USTEC-STEs a les Terres de l’Ebre exigeix un pressupost expansiu per al 2018 – Imagina Ràdio\nUSTEC-STEs a les Terres de l’Ebre exigeix un pressupost expansiu per al 2018\nAquest dimarts 12 de setembre s’han iniciat les classes amb l’anunci de l’augment de docents al territori. A les Terres de l’Ebre en seran 134 professors més per al curs 2017-2018. Tot i que el sindicat d’ensenyament d’USTEC-STEs ha valorat positivament la mesura, també han exposat que “no ha estat fruit de la voluntat de l’Administració sinó de la pressió sindical, qui ha aconseguit aquests guanys”. Tot i això apunten que és una dada insuficient per tornar a la situació del curs 2009-2010. La reversió de les retallades amb l’augment de professorat ha estat causat, segons el sindicat, per l’acord que es va formalitzar a finals de gener amb el govern. “En aquest acord es va aconseguir recuperar una hora lectiva, que ha permès augmentar el nombre de docents, i deixar sobre la taula la negociació de la segona hora lectiva” ha explicat un dels portaveus del sindicat a les Terres de l’Ebre, Veremundo Garcia. Tot i això el sindicat no creu que el pressupost s’adeqüi al creixement de docents. Per això exigeixen al govern “responsabilitat per traduir el creixement en un pressupost expansiu de cara al 2018”.\nEl sindicat també reclama que la inversió en esenyament comenci a acostar-se al 6% del PIB que reclama la Llei d’Educació a Catalunya, és a dir, tres vegades més que la despesa actual. USTEC-STEs també denuncia els acomiadaments de cada curs dels docents que estan de baixa, i que hagi deixat sense nomenament docents que estan gaudint permís de maternitat o de baixa, ja que sense constar com a treballadors de la Generalitat, deixen de cobrar l’ajuda de mare treballadora.\nFinalment a les Terres de l’Ebre exigeixen al departament saber les xifres de ràtios per centres al territori. “Fins ara només ens donen la mitjana i argumenten que està millor que a la resta de Catalunya” ha manifestat un altre portaveu, Marc Martínez, qui lamenta que “sense les dades no podem donar resultats concloents”.\nPer Imagina Ràdio Redacció|2017-09-14T11:11:19+00:0012, setembre, 2017|


A Canes s’esbronca un thriller eròtic amb Nicole Kidman i Zac Efron, i un Reygadas incomprensible - Club 7 Cinema\nA Canes s’esbronca un thriller eròtic amb Nicole Kidman i Zac Efron, i un Reygadas incomprensible\nPer esbroncada, però, la que ha rebut l’altre film en competició: Post Tenebras Lux, del mexicà Carlos Reygadas. M’agradaria que vosaltres, amics lectors que no l’heu vist, em diguéssiu de què va; perquè un servidor, al cap de cent minuts d’imatges potents, d’anar fent anar el magí per lligar seqüències que neden en un intencionat caos d’espai-temps, un servidor no es veu pas capaç de dir de què va. Hi ha una parella jove que han a viure a la ruralia mexicana, amb els fills petits. Veiem el que posen ser els somnis o malsons de la canalla, que inclouen una mena de diable. Se’ns mostren entranyables moments compartits al llit o a la taula d’aquella casa. Contemplem horroritzats l’addicció d’aquell pare culte a la violència contra els gossos. La forest en tota la seva potència traspua pantalla. I els indígenes s’hi fan presents amb les seves històries, llenguatge i tensions. Reygadas hi afegeix una referència a la crisi de parella i hi intercala imatges del fill gran anys després (en una trobada del clan familiar o practicant esport en un país estranger) i de la dona (en una mena de sauna francesa, lloc selecte de desinhibicions sexuals…). I per si algú hi hagués pogut lligar caps, algunes escenes barregen personatges vius i d’altres possiblement morts, en una coexistència lligada a la fantasmagoria del cinema i a… Valga’m Déu!\nEl fet que els personatges dels fills els interpretin els mateixos fills del cineasta i que, segons ha trascendit, els indrets on l’ha filmada, Reygadas hi ha viscut en algun moment o altre de la seva vida, ha fet pensar en un possible caràcter autobiogràfic de la pel·lícula. No tant pel que explica (?; amb un brot de lladres i pistola inclòs!), com per les sensacions que ostensiblement transmet (amb un ús pletòric del so i jugant amb una lent òptica per als plans exteriors, que du de cap als que volen desxifrar-ne el sentit). Però, permeteu que us ho expliqui, minuts després de veure-la, vaig trobar un bon amic que em va apuntar la possibilitat que la cosa anés del 7 pecats capitals… Brillant! Certament, hi són. I com que a la pel·lícula apareix el be i el mal, hi ha existències i fantasmes, en un continu fet de present, passat i futur… i en Reygadas té una tirada diguem-ne “religiosa” (Batalla en el cielo, Llum silenciosa)… Serà qüestió de tornar-la a veure, quan pugui: el plaer audiovisual ho faria recomanable, però no sé si en tindré humor…\nPS: Llarga és la llista de films que han estat totalment o parcialment escridassats a Canes 2012. En algun cas, molt injustament (Holy motors, de Leos Carax; Like Someone in Love, de Kiarostami). En d’altres, ben raonablement (Post Tenebras Lux, de Reygadas; The Paperboy, de Daniels; Reality, de Garrone…). Tot i que també hi ha el cas contrari: La part dels àngels, de Ken Loach, o La caça, de Thomas Vinterberg, han estat aplaudides i estan sent votades favorablement de manera per mi incomprensible.\nFOTO Nicole Kidman, a The Paperboy, de Lee Daniels


Un cap de setmana de vi a Barcelona de primer nivell mundial\nEls responsables dels cellers protagonistes de la Gran Nit del Priorat de Vila Viniteca\nVila Viniteca celebra 88 anys amb una Gran Nit del Priorat, una màster class de Ferran Adrià, un tast magistral d’Álvaro Palacios, el 13è Premi de tast a cegues per parelles, l’11ena La Música i el Vi i La Nit dels Tanins\nAquest llarg cap de setmana Vila Viniteca, una de les distribuïdores de vins fins més importants d’Europa, ha organitzat sis actes de primer nivell mundial a Barcelona coincidint amb el seu 88è aniversari. Des de Vila Viniteca es diu que el 88 és un número màgic en moltes cultures, i que per a ells és “tot un repte”. Els dos primers actes ja han estat destacades novetats. Aquest divendres s’ha fet La Gran Nit del Priorat a l’Hotel Majestic. Un total de 17 cellers del Priorat han liderat un sopar únic amb ampolles de formats especials i d’anyades especialment seleccionades del fons de l’enoteca dels seus cellers. Es van obrir vins icònics com L’Ermita del 1997 i 1998 d’Álvaro Palacios en format màgnum, però també joies històriques com un Masia Barril de 1991. A més, cadascun dels comensals havia de portar una o diverses ampolles de vi de la DOQ Priorat per compartir amb els seus companys de taula i la resta de participants. Per iniciar la vetllada, el president de Champagne Salon i Delamotte, Didier Depond, va obrir unes ampolles de Delamotte en format de 3 i 6 litress, escollides en exclusiva per a un sopar amb places limitades que va costar 120 euros per persona. El xef Nandu Jubany va fer un menú especial per aquesta ocasió on no va faltar una gran llebre à la royale. Hi van participar Álvaro Palacios, Mas Martinet, Clos Mogador, Celler Nin Ortiz, Cims de Porrera, Mas Doix, Les Cousins, Mas Alta, Alfredo Arribas, Casa Gran del Siurana, Celler Cecilio, Clos Figueras, Ferrer Bobet, La Conreria d’Scala Dei, Perinet, Scala Dei i Celler Vall Llach.\nLa segona novetat s’ha viscut aquest dissabte, també a l’Hotel Majestic. Ha estat una màster class amb el cuiner Ferran Adrià i el sommelier Ferran Centelles i un tast magistral amb Álvaro Palacios i Ricardo Pérez Palacios. Adrià ha explicat que l’antic restaurant elBulli de Cala Montjoi serà elBulli1846,un centre d’innovació. El xef també ha afirmar que “elBulli no va morir, va morir el restaurant”, i que hi ha “molts bullinians”. Per la seva banda, Ferran Centelles ha avançat com seran els volums 4 i 5 del Sàpiens del Vi. El 4 està dedicat a la sommelieria i el 5 estarà centrat en el món del tast professional.\nAixí seran els nous volums de Sapiens del Vino | Ramon Francàs\nÁlvaro Palacios, un cop més, poètic i apassionat, ha presentat el seu nou DOQ Priorat: La Baixada 2018. És un vi elaborat amb carinyena, garnatxa negra, garnatxa blanca i macabeu. Les primeres ampolles, que ja es poden adquirir, no es podran gaudir fins al mes d’octubre d’aquest any, a un preu d’uns 180 euros. El tast ha estat “molt especial”, segons Ricardo Pérez Palacios. De fet, també s’ha tastat L’Ermita, Les Aubaguetes i Dofí del Priorat, el Rioja Quiñón de Valmira i Moncerbal, Las Lamas, Valdafoz i La Faraona del Bierzo. Tots els vins han estat de l’anyada 2018, alguns encara per embotellar.\nÁlvaro Palacios ha presentat el seu nou vi a Barcelona | Ramon Francàs\nI aquest diumenge, amb un nou rècord d’inscripcions que es van tancar en menys de 4 minuts, es fa a la Casa Llotja de Mar de Barcelona el 13è Premi Vila Viniteca de tast de vins a cegues per parelles. Fins a 240 nassos s’enfrontaran als vins a cegues de tot el món tot buscant passar a una gran final reservada només a 10 parelles. Enguany hi participen parelles de Catalunya, Espanya, de França, d’Itàlia, d’Andorra i fins i tot de Noruega. També hi ha una parella de xinesos (tot i que no venen de la Xina).\nDilluns es farà el multitudinari show room de La Música i el Vi a Barcelona, la primera edició que no coincideix amb el saló de vins de la fira Alimentaria. Serà l’onzena edició i reunirà més de 230 cellers a la Llotja de Mar fins a les 20 hores. Donat el gran nombre de cellers participants, s’ha avançat a les 10 del matí l’obertura de portes. Les entrades es venen a 220 euros. I la nit de dilluns es farà, per acabar aquest llarg cap de setmana, La Nit dels Tanins al Sutton.


