fan en situacions concretes, com quan els militars marroquins van desmantellar el campament de la dignitat acabant amb la vida de moltes persones. En general, hi ha un boicot de molts mitjans de comunicació respecte a les informacions que vénen del Sàhara. Darrere d’aquests mitjans hi ha els polítics i els governs que donen suport a la ocupació marroquina per les relacions econòmiques que mantenen amb l’Estat marroquí. Espanya és la responsable del conflicte al Sàhara. Encara avui seguim patint les conseqüències de les seves polítiques. Cal afegir que Espanya continua sent la potència administradora del territori del Sàhara Occidental davant el Dret Internacional. Com a sahrauís ens dol molt que un Estat que és responsable de la nostra situació segueixi donant suport al règim d’ocupació marroquina públicament. Avui en dia, és membre del consell de seguretat de l’ONU i a l’abril es reuneix el Consell de Seguretat respecte al Sàhara Occidental i el mandat de l’ONU. L’ONU es troba al Sàhara des de 1991, quan es va establir per fer un seguiment del referèndum d’autodeterminació. Des del Sàhara, intentem que sigui l’ONU la que faci un seguiment de la situació dels drets humans als territoris ocupats, perquè és l’únic organisme internacional amb capacitat d’actuació en el conflicte. En moltes ocasions, fins i tot governs com el de França han votat en contra de les decisions de l’Organització per seguir amb la defensa dels interessos marroquins i francesos.\nPer a molta gent, el Campament de la Dignitat va ser l’inici de les protestes conegudes com les “Primaveres àrabs”. Creus que va ser així?\nEl campament de la dignitat va ser l’inici de la primavera àrab. Molts governs i molts mitjans no ho han tingut en compte per l’especial situació del Sàhara. Estem molt orgullosos d’haver donat una lliçó a molts pobles en els països àrabs i també fora per aixecar-se contra els seus dictadors o els governs que els oprimeixen. El maig del 2011 vaig visitar Madrid i vaig trobar algunes haimes a la Plaça del Sol. Va ser emocionant veure com un element tan important de la cultura sahrauí com és la haima, es convertia en un símbol de lluita també aquí.\nSi finalment haguessis de complir la condemna imposada per l’Estat marroquí, quin camí seguiria la teva lluita?\nDesprés del campament Gdeim Izik vaig ser jutjat i condemnat a quatre mesos, durant els quals vaig poder sortir del país en diferents ocasions. En 2013, es va celebrar el judici militar que ens va imposar cadenes molt dures als activistes sahrauís. Va ser un judici molt important, que va concentrar l’atenció d’organitzacions internacionals com Amnistia Internacional o Human Rights Watch. Fins i tot organitzacions marroquines de defensa dels drets humans van declarar aquest judici de farsa, de trampa, entre altres coses perquè un tribunal militar era l’encarregat de jutjar les accions de civils. Per a mi la sentència va ser molt dura. La vaig rebre aquí a Espanya i em vaig adonar que durant molt temps no podria tornar al meu país, ni veure a la meva gent i la meva família. Més encara em vaig preocupar quan un govern europeu, suposadament democràtic com l’espanyol, em denegava l’asil polític, quan compleixo tots els requisits per ser-ho i compto amb el suport de moltes organitzacions. Vaig ser jutjat dues vegades pel mateix fet i això vulnera el dret internacional. Des que vaig començar a la militància i l’activisme pacífic vaig prendre consciència que el que estic fent és una lluita que no és fàcil i en què puc perdre la meva vida, com tants companys a la zona ocupada morts pels militars. Quan pensava en la condemna, sabia que seria molt dur, més encara quan abans de la presó has de passar pels calabossos on es tortura als detinguts. Cinc dels meus companys, que estan actualment complint condemna, han denunciat que han estat violats amb ampolles de vidre. Jo no sóc millor que els companys que són a la presó i si Espanya acaba per enviar al Marroc, seré un exemple clar de com tracta el govern d’Espanya a persones que busquen sortides democràtiques pacífiques als conflictes en els seus països.\nTags: #DretAsilxHassana, Sàhara. Bookmark the permalink.\nPrevious post ← La campanya “Arreglin el meu lloc de treball”: dels mitjans i les xarxes socials a l’organització\nNext post Malgrat els mitjans, l’Àfrica continua sense ser un país →