Després de la cerimònia de lliurament dels Premis FPdGi 2018, celebrada ahir a la nit, l’Hotel Camiral de Caldes de Malavella ha acollit avui una jornada de networkingcentrada en el talent jove: la trobada anual de «Rescatadors de talent», durant la qual les empreses vinculades a la Fundació i els mentors i joves del programa han tingut l’oportunitat de compartir i intercanviar continguts i propostes innovadores orientades a fomentar l’ocupabilitat dels joves en un mercat laboral com l’espanyol, desestructurat amb relació al d’altres països europeus. L’error com a mecanisme de canvi i aprenentatge ha estat una de les constants en les intervencions de tots els ponents.\nLa presència i implicació de S. M. els Reis en aquesta jornada —i en els programes de la Fundació— és, en paraules de Francisco Belil, president de la FPdGi, «fonamental per l’impuls i la visibilitat que ens dona». El programa dedicat a promoure accions i mesures concretes a favor d’una millor ocupabilitat dels joves ha estat el protagonista de les sessions, conferències, tallers i trobades informals de l’agenda d’avui, en què han participat més de 400 joves dels gairebé 3.000 inscrits a «Rescatadors de talent».\nBelil ha animat els joves a alçar la veu: «Sabeu que un dels objectius de la Fundació Princesa de Girona és augmentar la presència social dels joves: volem revertir la paradoxa que, sovint, aquells que amb prou feines tenen res a aportar gaudeixen de gran rellevància i influència, enfront de la invisibilitat d’aquells que realment tenen la capacitat de canviar el món».\nA més, el president de la FPdGi ha apuntat que «el mercat canvia molt ràpid i l’educació, sovint, no pot evolucionar a la mateixa velocitat»,i ha apostat per «reduir el desajust entre mercat laboral i escola o universitat». Belil ha encoratjat els joves «a marcar la diferència i a fer una societat i un país millors».\n750 persones en els actes de la Fundació a Girona\nEls actes organitzats per la FPdGi durant aquests dos dies han aplegat un total de 750 persones, la capacitat màxima dels espais escollits per a la celebració d’enguany. Una xifra d’assistents que l’organització valora positivament i que consolida el creixement dels projectes i les iniciatives de la FPdGi, l’objectiu dels quals és promoure referents socials i professionals a través dels premiats, generar oportunitats laborals i desenvolupar projectes educatius per als joves, i acompanyar-los a través de la mentoria.\nAMBER CASE: «La tecnologia només té sentit si ens informa i ens calma»\nL’antropòloga cíborg nord-americana Amber Case ha interpel·lat una audiència molt motivada amb una pregunta inicial amb la qual ha aconseguit conquerir tot el públic: «Sabeu que tots sou cíborgs?». D’aquesta manera contundent ha començat la seva xerrada, en la qual ha defensat, durant gairebé una hora, una visió més humana de la tecnologia.\nCase ha incidit en la dualitat existent entre si els humans controlem la tecnologia o si és la tecnologia la que controla els humans. Una realitat que encara podrem constatar més a partir del 2020, moment en què es preveu que al món ja hi haurà més dispositius tecnològics que persones i en què estarem abocats a pensar en una tecnologia menys invasiva.\nL’arribada d’una tecnologia més amableha d’eliminar un seguit d’aparells que passen factura fins i tot a la salut humana. Una de les claus d’aquesta nova tecnologia és que, a banda de ser com menys intrusiva millor, ha d’«informar i calmar» i ajudar-nos a assolir els mateixos reptes, però amb menys esforç mental.Ha de ser, com diu Case, un «aliat»per alimentar la curiositat humana.\nCase ha acabat la ponència amb una altra pregunta, convidant els joves a omplir les seves vides amb més experiències i menys tecnologies: «Recordaràs l’última publicació? O més aviat el dia que et vas enamorar?».\nPEDRO DUQUE: «La FPdGi demostra que en aquest país hi ha hagut un canvi de tendència en l’interès pel coneixement»\nFer de la ciència i el coneixement el futur de molts joves d’aquest país: aquest és un dels objectius a llarg termini de Pedro Duque al capdavant del Ministeri de Ciència. «No és que els països més rics inverteixin més en ciència; és que els que en un principi més van invertir en ciència són ara els més rics», ha explicat.\nEl ministre de Ciència, Innovació i Universitats ha posat la Fundació Princesa de Girona com a exemple d’un «canvi de tendència» en l’interès de la societat pel coneixement. Un tomb que ja s’està produint i que ell, ara, vol impulsar des de l’Administració introduint canvis que facilitin les aportacions a títol personal al finançament de projectes científics i tecnològics.\nEn ciència, frenar la fuga de talents és una altra fita que es vol assolir, fent «créixer el sistema perquè hi càpiguen més científics». «Els científics són llestos: no tornaran si aquí no hi ha recursos per crear laboratoris, i això requereix incrementar aquests recursos», ha conclòs Duque.\nTALLERS: L’ocupabilitat dels joves, l’objectiu principal dels tallers\nLa responsable de l’Àrea de Selecció i Employer Branding de Lidl, Eva Ortega, juntament amb els membres del seu equip, David Garrote i Alicia Bender, ha impartit el taller «Comunicació i influència», en el qual ha explicat les claus perquè els assistents «reflexionin i treballin sobre la manera d’aconseguir una comunicació influent». Així, ha detallat els diferents estils de comunicació i d’influència que existeixen actualment, amb l’objectiu que els joves puguin aplicar-los tant en l’àmbit professional com en el personal. Per il·lustrar-ho, els participants han fet una pràctica consistent a elaborar un argumentari basat en evidències.\nD’altra banda, Accentureha dedicat el taller «Play with the future NOW» a explicar els continguts digitals d’última generació i les tendències tecnològiques del futur basant-se en l’estudi «Technology Vision 2018: Alliberant l’empresa intel·ligent», elaborat per la mateixa companyia. Els membres de l’equip d’Accenture han mostrat com es fa una anàlisi de dades i com es poden incorporar tecnologies immersives en els àmbits professionals més diversos.\nEn el marc del taller «Descobreix el teu potencial amb el mètode Insights Discovery», l’equip d’Enagás, format per Óscar Gómez del Saz, Antonio Manzanera i Ignacio Muñumer, ha ensenyat als assistents com poden aplicar el mètode Insights Discovery per potenciar el seu autoconeixement de cara a enfocar la recerca de feina, per tal que, segons el que percebin, actuïn d’una manera o una altra. També els han proporcionat consells i pautes per ajudar-los en la recerca de feina i per desmuntar creences o pensaments limitants.\nFinalment, el taller «La cerca de candidats ha canviat. Estàs preparat per al social recruiting?», impartit pel director de Sartia i professor de social selling & digital selling, Álex López, ha repassat les necessitats digitals que són determinants per garantir l’èxit i ha revelat les claus en temes com l’inbound marketingo l’inbound recruiting, amb les fases d’atracció, conversió, tancament i delit. De fet, López ha suscitat un debat intens amb els joves després d’alertar que qualsevol persona pot seguir la seva activitat a les xarxes socials i de com els pot perjudicar aquest fet.\nParal·lelament, la directora de l’Escola de Mentoria, María Luisa de Miguel, ha impartit un taller dedicat als mentors titulat «La intel·ligència emocional en la mentoria». Durant l’activitat, De Miguel ha ensenyat com es construeix una relació de mentoria amb engagementa través de les dotze habilitats de la intel·ligència emocional. En aquest sentit, ha explicat com es distingeix entre la conversa verbal i l’emocional i com es gestionen les necessitats, les expectatives i els rols que es donen en tota relació de mentoria.\nDIÀLEG: Ignacio Hernández Medrano i Luz Rello animen els joves a canviar el món\nEn presència d’uns 400 joves, el neuròleg i cofundador i CEO de Savana, Ignacio Hernández Medrano, i la lingüista, fundadora de Change Dyslexia i Premi FPdGi Social 2016, Luz Rello, han revelat com han aconseguit forjar-se unes trajectòries d’èxit que, a més, contribueixen a construir una societat més justa.\nAixí, Rello ha recordat que quan era petita es va obsessionar amb les faltes d’ortografia perquè «odiava» els seus errors. De gran, aquesta fixació la va portar a analitzar les faltes d’ortografia que cometien les persones que, com ella, tenen dislèxia. «Vam descobrir que les faltes d’ortografia de les persones amb dislèxia segueixen uns patrons que, alhora, ens aporten molta informació sobre la dislèxia que no es coneixia abans», ha indicat durant el diàleg.\nHernández Medrano, per la seva banda, ha explicat que un dia va decidir tancar la seva consulta de neuròleg per anar-se’n a Silicon Valley (Califòrnia, EUA) a aprendre sobre la intel·ligència artificial. Quan va tornar, va crear, juntament amb dos socis, l’empresa Savana: una gran base de dades mèdiques que permeten predir successos clínics, avaluar resultats en salut i prendre decisions en temps real basades en les millors pràctiques.\nTant Rello com Hernández han animat els joves a canviar tot allò que no els agradi. «No cal ser un geni: per canviar les coses només cal dedicar-hi temps i energia», ha afirmat el neuròleg, que també ha recordat la importància de «descansar i desconnectar». En aquest sentit, Rello ha confessat que va acabar ingressada a l’UVI per excés de treball: «Jo estic aprenent, però és molt important parar i, sobretot, cuidar-se un mateix».\nCAFÈ TERTÚLIA: «Tant de bo nosaltres haguéssim tingut una oportunitat com aquesta quan érem joves»\nOnze experts d’àmbits diferentshan explicat als joves participants en la tertúlia de cloenda quines eines han de fer servir per assegurar-se l’èxit en la recerca de feina. La pregunta que volia respondre aquest any el cafè tertúlia era si els joves ho tenen més difícil per accedir a la primera ocupació. Moderats pel soci fundador de The Passion Generation, Marcos García, els ponents han compartit les seves experiències i consells amb els joves.\nPer al director general de Persones i Recursos d’Enagás, Javier Perera, la paraula clau és «confiança». Perera creu que «tots tenim talents diferents» que fan falta a les empreses, «perquè cada vegada es necessita més diversitat». El directiu rebutja donar consells als joves i prefereix «compartir experiències», i fins i tot errors. «Dels errors és del que més s’aprèn», explica Perera. Per a Enagás, participar en el programa «Rescatadors de talent» representa una oportunitat de «retornar alguna cosa a la societat fent que els joves tinguin un futur».\nÁlex López, que ja havia participat en els tallers del matí donant claus sobre el pes de les xarxes socials a l’hora de trobar feina, ha intervingut també en el cafè tertúlia. Fa quatre anys que López treballa amb la Fundació, i afirma que «poder ajudar una persona que és la primera de la seva família a cursar una carrera universitària és importantíssim per a mi». L’autor del primer llibre sobre social sellingconclou que «tant de bo nosaltres haguéssim tingut una oportunitat com aquesta quan érem joves».\nUna realitat que també comparteix Joan Clotet, talent innovation managerde Ferrovial. Clotet explica que «tots estan molt preparats, més que jo quan tenia la seva edat». El seu objectiu és donar-los una mica de llum en un moment incert. «Estan més centrats en el que els falta que no pas en el que tenen», comenta. Per això, Clotet considera clau que arribin a l’entrevista de treball essent conscients dels seus punts forts. «Cal donar-los un bany d’energia», assegura el reclutador.\n«Hi ha tres idees que cal fer arribar als joves que busquen feina: esbrinar allò que els agrada, pensar en la seva capacitat i talent i, finalment, passar a l’acció», comenta José Manuel de Haro, director de Desenvolupament de Persones a Suez Water Spain. De Haro respon amb un sí rotund a la pregunta del cafè tertúlia, perquè els nous llocs de treball demanaran «molta competència» i la intel·ligència artificial «suplirà llocs de treball». El directiu es mostra sorprès del «nivell» de tots els participants i aplaudeix els contactes que es generen entre ells i els mentors. «No conec cap fundació que organitzi programes de mentors que tinguin tant d’èxit com aquest», assegura De Haro.\nJosé Luis Blasco coincideix que aquesta generació és la que ho té més difícil. Blasco, que és global heada KPMG Sustainability Services i soci de KPMGdes del 2008, mostra, tanmateix, una posició esperançadora: «Potser el mercat està oferint llocs de treball del segle xxa gent del segle xxi; cal tenir perspectiva». Blasco, que també és membre del World Business Council for Sustainable Development, subratlla que la bondat del programa és que «les empreses ens hem posat a treballar per solucionar el problema de l’ocupació juvenil», i creu que la comunitat creada gràcies a la FPdGi i «Rescatadors de talent» donarà idees i iniciatives comunes «en molt poc temps».\nEntre els ponents del cafè tertúlia també hi havia Ignasi Belda Reig, emprenedor en biotecnologia i Premi FPdGi Empresa 2014; la directora executiva de l’Escola de Mentoria, María Luisa de Miguel; la cap d’equip de BBVA Espanya, Elena Tomico; la directora de la Fundació Tomillo, Mercedes Valcárcel; el director general de l’Associació Educativa Itaca i Premi FPdGi Social 2013, Felipe Campos; i el general managerd’Equipo Singular, Paco Caro.


Forum 2004 - Documents: La diversitat cultural i la biodiversitat\nContinguts > Contribuint a l’Agenda Global > La diversitat cultural i la biodiversitat\nLa diversitat cultural i la biodiversitat\nLa segona sessió d’aquest Itinerari s’ha centrat en la vulnerabilitat de la societat a causa de la pèrdua progressiva de la biodiversitat, és a dir, s’ha centrat en les terribles implicacions culturals cap on ens condueix la degradació de l’ecosistema, de les espècies.\nAixí, Erica Anals, moderadora de la sessió, explicava com aquest deteriorament de la biodiversitat ens condueix irremeiablement a un desarrelament territorial, ja que s’estableixen llaços molt estrets entre l’entorn i la cultura. El mateix idioma ens permet observar aquest vincle amb la naturalesa, per exemple, hi ha paraules que les persones del camp encara utilitzen, que parlen del seu entorn més proper i que, per contra, nosaltres ja no les entenem. Com bé deia la ponent Luisa Maffi, aquesta pèrdua de significat de les paraules és un clar indicador d’alerta a la nostra societat perquè cultura i entorn depenen l’una de l’altre. Mentre es degrada l’ecosistema també es posen en perill els valors, els coneixements, les creences, que depenen del medi i que s’expressen a través de l’idioma.\nAmb aquesta pèrdua massiva de biodiversitat, s’està perdent l’idioma, i això comporta la pèrdua d’identitat de les comunitats. Aquestes terribles transformacions es produeixen com a conseqüència del fenomen de la globalització, que desplaça les comunitats que gestionen sàviament l’entorn i que tenen els seus propis coneixements, que expressen a través de l’espiritualitat, com és el cas de la comunitat indígena.\nJa no només es tracta de conservar la biosfera, sinó també l’etnosfera i la idiosfera, que són les xarxes que sostenen la vida i necessiten la nostra protecció. Aquest és el principi fonamental que hauria d’extreure’s dels Objectius del Mil·leni. Com deia S. Kumar, els tres elements claus de la vida són el sòl, la societat i l’ànima humana.\nLa sessió va concloure amb l’apreciació de com els governs ens condueixen cada cop més a un territori alterat, deshumanitzat, un entorn que no té res a veure amb l’ésser humà. Hem de lluitar per tot allò biocultural perquè "el medi no pot subsistir sense l’home ni l’home pot sobreviure sense el medi".\nIF Sostenibilitat urbana\nIF La unicitat natura-cultura


Els cinc violadors de 'La manada' s'apunten als cursos per agressors sexuals a la presó - Diari de Girona\nEls cinc violadors de 'La manada' s'apunten als cursos per agressors sexuals a la presó\nÉs la primera vegada que els homes que van atacar una noia a Pamplona reconeixen els seus delictes. La víctima tem que es tracti d'una maniobra perquè els donin permisos de sortida de la presó\nMADRID | 09·03·22 | 12:17\nEls cinc homes de 'La manada', que van violar una jove en un portal de Pamplona durant els Sanfermines del 2016, s'han apuntat voluntàriament als cursos d'intervenció i control que s'imparteixen a les presons als agressors sexuals, segons ha sabut CAS OBERT. Aquests programes de tractament duren gairebé dos anys i apuntar-s'hi significa que els condemnats per violació «reconeixen els seus delictes». José Ángel Prenda, Alfonso Cabezuelo, Antonio Manuel Guerrero, Jesús Escudero i Ángel Boza, tots condemnats a 15 anys de presó per les agressions sexuals a la noia madrilenya, s'han apuntat als cursos de «control de l'agressió sexual», tot i que, de moment, només dos d'ells han sigut acceptats i han començat a fer-los.\nFonts penitenciàries van explicar que «per incloure un intern en el programa d'intervenció d'agressors sexuals es té en compte el temps de condemna que li queda i la seva evolució personal. Són tractaments terapèutics i s'autoritzen quan els experts creuen que seran més efectius». Van afegir que «l'intern que tingui voluntat de fer el programa l'acabarà fent». Quatre dels cinc integrants de 'La manada', que compleixen les condemnes en diferents presons, tenen, a més, una altra condemna de dos anys i deu mesos de presó per abusos sexuals a una altra jove a Pozoblanco (Còrdova).\nEs tracta de la primera vegada que tots ells reconeixen ser delinqüents sexuals. Quan van ser detinguts, i posteriorment durant tot el procés judicial contra ells, van defensar la seva innocència, van insistir que s'havia tractat de sexe consentit i van acusar la víctima de mentir. La noia, de 18 anys quan va patir les agressions, va haver de deixar els seus estudis i fins i tot anar-se'n d'Espanya durant uns mesos. L'estiu passat, José Ángel Prenda va ser el primer a canviar d'actitud en escriure una carta a la víctima de Pamplona en què demanava perdó pel seu atac.\nEl temor de l'entorn de la víctima de 'La manada' és que es tracti d'una maniobra dels seus agressors per aconseguir permisos de sortida de la presó. Fins ara els han sol·licitat diverses vegades (ja han complert més de la quarta part de la condemna), i sempre els els han denegat. Participar en un programa d'aquest tipus no implica cap benefici automàtic per al pres, però sí que es «valora» per part de la direcció de la presó i el jutge. El reconeixement del delicte comès és un pas gairebé imprescindible per aconseguir permisos de sortida de la presó.\nEls programes o cursos per a delinqüents sexuals a la presó es van iniciar el 2005 a Espanya i han pres exemple dels que s'apliquen als Estats Units, Anglaterra, el Canadà i Nova Zelanda. El manual espanyol es diu 'El control de l'agressió sexual: Programa d'intervenció en el medi penitenciari'. Un programa de tractament per a delinqüents sexuals a la presó. Seguint aquesta guia, els interns se sotmeten a dues sessions setmanals de tres hores de durada. Estan dividits en dos blocs de dotze mòduls cadascun. Un es dirigeix a prendre consciència de les emocions i un altre a aprendre a controlar les conductes delictives i prevenir tornar a cometre aquests delictes.\nTambé s'aborden el mal fet a les dones que van agredir i inclouen, per exemple, que el violador escrigui una història de la seva vida, incloent-hi la seva biografia sexual, i també un text sobre les seves víctimes i el mal que els van causar, a elles i a les seves famílies. Els delinqüents condemnats que fan el curs estudien casos reals d'altres violadors, veuen testimonis, imatges reals del mal patit per altres víctimes i pel·lícules. Els integrants de 'La manada', per exemple, hauran de veure 'Acusados', protagonitzada per Jodie Foster i Kelly Mc Gillis, que tracta sobre una violació grupal a una dona en un bar i el judici posterior, en el qual ella és acusada de mentir i d'haver-los provocat.\nDes que es van iniciar aquests programes, l'any 2005, hi han participat 2.949 interns. L'any passat, van ser 472 presos els que hi van participar. Els experts i terapeutes que dirigeixen els cursos tenen la facultat de rebutjar o expulsar els presos que no es mostrin implicats o que directament sabotegin els programes.


[19/05] Conferència de Michel i de Faure - «Osvobojdenie» - Conferència kropotkiana - «El Amigo del Pueblo» - París (19-05-68) - Piloto - Peidro - Giménez López - Guérin - Horna - Aisa - Ridge - Tena - Ellul - Floristán"\nShowing article 3461 of 10334 in channel 13961322\nFirst Article ... Article 3459 Article 3460 Article 3461 Article 3462 Article 3463 ... Last Article\n[19/05] Conferència de Michel i de Faure - «Osvobojdenie» - Conferència kropotkiana - «El Amigo del Pueblo» - París (19-05-68) - Piloto - Peidro - Giménez López - Guérin - Horna - Aisa - Ridge - Tena - Ellul - Floristán\nNext Es docents també entren en campanya electoral\nPrevious El Maig del 68 i els indignats de les Illes en els anys 70 (memòria històrica del Moviment Anticapitalista illenc)\n[19/05] Conferència de Michel i de Faure -«Osvobojdenie» - Conferència kropotkiana - «El Amigo del Pueblo» - París (19-05-68) - Piloto - Peidro - Giménez López - Guérin - Horna - Aisa - Ridge - Tena - Ellul - Floristán\n- SurtOsvobojdenie: El 19 de maig de 1914 surt a Ruse (Ruse, Bulgària) el primer número de la revista mensual Osvobojdenie (Alliberació). Estava editada per l'organització anarquista de Ruse i n'era responsable Goulaptxev. Amb el suport de Nicolas Stoïnov, de Varban Kilifarski i d'alguns independents i socialistes, Goulaptxev va crear la primera editorial llibertària búlgara, que tenia impremta pròpia i funcionava en règim de cooperativa. Aquesta editora va publicar, a més d'Osvobojdenie, nombrosos llibres i fullets, la major part traduïts del rus i del francès.\n- Surt El Amigo del Pueblo: El 19 de maig de 1937 surt a Barcelona (Catalunya) el primer número del periòdic anarquista El Amigo del Pueblo. Portavoz de Los Amigos de Durruti. De periodicitat irregular, fou l'òrgan d'expressió de l'Agrupació«Los Amigos de Durruti» i li donaren aquest títol en record de la publicació de Marat durant la Revolució francesa. Pretenia palesar les experiències revolucionàries sorgides arran de les jornades de juliol de 1936 i de maig de 1937. Com que el primer número fou mutilat per la censura, el segon sortí de manera clandestina i s'arribaren a editar 15.000 exemplars. Dirigida per Jaume Balius, hi van col·laborar Antonio Bonilla, Ada Martí, Domingo Paniagua, Jaime Rodríguez, Eleuterio Roig, Pablo Ruiz i J. Santana Calero, entre d'altres. Aquesta publicació, que fou duríssima contra els marxistes i contra els petitburgesos, alhora que molt crítica vers les actuacions dels portaveus anarquistes durant els «Fets de Maig» de 1937 a Barcelona, comptà amb el boicot total dels sectors dirigents de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). Tot el contingut de la publicació girava al voltant de la defensa de la Revolució de juliol de 1936 i en l'últim número, el 12, de l'1 de febrer de 1938, presentaren el programa de «Los Amigos de Durruti»: junta revolucionària, autonomia municipal, poder sindical i control obrer. Finançat amb aportacions de combatents, aquest periòdic anuncià l'obertura de locals a Sants, Torrassa, Gràcia i Sabadell; hi havia un nucli important a la conca minera del Cardoner i la seva influència creixia entre les Joventuts Llibertàries. També despertava interès a França, on la majoria del moviment sindicalista revolucionari i un sector de l'anarquisme eren molt crítics amb l'actuació de la CNT i de la FAI. Entre juliol i desembre de 1961 el Grup Franco-Espanyol de«Los Amigos de Durruti» (Jaume Balius, Pablo Ruiz, etc.) edità a França quatre números d'una nova sèrie del periòdic, que no tingué gaire ressò. En 1977 diversos grups llibertaris i autònoms barcelonins realitzaren una edició facsímil dels vuit primers números del periòdic original i d'altres materials de l'Agrupació de«Los Amigos de Durruti».\n- París (19-05-68): El 19 de maig de 1968 a París (França), a les 11 hores, són requerits pel general De Gaulle el primer ministre Georges Pompidou; el ministre de l'Interior, Christian Fouchet; el ministre d'Informació, Georges Gorse; el ministre dels Exèrcits, Pierre Messner; i el prefecte de Policia de París, Maurice Grimaud. El General vol parlar amb els responsables del manteniment de l'ordre: «La reforma, sí; le chienlit [el caos, la mascarada], no.» De Gaulle exigeix la «neteja» de l'Odéon aquest mateix dia i de la Sorbona l'endemà. També vol tornar a controlar l'Oficina de Radiodifusió-Televisió Francesa (ORTF). De Gaulle dona permís per obrir foc siés necessari. Pompidou demana més forces de l'ordre, les vagues s'escampen per tota França; ahir vint esquadrons de la policia parisenca van haver de sortir a«províncies». Fins i tot hi ha sectors de la policia i sindicats policíacs que es plantegen secundar les vagues, com han fet els funcionaris de Correus i de l'Électricité de France (EDF). Mentrestant, els vaguistes dels dipòsits d'autobusos de París bategen el bulevard Malherbes com «Avinguda de la Chienlit».\n- Josep Peidro: El 19 de maig de 1897 neix a Mutxamel (Alacantí, País Valencià) l'anarcosindicalista Joan Josep Peidro Vilaplana, conegut com Pepet. Originari d'una família alcoiana empobrida, son pare es deia Santiago Peidro Planas, fabricant de «cafè» (beuratge alcohòlic típic alcoià), i sa mare Teresa Vilaplana Jordà, bugadera. Sa família, formada per quatre germans, vivia al barri pobre de Caramanxel d'Alcoi (Alcoià, País Valencià). Com que son pare es va veure inútil d'una cama i no podia fer cap feina, quan tenia set anys, sense haver anat a l'escola, entrà a treballar com a aprenent en una impremta, on començà a conèixer les primeres lletres. Després va fer altres feines amb jornades de 10 i 12 hores i acabà aprenent l'ofici de torner a diversos tallers mecànics. Quan tenia 18 anys caigué malalt de tifus. Va ser donat exempt per a fer el servei militar ja que havia de mantenir sos pares ja majors i malalts. Cap al 1918 s'afilià al Sindicat Únic de la Confederació Nacional del Treball (CNT) d'Alcoi, on gairebé tots els metal·lúrgics de la localitat estaven adherits a la socialista Unió General del Treball (UGT). El 16 de novembre de 1922 es casà amb Amparo Montserrat, amiga de la infància que treballava com a bambunera, operària de la fàbrica de paper de fumar«Bambú». Encara que considerat un dels millors torners alcoians, va ser boicotejat per la seva militància i es trobà sense feina. En 1923 el governador militar i civil d'Alacant Cristino Bermúdez de Castro dissolgué els Sindicats Únics i l'Ateneu Sindicalista alcoians i continuà amb detencions, escorcolls i encalçaments dels militants per la Guàrdia Civil. Aquest mateix any nasqué sa primera filla, Empar. En aquest situació, cridat per son germà gran Santiago, a començaments de 1925 marxà a França a la recerca de feina; però, pocs mesos després, retornà ja que les expectatives es van veure frustrades i la pressió policíaca cap als obrers peninsulars militants era obsessiva. Poc després nasqué sa segona filla, Carme. Durant la dictadura de Primo de Rivera milità activament en la clandestinitat. El novembre de 1927, arran d'una vaga a la fàbrica de teixits de llana i de cotó«Terol Hermanos SA» i que acabà implicant tota la classe obrera alcoiana, va haver de fugir de la Guàrdia Civil per les taulades i trobà refugi a Alacant amb uns companys que li van trobar feina de mecànic en un taller d'automòbils. Més tard es reuní amb sa companya i sos dos filles a Alacant. En 1929 tots retornaren a Alcoi, on trobà feina i començà a militar de bell nou. Amb la caiguda de la dictadura de Primo de Rivera i la legalització de la CNT l'abril de 1930, participà activament en la reorganització del moviment llibertari alcoià, com ara la creació, amb altres companys (Cándido Morales, Josep Julià, Josep Corbí, Balaguer, etc.), del Centre d'Estudis Socials, creat l'agost d'aquell mateix any i del qual fou president, o la constitució del Sindicat Metal·lúrgic el setembre de 1931, mes en el qual nasqué son tercer fill, Albert. Com gairebé tots els militants llibertaris alcoians, va fer costat el«Manifest dels Trenta». El desembre de 1931 aconseguí, amb altres militants (Daniel Llin, Tomás Payá, Constantí Miralles, Emilio Ferri, Gonzalo Bou, etc.), després d'afiliar-se al Sindicat de Metal·lúrgics i Similars de l'UGT, que aquest ingressés en la CNT. També va ser delegat de la Federació Local de CNT. L'estiu de 1932, arran d'un incident amb Quico l'Alt, patró de la fàbrica on treballava, marxà d'Alcoi i s'instal·là a Vila-real (Plana Baixa, País Valencià) on ja li havien buscat feina de torner al taller Casa Diago. Com que no havia Federació Local de CNT a Vila-real, freqüentà el Centre Obrer de l'UGT. L'octubre de 1934 la CNT va ser prohibida i quan fou legalitzada novament l'octubre de 1935 fundà, amb altres companys (Vicent, Ernesto Gómez, Alejandro Navarro, Martín Gil, etc.), el SindicatÚnic d'Oficis Diversos de Vila-real, que es reunia al Centre Obrer «La Unión». Poc després organitzà un míting, dins el marc de la campanya pro amnistia, en el qual van participar Durruti i Ascaso. Va fer viatges propagandístics a Castelló i a València. Amb l'aixecament feixista de juliol de 1936 formà part amb José Casinos, en representació de la CNT, del Comitè de Defensa Antifeixista, format per totes les forces esquerranes de la localitat. Volia anar al front, però va ser requerit perquè s'encarregués dels tallers metal·lúrgics i readaptar-los a la producció de material bèl·lic i així les dues centrals sindicals crearen la Cooperativa d'Obrers Metal·lúrgics UGT-CNT composta per cinc tallers, que passaren de produir material de reg a fabricar obusos per al Ministeri de la Guerra. El 6 d'octubre de 1936, amb Martín Gil, ocupà les oficines del Registre de la Propietat i cremaren els llibres i documents del seu interior. En aquestaèpoca intervingué en mítings i conferències. El setembre de 1937 participà en la constitució de la «Col·lectivitat Productora Campesina UGT-CNT» de Vila-real, que estava formada per dues cooperatives de consum, una de la CNT i altra de l'UGT. El juny de 1938, davant l'avanç de les tropes franquistes, fugí amb bicicleta cap Alcoi, quan els feixistes ja trepitjaven els carrers de Vila-real i després de cremar els arxius del sindicat. A Alcoi entrà a treballar al Departament d'Avituallament, dirigit per Vicent Oriola, i on s'encarregà que els repartiments fossin equitatius. El 2 de gener de 1939 va ser nomenat cap de la Conselleria Municipal d'Avituallament, càrrec que abandonà poc després quan va ser cridat a files, però no va anar al front sinó que va ser destinat a la fabricació d'obusos en un taller socialitzat. Quan la victòria feixista era un fet, el 18 de març de 1939 fugí a Alacant i l'endemà salpà a bord del carboner «African Trader» cap a Mèxic, però en alta mar el cuirassat franquista «Canarias» obligà el vaixell a ancorar a Orà (Algèria). Després va ser confinat en diversos camps de concentració i Companyies de Treballadors Estrangers (CTE) africanes, com ara Camp Morand, Boghari, Oudja, Bou Harfa, Le Kef, Colom-Béchar). Joan Josep Peidro Vilaplana va morir el 22 de juliol de 1940 a l'hospital militar d'Oudja (Rif, Marroc) a conseqüència d'un càncer d'estómac i després d'una operació que res no pogué fer per salvar sa vida. En 2005 els seus familiars Miquel i Andreu Amorós Peidro publicaren José Peidro, de la CNT. Retazos del movimiento obrero y la guerra civil en Alcoi y Vila-real.\n- Daniel Guérin: El 19 de maig de 1904 neix a París (França) el militant comunista llibertari, historiador, escriptor, tipògraf i lluitador pels drets homosexuals Daniel Guérin. Fill d'una família burgesa liberal i dreyfusista, Daniel Guérin es va llicenciar en Ciències Polítiques i va quedar molt impressionat per les obres de Proudhon, Marx, Pelloutier i Sorel. En 1923 viatja a Itàlia i l'any següent a Grècia; després farà el servei militar com a sotstinent d'infanteria a Estrasburg. Va esdevenir un socialista revolucionari --va participar activament en la campanya contra l'execució de Sacco i Vanzetti-- i un antiimperialista arran de la seva estada a Síria, entre 1927 i 1929, i d'un viatge a Indo-xina en 1930. En aquests anys va militar amb els sindicalistes revolucionaris de la revista La révolution prolétarienne, de Pierre Monatte, i va fer feina de tipògraf i de corrector d'impremta --en 1932 es va adherir al Sindicat de Correctors de la CGT al qual restarà afiliat fins a la seva mort. Va viatjar a l'Alemanya prehitleriana amb bicicleta l'agost i el setembre de 1932 i va escriure un llibre amb les seves impressions (La peste brune, 1932). A mitjans dels anys 1930 Guérin va ingressar en el grup de l'esquerra revolucionària de Marceau Pivert, i quan aquesta tendència va ser exclosa de l'SFIO i es va crear el Partit Socialista Obrer i Pagès (PSOP), Guérin va esdevenir-ne un dels responsables, situat a l'esquerra del grup i pròxim a Trotskij, amb qui va mantenir correspondència. El 29 de setembre de 1934 es va casar amb l'austríaca Marie Fortwangler i d'aquesta unió naixerà Anne, el 22 d'agost de 1936. Durant l'època del Front Popular francès, va ser un membre actiu en el moviment d'ocupacions de fàbriques i cofundador dels Albergues de Joventut. En 1937 va denunciar les maniobres dels stalinistes a Espanya, i amb alguns camarades reagrupats entorn de Maurice Jacquier, va fer costat polític i material a la CNT-FAI i al POUM, tot criticant ferotgement la política de no-intervenció del govern Blum. Va mantenir correspondència amb Ángel Pestaña, de la CNT, per assenyalar-li la importància de la descolonització del Marroc. Exiliat a Oslo (Noruega), on intentarà crear un secretariat internacional contra la guerra, treballa de cambrer en un restaurant. Quan Noruega va ser envaïda pels nazis, va ser detingut l'abril de 1940 per la Wehrmacht i internat a Alemanya fins a 1942, que va ser amollat per problemes de salut. Va participar en la Resistència i, acabada la guerra, als EUA, va prendre part en 1946 en les lluites obreres i racials, abans de ser expulsat en 1949 en plena«cacera de bruixes» maccarthysta. L'esclafament dels consells obrers hongaresos en 1956 i la lectura de les obres completes de Bakunin van acabar per confirmar la seva orientació llibertària. A partir de 1959 i de la publicació de Jeunesse du socialisme libertaire, buscarà una nova via, síntesi entre l'anarquisme i el marxisme, publicant Pour un marxisme libertaire i À la recherche d'un communisme libertaire. En 1960 va signar la«Crida dels 121» pel dret a la insubmissió a la guerra d'Algèria i va ser inculpat, defensant després la independència algeriana des del Comitè França-Magrib. En 1965 va escriure un dels seus llibres més famosos, L'Anarchisme, popularització del pensament llibertari traduït a molts idiomes. Va prendre part en els esdeveniments del Maig del 68 des de les files llibertàries del grup editor de la revista Noire et Rouge i del Moviment 22 de Març, i va crear l'any següent, amb Georges Fontenis, el Moviment Comunista Llibertari, abans d'ajuntar-se amb la Unió dels Treballadors Comunistes Llibertaris (UTCL) en 1980, on militarà fins a la seva mort. En 1979 morirà sa muller i companya llibertària, Marie, fet que el deixarà en un profunda depressió. Més tard participarà en accions antimilitaristes i treballarà amb el Front Homosexual d'Acció Revolucionària (FHAR), intentant plantejar la qüestió homosexual en el món obrer. Com a historiador és autor de Ni Dieu, ni Maître. Anthologie du moviment libertaire (1965), però també de nombrosos assaigs polítics (Les Antilles décolonisées, 1956; Front populaire, révolution manquée, 1963; Décolonisation du noir américain, 1963; Rosa Luxembourg et la spontanéité révolutionnaire, 1971; La Révolution française et nous, 1976; Proudhon oui et non, 1978) i sobre sexualitat (Kinsey et la sexualité, 1955; Shakespeare et Gide en correctionnelle?, 1959; Homosexualité et révolution, 1983; Essai sur la révolution sexuelle après Reich et Kinsey, 1989). Una de les seves últimes aparicions públiques va ser en 1986 en el debat «Il y a 50 ans... en Espagne 36-37: L'expérience révolutionnaire et autogestionnaires», amb Georges Fontenis i nombrosos militants de la CNT espanyola, com ara Enric Marco Nadal i Antonio Rivera. Daniel Guérin va morir el 14 d'abril de 1988 a Suresnes (Illa de França, França). Els seus arxius es troben principalment a la Bibliothèque de Documentation Internationale Contemporaine (BDIC) de Nanterre i a l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam. Daniel Guérin. Combats dans le siècle (1904-1988), és el títol d'una pel·lícula francesa, dirigida per Patrice Spadoni i Laurent Mulheisen en 1994, sobre la figura d'aquest influent pensador.\n- Kati Horna: El 19 de maig de 1912 neix a Szilasbalhás (Imperi Austroongarès; actual Mezőszilas, Fejér, Hongria) la fotògrafa anarquista Katalin Deutsch Blau, més coneguda com Kati Horna, amb el llinatge de son company. Era la més jove de tres germanes (Kati, Rosa i Sara) d'una família burgesa benestant d'origen jueu. Son pare, Sándor Deutsch, era un banquer establert a Buda (Budapest, Hongria) i sa mare es deia Margit Blau. Quan era adolescent es relacionà a Budapest amb László Moholy-Nagy, fotògraf i professor de la Bauhaus, i amb Simon Guttman, fundador de l'agència de notícies Dephot. En aquest anys s'introduí en la política de la mà del pensador constructivista i activista Lajos Kassák. A la capital hongaresa fou parella sentimental i de militància del fotògraf Endre Friedmann, més tard conegut com Robert Capa, del qual se separà en 1930 quan ella s'establí a Berlín (Alemanya), però amb qui sempre mantingué una estreta amistat. A Berlín entrà com a assistenta en l'Agència Dephot, s'introduí en el cercle de l'escriptor i dramaturg Bertolt Brecht i participà en manifestacions antifeixistes. Després d'assistir el 10 de maig de 1933 a la crema de llibres pels nazis a Berlín, retornà a Budapest. Entre juny i setembre d'aquest any aprengué a Budapest les tècniques fotogràfiques en un curs particular i intensiu al taller del prestigiós fotògraf i músic Pécsi József (Jozsef Pesci). El setembre de 1933, fugint de l'avanç del nazisme a Hongria, es traslladà a París (França), on retrobà ell ja americanitzat Robert Capa, que hi havia muntat un estudi, i completà la seva formació. A París va fer foto fixa en pel·lícules, retocà escenes de moda i realitzà reportatges amb la seva càmera Linhof per a l'agència de notícies francesa Lutetia-Press. D'aquesta època són els seus famosos treballs de fotografia realista Le Marché aux puces (1933, que no es publicarà fins el 1986 sota el títol Mercado de pulgas en la revista mexicanaFoto Zoom) i Reportage dans les cafés de Paris (1934). A més de realitzar obres realistes també conreà la fotografia de caire surrealista, com ara Hitlerei (1937, amb el dibuixant Wolfgang Burger). En 1937 el seu compromís polític, ben igual que Robert Capa, la portà a la Guerra Civil espanyola. A Barcelona (Catalunya) entre gener i juny de 1937 treballà per al Comitè de Propaganda Exterior de la Confederació Nacional del Treball (CNT). En aquests anys bèl·lics col·laborà en publicacions anarquistes (Libre-Studio, Mujeres Libres, Tiempos Nuevos, Tierra y Libertad,Umbral, etc.) i altres institucions propagandístiques republicanes. A més de captar els fronts bèl·lics i les col·lectivitzacions de diversos indrets de la Península (Aragó, Catalunya, Andalusia, Madrid, València), sobretot realitzà fotografies i fotomuntatges de la vida quotidiana i dels seus protagonistes (dones, infants, treballadors, no combatents, víctimes, etc.) en la reraguarda: Navidad en España (1937), Vigilando después del bombardeo (1937), Casas bombardeades en Madrid (1937), Evacuación de Terurel (1937), Esperando la ración de comida (1937), Mujeres esperando turno (1937), etc. Quan treballava com a redactora gràfica per a la revista Umbral, conegué son futur company, el pintor i escultor anarquista José Horna Lechuga, i col·laborà amb l'anarcofeminista Lucía Sánchez Saornil. L'octubre de 1937 s'instal·là a València (València, País Valencià) i el desembre d'aquell any es traslladà al front bèl·lic de Terol (Aragó, Espanya). El gener de 1938 retornà a Barcelona, on realitzà nombroses fotografies al Barri Xino de la ciutat, i en aquest mateix any es casà amb José Horna. Amb el triomf franquista la parella s'exilià a París (França) portant-se una col·lecció de 270 negatius sobre la guerra d'Espanya en una capsa de llauna que no veurien la llum fins el 1979, quan aquesta va ser adquirida pel Ministeri de Cultura espanyol a oferiment de la fotògrafa i conservada a l'Arxiu de la Guerra Civil de Salamanca (Castella, Espanya). En 1939 publicà a París la sèrie Poupées de la peur. La invasió nazi l'obligà, juntament amb son company, a exiliar-se. El 17 d'octubre de 1939, després de rescatar son company d'un camp de concentració francès, embarcà a bord del paquebot De Grasse al port de Le Havre (Alta Normandia, França) cap a Nova York (Nova York, EUA) i d'allà un nou vaixell la desembarcà a Veracruz (Veracruz, Mèxic), on arribà el 30 d'octubre. La parella s'instal·là en una casa de la Colonia Roma (número 198 del carrer Tabasco) de la Ciutat de Mèxic. El 8 de desembre de 1939 publicà el conte visual Así se va otro año, 1939 (rebatejat posteriorment Lo que va al cesto). A Mèxic col·laborà en importants publicacions periòdiques (Arquitectura ENA, Arquitectos de México, El Arte de Cocinar, Diseño,Enigma, Foto Zoom, Mapa, Mexico. This Month,Mujer de Hoy, Mujeres,Nosotros, Obras,Perfumes y Modas, Revista de Revistas, Revista de la Universidad de México, Seguro social,S.nob, Tiempo,Todo, Vanidades, etc.). En 1949 nasqué Norah Horna, filla única de la parella. Entre 1958 i 1963 fou professora de l'Escola de Disseny i Artesanies de la Universitat Iberoamericana i entre 1973 i 1999 de l'Escola Nacional d'Arts Plàstiques de la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic (UNAM), on va forjà tota una nova generació de fotògrafs contemporanis. Durant molts anys realitzà nombrosos reportatges, molts d'ells vinculats al moviment surrealista, com ara La evacuación de los sin culpa (1940), Tránsito (1941), Noche Buena en Europa (1942),Lucha contra las tinieblas (1944), Loquibanbia. La Castañeda (1944), Asilo para ancianos (1944), Títeres en la penitenciaría (1945), Corpo sano (1945), Historia de un vampiro... sucedió en Coyoacán (1962), Fetiche. Oda a la necrofília (1962), Fetiche. Impromptu con arpa (1962), Fetiche. Paraísos artificiales (1962), Mujer y máscara (1963), Los dulces de la ciudad (1963), La ópera del orden (1962), Una noche en el Sanatorio de Muñecas (1963), Recuento de una obra (1995), etc. En 1963, després de la mort de son company José Horna, deixà de fer fotografies i es consagrà a l'ensenyament. Fou íntima amiga de les artistes Leonora Carrington, i del seu company Imre Weisz (Chiki), que ja coneixia a Hongria, i Remedios Varo. Tambéés relacionà estretament amb Benjamin Péret, Edward James, Alejandro Jodorowsky, Mathías Goeritz, Germán Cueto, Pedro Friedeberg, Salvador Elizondo, Alfonso Reyes, Ricardo Legorreta i altres figures de la cultura mexicana. En 1985 donà bona una part del seu arxiu fotogràfic al Centre Nacional d'Investigació, Documentació i Informació d'Arts Plàstiques (CENIDIAP) de la Ciutat de Mèxic. Kati Horna va morir el 19 d'octubre de 2000 a la Ciutat de Mèxic (Mèxic). Pòstumament la seva obra ha estat reconeguda amb exposicions i homenatges arreu del món: Universitat de Salamanca (Salamanca, 1992 i 2012), Pallant House Gallery (Chichester, 2010), Museo Amparo (Puebla, 2013-2014), MARCO (Monterrey, 2014), Le Jeu de Paume (París, 2014), etc. Sa filla, Ana María Norah Horna y Fernández, es dedica a conservar i divulgar el patrimoni de sos pares des de l'Arxiu Privat de Fotografia i Gràfica Kati i José Horna.\n- Manel Aisa: El 19 de maig de 1953 neix a Barcelona (Catalunya) el documentalista i agitador cultural anarquista Manuel Aisa Pàmpols. Criat al barri del Raval de Barcelona, ben aviat es va relacionar amb el moviment anarquista. Cap al 1973 va participar en l'Associació de Veïns del«Chino» i poc després es va integrar en un col·lectiu llibertari de Sant Antoni-Chino --embrió de l'Ateneu Llibertari del mateix nom-- i en una comuna. A finals de 1976 es va afiliar en el ram de la construcció de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i va participar activament en la reconstrucció del sindicat anarcosindicalista: secretari d'Organització de la Federació Local barcelonina entre 1977 i 1978, anys d'esdeveniments força importants (Jornades Llibertàries de Barcelona, vaga de les benzineres, míting de Montjuïc, etc.); secretari de Propaganda del Sindicat de la Construcció en 1980, etc. En 1982 va abandonar la CNT i va centrar la seva tasca en el camp cultural, sobretot com a documentalista del Centre de Documentació Històrico-Social (CDHS) i organitzador d'activitats de l'Ateneu Enciclopèdic Popular (AEP), al qual s'havia associat en 1979, i del qual ocuparà càrrecs directius. Aquestes activitats les fa compatibles amb una llibreria especialitzada en temes socials (Llibres Aisa), amb el foment dels llibres de temàtica llibertària a través de l'Editorial Sintra i amb les seves aficions pictòriques --va exposar en la mostra «Artistes per la llibertat» de l'Exposició Internacional de l'Anarquisme de Barcelona de 1993. Ha col·laborat en diverses publicacions llibertàries (Boletín Bibliográfico AEP, Catalunya, Ideas-Orto,La Lletra A, Noticiari AEP, Polémica,Solidaridad Obrera, El Vaixell Blanc, etc.És autor de Cronología. Presencia internacional del anarquismo (1993), L'efervescència social dels anys 20 (Barcelona, 1917-1923) (1999), La Barcelona rebelde: guía de una ciudad silenciada (2003 i 2008, amb altres) i La gran desil·lusió. Una revisió crítica de la Transició als Països Catalans (2005, amb altres), a més de prologar nombrosos llibres.\n- Lola Ridge: El 19 de maig de 1941 mor a Brooklyn (Nova York, Nova York, EUA) la poetessa, editora i propagandista anarquista Rose Emily Ridge, més coneguda com Lola Ridge. Havia nascut el 12 de desembre de 1873 a Dublín (Irlanda). Sos pares es deien Joseph Henry Henry, estudiant de medicina, i Emma Reilly, i ella fou l'únic fill supervivent de la parella. Quan tenia tres anys amb sa mare emigrà primer a Sydney (Nova Gal·les del Sud, Austràlia) i després a Nova Zelanda, on Emma es casà el 16 de setembre de 1880 amb Donald McFarlane, miner d'or escocès a Hokitika (West Coast, Illa del Sud, Nova Zelanda). En aquells anys Rose Ridge començà el seu activisme polític i el 6 de desembre de 1895 es casà a Hokitika amb Peter Webster, director d'una explotació d'or de Kaniere, a prop de Hokitika. Un any després nasqué Paul, però aquest primer fill de la parella morí dies després. En 1900 nasqué un segon fill Keith, però el matrimoni no funcionà a causa de l'alcoholisme de Webster i en 1903 la parella se separà. Després del divorci es traslladà, amb sa mare i son fill, a Sydney (Nova Gal·les del Sud, Austràlia), on es va matricular al Trinity College i va fer estudis de pintura a l'Acadèmia Julienne, de Julian Rossi Ashton. En aquests anys col·laborà amb poemes en diferents publicacions, com ara Bulletin (Sydney), Otago Withness (Dunedin),New Zealand Illustrated Magazine (Auckland), Australian Town and Country Journal (Sydney), The Lone Hand (Sydney), etc. En 1907, en morir sa mare, emigrà amb son fill als Estats Units i s'instal·là a San Francisco (Califòrnia, EUA). És en aquesta ciutat on entra en el món de la pintura i de la poesia sota el nom de Lola Ridge i en 1908 publicà el seu primer poema als EUA en la revista Overland Monthly, de San Francisco. Més tard s'instal·là al Greenwich Village de Nova York (Nova York, EUA) i en aquesta ciutat treballà com a model artístic i en una fàbrica, lloc on s'introduí en el moviment anarquista, destacant en les protestes socials de tota mena i en la defensa de les minories i sectors socials marginats (dones, homosexuals, negres, jueus, immigrants, etc.). En 1909 publicà el poema «The Martyrs of Hell» en el periòdic anarquista Mother Earth, d'Emma Goldman. En aquests anys fou l'administradora de la Francisco Ferrer Association (FFA) de Nova York, seguidora de les idees pedagògiques de Francesc Ferrer i Guàrdia, i en aquest grup conegué l'enginyer anarquista David Lawson, que esdevindrà son company. El febrer de 1912 va ser nomenada editora i directora de la revista The Modern School, òrgan de l'FFA, publicació en la qual també col·laborà. En 1912 abandonà amb son company Nova York i viatjà durant cinc anys arreu dels Estats Units. En 1917 la Revolució russa la deixà fortament impactada. En 1918 publicà el poema «The ghetto» en el diari The New Republic, que retrata la comunitat jueva novaiorquesa i que tingué un gran ressò, i que donà títol al seu primer llibre de poemes The ghetto and other poems, publicat aquell mateix any i que tingué un gran èxit de crítica. En 1919 realitzà una gira propagandística pel mig oest nord-americà amb les conferències «Individualism and american poetry» (Individualisme i poesia americana) i «Woman and the creative will» (La dona i la voluntat creadora). El 22 d'octubre de 1919 es casà amb son company David Lawson a Nova York. El 20 de febrer de 1920 llegí poemes en un sopar a l'Hotel Gonfarone de Nova York organitzat pels «Amics de l'Escola Ferrer». Després de la seva gran popularitat arran de la publicació del seu primer llibre, començà a col·laborar en nombroses publicacions periòdiques avantguardistes, com ara Others (1919) i Broom (1921). Entre 1908 i 1937 publicà 61 poemes en destacades revistes, com ara Ainslee's, The Bookman 55, Dial,Gunter's Magazine, New Magazine, New Republic, New York Post Literary Review,Poetry i The Saturday Review of Literature, i participà en l'edició de la revista esquerrana The New Masses, on també col·laborà. En 1920 publicà Sun-Up and other poems. Gran part de la seva poesia política va ser recollida en 1927, desè aniversari de la Revolució russa, en el llibre Red Flag. Aquest mateix any participà activament en la campanya de suport a Nicola Sacco i Bartolomeo Vanzetti i el 10 d'agost de 1927 va ser detinguda, amb Edna St. Vincent Millay i altres companys, en una manifestació a Boston (Massachusetts, EUA) en protesta per l'execució dels anarquistes italoamericans. Durant aquests anys també participà en el grup de suport per a la defensa dels activistes anarquistes Thomas Mooney i Warren Knox Billings, encausats arran de l'atemptat amb bomba de la desfilada«Preparedness Day» del 22 de juliol de 1916. Va ser molt amiga de destacats anarquistes (Emma Goldman, Alexander Berkman, Konrad Bercovici, Ben Reitman, Bill Haywood, etc.) i d'escriptors del seu temps (William Carlos Williams, Kenneth Rexroth, Marianne Moore, Harriet Monroe, Alfred Kreymborg, Jack London, etc.). En 1929 passà a residir a la colònia d'escriptors de Yaddo (Saratoga Springs, New York, EUA) i aquest mateix any publicà Firehead, llarg poema al·legòric que relaciona la crucifixió de Jesús amb l'execució de Sacco i Vanzetti. Entre maig de 1931 i març de 1932 realitzà un viatge per Europa i Àsia, visitant nombroses ciutats (Londres, Còrsega, Niça, Beirut, Damasc, Bagdad, Babilònia, Ur, Trieste, París). En 1934 i 1935 rebé el Premi Shelley Memorial, atorgat per la Poetry Society of America (PSA, Societat de Poesia d'Amèrica) i en 1935 va ser guardonada amb una Beca Guggenheim amb la qual va fer un llarg viatge de dos anys a Nou Mèxic (Santa Fe i Taos) i diversos indrets de Mèxic. En 1935 publicàDance of fire. Fins al 1937 publicà poemes solts en diferents publicacions periòdiques. Lola Ridge va morir de tuberculosi el 19 de maig de 1941 a la seva casa de Brooklyn (Nova York, Nova York, EUA). El seu arxiu es troba dipositat al Smith College (Northampton, Massachusetts, EUA). En 2007 una selecció de poemes seus es publicà, editats per Daniel Tobin, sota el títol Light in hand. Selected early poems. Existeix un premi de poesia en la seva memòria.\n- Jacques Ellul: El 19 de maig de 1994 mor a Peçac (Aquitània, Occitània) d'un càncer l'historiador, sociòleg, teòleg protestant i pensador anarquista Jacques Ellul. Havia nascut el 6 de gener de 1912 a Bordeus (Aquitània, Occitània). Les seves arrels van ser d'allò més cosmopolites: l'àvia paterna era sèrbia d'Obrenovic; l'avi italià, però de Malta; son pare, de Trieste, fou ciutadà austríac i alhora britànic; i sa mare fou filla d'una francesa i d'un portuguès anomenat Mendès. Son pare feia d'apoderat de l'empresa vitícola de Louis Eschenauer i sa mare era professora de dibuix. Jacques Ellul realitzà els estudis secundaris als instituts de Logchamp i Montaigne de Bordeus, on destacà en llengües (llatí, francès, alemany) i en història, acabant el batxillerat quan tenia 17 anys. Volia esdevenir oficial de Marina, però son pare l'obligà a estudiar dret a la facultat de Bordeus. El 10 d'agost de 1930 Déu se li manifestà i a partir d'aquesta revelació es convertirà al cristianisme. L'any següent tindrà altra mena de revelació, Karl Marx, autor que llegirà de manera compulsiva. En aquests anys conegué Bernard Charbonneau, i sa esposa Yvette, que esdevindrà un col·lega inseparable en els seus estudis sobre l'ecologia política i en la crítica de la societat moderna des de la perspectiva llibertària. En 1936 obtingué el doctorat amb una tesi titulada«Histoire et nature juridique du mancipium» i entre 1937 i 1938 va fer classes a la Facultat de Dret de Montpeller i després a les de Estrasburg i Clarmont d'Alvèrnia. En 1940 el govern feixista de Vichy li revocà el càrrec per ser fill d'estranger i s'instal·là a la petita vila aquitana de Martres, on participà en la Resistència, dedicant-se alhora a l'agricultura per alimentar sa família. Després d'Alliberament, entre el 31 d'octubre de 1944 i el 29 d'abril de 1945 farà de conseller municipal i l'octubre de 1945 serà inclòs en la llista electoral de la Unió Democràtica i Socialista de la Resistència (UDSR), que serà un fracàs. Després d'aquestes experiències «polítiques», rebutjarà per sempre més la via de la democràcia parlamentària. Amb una concepció cristiana de la vida, allunyada tant de l'integrisme cristià com de la Teologia de l'Alliberament, encapçalarà l'Església Reformada de França fins a 1970, però sempre fou un marginat en els cercles protestants. Entre 1958 i 1977 fou president del«Club de Prevenció de la Delinqüència Juvenil», alhora que prenia part activa en les lluites ecologistes des del «Comitè de Defensa de la Costa Aquitana». Els seus estudis sobre l'evolució de la societat moderna des d'un punt de vista ecologista, on constà la desaparició del món rural i la seva substitució per un món tecnològic, han donat lloc a una cinquantena de llibres traduïts en una dotzena de llengües i un milenar d'articles. En 1954 aparegué La technique ou l'enjeu du siècle, primer lliurament de la seva trilogia consagrada a la crítica de la societat tecnològica. Aquesta obra, descoberta per Aldoux Huxley, li atorgà una notable autoritat en els cercles universitaris nord-americans i centenars d'estudiants californians assistiren als seus cursos de l'Institut d'Estudis Polítics fins al 1980, any de la seva jubilació. Va publicar articles força polèmics en nombroses publicacions, com araRéforme, Le Quotidien de Paris, Ouest-France, Sud-Ouest Dimanche, etc. Militant anarquista proper al situacionisme i crític del pensament i de les derives marxistes, sempre pensà que el cristianisme i l'anarquisme buscaven un mateix fi basats en l'«ètica del no-poder». Va escriure nombrosos treballs teològics sobre els aspectes subversius i alliberadors de l'Evangeli i sobre la«perversió» de determinats supòsits del cristianisme. La seva crítica dels mitjans de comunicació i del control de la tecnologiaés fonamental per entendre el món modern; Ivan Illich el considera un dels seus pares intel·lectuals. Entre les seves obres fonamentals podem destacar L'illusion politique (1965), Histoire de la propagande (1967), Métamorphose du bourgeois (1967), Autopsie de la révolution (1969), Contre les violents (1972), De la révolution aux révoltes (1972), Éthique de la liberté (1973-1974), Le système technicien (1977), L'idéologie marxiste chrétienne (1979), Changer de révolution. L'inéluctable prolétariat (1982) i Anarchie et christianisme (1988). Després de patir molt, Jacques Ellul va morir el 19 de maig de 1994 a Peçac (Aquitània, Occitània) d'un càncer. La pel·lícula de Godfrey Reggio Koyaanisqatsi li ret un homenatge, juntament amb Guy Debord i Ivan Illich. Jacques Ellul està considerat un dels primers filòsofs de l'ecologisme europeu i de la idea de«decreixement» i, juntament amb Jürgen Habermas i Martin Heidegger, un dels principals pensadors del fenomen de la tècnica al segle XX.\nRamon Alcoberro: Introducció a Jacques Ellul


Mòdul de Ponedors per a Gallines de 12 Departaments\n> Aus>Ponedors per a Gallinas>Mòdul de Ponedors per a Gallines de 12 Departaments\nEspectacular mòdul amb 12 ponedors per a gallines. En aquest cas podem observar 12 departaments i per tant disposarem d'un espai molt ampli per a que un gran grup de gallines disposin de les condiciones adequades per a la posta.\nEstà fet a dues alçades amb l'intenció d'optimitzar l'espai. Recomanem aquest mòdul de ponedors per albergar de 48 a 72 gallines (4-6 gallines per departament).\n262,62 € IVA incl.\nEstà fet a dues alçades amb l'intenció d'optimitzar l'espai. Seguint amb les pautes de recomanacions (4-6 gallines per departament) aquest mòdul de ponedors pots albergar de 48 a 72 gallines.\n# Característiques del mòdul de 12 ponedors per a gallines:\nCom ja hem indicat, aquesta instal·lació està pensada per a que 48/72 gallines la puguin utilitzar.\nSón moltes les persones, les produccions ecològiques o fins i tot les granges tradicionals que utilitzen aquest tipus de mòdul per a gallines ponedores.\nLa seva fabricació s'ha fet a base de xapa lacada. Això ens garanteix una resistència molt alta fins i tot quan es fa servir en exteriors.\nEn les cubetes de cada departament s'ha utilitzat plàstic molt resistent i que pot aguantar les xafades de les gallines i altres factors. Per altra banda es poden extreure amb facilitat i per tant la podrem netejar amb molta facilitat.\nAquestes cubetes disposen d'una petita pendent que aconsegueix que els ous acabin a la bandeja de recol·lecció. Un espai en el que els ous estaran fora de les xafades i picotejades de les aus.\nL'estructura del mòdul de ponedors és molt robusta. El seu muntatge és senzill i el benestar de les gallines està assegurat.\nCopele fabrica productes molt resistents i de gran qualitat. Una marca molt reconeguda entre els professionals del sector de les aus, conills, porcs, vaques, i altres animals.\nUn fabricant d'instal·lacions a un preu molt assequible.\nSempre parlem que les gallines han de disposar de les millors condicions i alimentació per a produir ous de qualitat.\n# Dimensions del mòdul de ponedors per a gallines amb 12 departaments: 82x106x106 cm\nCubeta per a Ponedors...


El Departament de Justícia s’alinea amb la Plataforma de Justícia Penal Europea per impulsar un sistema d’execució penal i una política penitenciària comuna\nInici Dret\tEl Departament de Justícia s’alinea amb la Plataforma de Justícia Penal Europea per impulsar un sistema d’execució penal i una política penitenciària comuna\nLa Plataforma de Justícia Penal Europea –Criminal Justice Platform- té com a objectiu la millora dels sistemes d’execució penal, penitenciaris i l’atenció a les víctimes del delicte\nEl Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya, a través del director general de Serveis Penitenciaris, Pere Soler, el director general d’Execució Penal a la Comunitat i de Justícia Juvenil, Quim Clavaguera, i el director del Centre d’Estudis Jurídics i Formació Especialitzada, Xavier Hernández, ha signat un protocol de col·laboració amb la Plataforma de Justícia Penal Europea, integrada per la Confederació Europea de la Probation (CEP) –que presideix el català Marc Cerón-, l’European Forum for Restorative Justice (EFRJ), representat pel seu president, l’alemany Michael Kilchling, i l’European Organisation of Prison and Correctional Services (EUROPRIS), entitat representada pel seu tresorer, l’holandès Peter van der Sande.\nL’objectiu del document signat avui és el d’impulsar un sistema d’execució penal i d’atenció a les víctimes del delicte comuns, i, conjuntament amb els països de la Unió Europea, treballar en una mateixa direcció per tal de reduir la reincidència i l’impacte de la delinqüència, així com millorar els mètodes de treball amb les víctimes, els interns i la comunitat. Fruit d’aquest Acord, Catalunya –a través del Departament de Justícia- esdevé seu de la Plataforma de la Justícia Penal Europea per a la celebració de les seves properes reunions i conferències.\nCatalunya aposta per impulsar un sistema d’execució penal comú a la Unió Europea\nEl passat mes d’octubre, la Delegació del Govern de la Generalitat a Brussel·les va acollir el tercer seminari internacional de la Plataforma de Justícia Penal Europea (Criminal Justicie Platform), integrada per les tres organitzacions europees relacionades amb l’execució penal i l’atenció a les víctimes dels delictes: EUROPRIS www.europris.org; la CEP www.cep-probation.org, i l’EFRJwww.euforumrjorg. La participació de Catalunya en aquests tres organismes a escala europea –EUROPRIS, la CEP i l’EFRJ-, dels quals n’és membre des de la seva fundació, és remarcable si es té en compte que és l’única comunitat de l’Estat espanyol amb competències en matèria penitenciària i d’execució penal.\nCatalunya va assumir aquestes competències fa 30 anys –l’1 de gener de 1984- i, des d’aleshores, dissenya, coordina i supervisa la implantació d’aquestes polítiques amb independència del model que s’aplica a l’Estat espanyol. Al llarg d’aquests darrers trenta anys, el Govern de la Generalitat ha implantat un model d’execució penal i penitenciari que és referència arreu d’Europa pels seus resultats òptims en la rehabilitació i reinserció de les persones penades. Catalunya és, alhora, capdavantera a l’Estat espanyol i a Europa en l’atenció a la víctima del delicte i en l’aplicació de programes de justícia restaurativa, molt especialment de mediació penal.\nPosted in : Dret, Dret Penal, Espai Juridic\nTags: execució penal, Genralitat, justícia, Justícia Penal Europea, penal, penitenciari, Serveis Penitenciaris, UE\nDecàleg de drets laborals i professionals de l’advocacia jove ( 10 Nov,2014 )\nIngrés immediat a presó dels condemnats pel cas Pallerols ( 22 Apr,2014 )\nPot acomiadar-se verbalment? ( 11 Jun,2015 )\nLa nova llei de fundacions topa amb l’oposició del sector ( 1 Sep,2014 )


Brussel·les aportarà 2,8 milions per recol·locar a comiats pel tancament de Nissan a Catalunya\nNissan a Barcelona /@EP\nLa Comissió Europea ha proposat aquest dijous una ajuda de 2,8 milions d'euros per recol·locar unes 450 persones que van ser acomiadades del sector automobilístic a Catalunya com a conseqüència de la decisió del grup Nissan de tancar les plantes de producció en aquesta comunitat autònoma per reduir presència a Europa.\n"La UE demostra la seva solidaritat amb els treballadors que s'han vist afectats per reestructuracions imprevistes", ha dit el comissari d'Ocupació i Drets Socials, Nicolas Schmit, en un comunicat per presentar la proposta.\nEspanya va sol·licitar a Brussel·les l'ajuda del Fons d'Adaptació a la Globalització (FEAG) per assistir als acomiadaments d'una desena d'empreses proveïdores de Nissan a Catalunya, però perquè els diners es desbloquegin cal encara que tant els Vint-i-set com l'Eurocambra donin el seu vistiplau a la mida.\nEl programa dissenyat per les autoritats espanyoles inclou mesures amb un cost de fins a 3,3 milions d'euros, dels quals el fons europeu cobrirà, de tirar endavant la proposta de Brussel·les el 85% del total. El Servei Públic d'Ocupació de Catalunya (SOC) finançarà el 15% restant i, el gener del 2022, ha començat a donar suport als treballadors que poden optar a l'ajuda.\nTORNAR AL MERCAT LABORAL\nL'objectiu d'aquests fons és acompanyar els nous aturats en el reciclatge i la millora de les capacitats per poder retornar al mercat laboral amb més facilitat i optar a noves possibilitats d'ocupació.\nAixí, l'ajuda permetrà costejar mesures per a l'orientació i l'assessorament adaptades a les necessitats dels acomiadats, per ajudar-los en el desenvolupament de noves capacitats i oferir-los suport també si decideixen emprendre un negoci propi.\nEn concret, es preveuen programes per ajudar en la redacció de currículums, pràctiques per a les entrevistes de feina, aprendre noves capacitats a través de la formació professional, assistir als aturats en la recerca de feina i el finançament per a la creació d'una empresa, per exemple amb fins a 5.000 euros per als costos d'establiment.\nTambé es poden beneficiar d'una tutoria personalitzada al llarg de tot el procés de creació de l'empresa. A més, les contribucions als costos de desplaçament o a les despeses dels treballadors amb responsabilitats familiars són possibles per facilitar la participació en les mesures de suport. Els treballadors que comencin en una nova feina poden rebre una bonificació i beneficiar-se del seguiment al nou lloc de treball.\ncomunitat autònoma reduir presència\ndijous ajuda milions deuros\nmilions deuros recol·locar unes\najuda milions deuros recol·locar


Rajoy vol corregir la Generalitat d’independentisme | ecos.cat\nRajoy vol corregir la Generalitat d’independentisme\nfebr. 20, 2017 | Catalunya Vespre, Sílvia Cóppulo | 0 comments\nSovint Mariano Rajoy es fa el gallec, no saps si puja o baixa; és clar que si t’hi fixes bé, veuràs que ell de fet pràcticament no es mou, i que amb, aquest posat d’increïble home normal, enfoca el que vol i apaga el que li sembla, i, en general, no li surt pas tan malament.\nEl president del govern espanyol ha dit i repetit que el principal problema que té Espanya és Catalunya, i, s’entén que es refereix al procés sobiranista. Però, lluny d’oferir o dialogar sobre el que ell diu que és el més important, fa pocs dies que, com aquell que no vol la cosa, ha incorporat una nova idea en el seu discurs.\nNo concreta Rajoy com vol corregir el resultat de les urnes, però és evident que avui per avui, a Catalunya el PP és un partit gairebé residual\nFa vuit dies Rajoy va començar a parlar de recuperar les institucions catalanes. Recuperar-les, com si no fossin la pura representativitat de la voluntat dels catalans i les catalanes expressada a través del seu vot. Ara el president espanyol fa un nou pas i diu que cal corregir-les. Corregir la ideologia independentista que governa les institucions a Catalunya. No concreta Rajoy com vol corregir el resultat de les urnes, però és evident que avui per avui, a Catalunya el PP és un partit gairebé residual. Per tant, si del que es tracta des de la seva posició és de modificar la decisió de la població que lliurement ha escollit els seus representants, no deu pas pensar a fer-ho votant.\nQuan algú diu que vol recuperar alguna cosa important, fa l’efecte que li haurien pres. Quan hi afegeix corregir, es dona per suposat que l’altre està en un error.\nDe vegades les paraules no obren camins de diàleg, sinó que construeixen marcs mentals on es puguin encabir tot tipus d’accions com si fossin normals sense adonar-se gaire de si es puja o es baixa.\nJordi Turull: «Sánchez ha d’escollir entre les properes eleccions o les properes generacions»\nJoan Isaac: «El meu pare només m’abraçava al camp del Barça»\nNoies, a escena!


2021: Nova etapa? - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nantoni daura i jorba 01.01.2021 | 22:24\nHabitualment, l'inici d'un any nou sempre ens porta, indefectiblement, a fer balanç del que hem deixat enrere. i serveix alhora per albirar el que pot esdevenir en el que acabem d'encetar. Enguany, a més, aquesta tendència serà més acusada a causa d'aquesta pandèmia d'àmbit mundial que ha sacsejat –i continua sacsejant– la salut i l'economia. Una situació insòlita en la història de la humanitat. No tant pel nombre de malalts i l'emergència mèdica que aquest nou virus ha suposat. De fet, no ha estat pas el primer ni serà, ben segur, el darrer que ens arribi. Periòdicament, com a éssers biològics que som, n'estem exposats i tot plegat forma part de la vida. Sí que ho ha estat, en canvi, pel que fa a l'abast geogràfic que ha assolit i, sobretot, la rapidesa en què s'ha estès arreu del món, amb una alta capacitat de contagi.\nJo soc molt crític amb la manera com s'estan gestionant, aquí i arreu, els protocols per evitar l'expansió de la malaltia. No em refereixo pas a la praxi mèdica, sinó a tot allò que les diverses administracions –clarament superades pels esdeviments i amb una obsessió malaltissa per controlar-ho tot– van fent sobre la marxa, amb prohibicions absurdes, a partir d'unes dades estadístiques que els serveixen per justificar el que els sembla a cada moment.\nNo vull, però, entrar pas en aquest àmbit. Retorno, doncs, a la reflexió inicial: el nou any suposarà un canvi de paradigma en les relacions humanes i el model socioeconòmic? En dubto. Lamentablement, sempre hi ha un gran decalatge entre tot allò que estudien, plantegen i proposen els intel·lectuals, els pensadors i, en definitiva, els professionals i allò que els poders públics, sempre omnipresents, decideixen. Precisament el paper dels professionals –especialment els de l'àmbit de la salut– es veu fonamental a l'hora d'encarar la lluita contra la pandèmia. I, per contra, sovint són desplaçats per les directrius de buròcrates, polítics i determinades oligarquies a l'ombra. Jordi Ludevid reflexiona profundament sobre la importància de la professionalitat i dels oficis en general al llarg de la història de la humanitat, així com de l'important paper jugat per les ciutats en el seu desenvolupament, en el llibre recent Una ciudad de profesiones» (MY16 EDIT).


No pot rebre l’herència perquè al certificat de defunció hi diu que la mare va néixer el 2025\nSEGONS EL ‘SEGRE’\nUna família de Balaguer denuncia que l’error burocràtic els impedeix tramitar l’herència de la mare, que va morir al març per coronavirus\nLa mare va morir per coronavirus al març i ara la família no pot tramitar l’herència per un error burocràtic. // EFE - Alejandro García\nActualitzada el 15-09-2020 12:13\nUna família de Balaguer no pot rebre l’herència per un error al certificat de defunció de la mare. Segons explica el diari Segre , la clínica va posar-hi que la dona va néixer el 2025 (i no el 1957) i això els impedeix tramitar-la tant a les notaries com a la Seguretat Social.\nLa dona va morir al març per coronavirus a l’Hospital Vithas de Lleida. Segons ha denunciat el seu fill al Segre, el centre es va equivocar en el certificat mèdic de defunció i va posar-hi que la dona havia nascut el 28 de setembre del 2025, en lloc de la data real del seu naixement, el 23 de desembre del 1957.\nNo poden tramitar l’herència\nSegons explica la família, aquest error ha provocat que no hagin pogut tramitar l’herència ni a la notaria ni a la Seguretat Social. Altres tràmits, com la pensió de viduïtat per al pare, també han quedat encallats.\nEns hem posat en contacte reiteradament amb Vithas i només ens han demanat disculpes, però en tots aquests mesos no han fet res per reparar-ho\ndeclaracions del fill al diari ‘Segre’\nLa clínica Vithas assegura que ha demanat disculpes a la família per l’error i que ja l’ha esmenat al del Registre Civil de Balaguer. La família nega que estigui resolt i assegura que té previst querellar-se contra l’hospital.\n14-09-2020 18:36 COVID-19


L’estrena de la temporada satisfà a Masella i La Molina - Regió7\nAlp | 29·11·21 | 06:25 | Actualitzat a les 11:40\nCua d’esquiadors en un dels remuntadors de Masella | MASELLA\nL’estació de Masella apunta que la bona resposta dels equiadors en l’estrena de la temporada ha estat «per les bones condicions de la neu després de les nevades d’aquesta setmana, que ens han deixat més de 50 cm a cota alta», i també «per les ganes d’esquiar, després que la darrera temporada fos anòmala a causa de la covid-19, amb molts esquiadors fidels a l’estació que no practicaven el seu esport preferit des de la temporada 2019-2020». L’estació ha tingut durant el cap de setmana gruixos d’entre 20 i 50 cm de neu pols i un total de 21 pistes obertes amb el 100% del desnivell esquiable disponible.\nLa Molina, per la seva banda, també va assegurar estar satisfeta amb l’estrena d’aquesta temporada i molt optimista de cara a la seva evolució. «La gent té moltes ganes d’esquiar després de la pandèmia», apunten fonts de l’estació cerdana. En aquest sentit, destaquen que dissabte, el dia de l’obertura de l’estació, «va ser fantàstic». Hi havia el 40% de l’estació oberta i entre 20 i 40 cm de neu pols. Ahir, però, hi va haver més vent i això va fer que no es pogués obrir la zona alta del Torrent Negre, però es va compensar amb més domini esquiable a la zona baixa. «Hi ha hagut anys que per aquestes dates no teníem obertes la quantitat de pistes que hem tingut aquest cap de setmana, per tant estem molt contents», afirmen fonts de l’estació.\n«Començar d’aquesta manera és ideal. Hem començat amb el 40% de l’estació, amb un mantell blanc a tota l’estació. Tenim moltes ganes de fer una temporada bona. Jo et diria que ha sigut un bon inici».\nAmb l’estrena de la temporada realitzada amb nota, les dues estacions ja tenen la mirada fixada en el pont de la Puríssima. Masella apunta que «dia rere dia anem obrint més pistes i sectors», i afirma que l’objectiu és tenir el màxim de quilòmetres oberts de cara al pont. En aquest sentit, la previsió és que el proper divendres s’obrin els tres remuntadors TGV, Jumbo Tosa i Pia Express. «D’aquesta manera, a la pràctica, representarà l’obertura gairebé de tots els sectors del domini esquiable», assenyalen.\nEn el cas de La Molina, asseguren que estan aprofitant les baixes temperatures per treballar molt en la producció de neu amb l’objectiu també de tenir el màxim de pistes obertes de cara al pont de la Puríssima, que comença el proper cap de setmana.\nPer la seva banda, el Port del Comte, que encara no ha engegat la temporada, ha anunciat la seva obertura el proper cap de setmana, també pel pont.


Quina diferència hi ha entre un desenvolupador de programari principiant i un desenvolupador de programari avançat? 2020\nQuina diferència hi ha entre un desenvolupador de programari principiant i un desenvolupador de programari avançat?\nUn enginyer en programari principiant:\nSobreestima àmpliament les seves habilitats.Inventa la roda.Té una mala comprensió de les eines disponibles. Pot gestionar amb èxit només els projectes de gran abast amb qualsevol grau de certesa. Solucions sobre-o-poc enginyers, però rarament proporciona una solució de la quantitat correcta de complexitat. / funcionalitat.\nUn enginyer de programari avançat:\nEntén les seves pròpies limitacions i sap quan cal demanar ajuda. Entén habitualment problemes de gran abast i pot proporcionar solucions per a aquests problemes. Pot ajudar a altres enginyers més joves a abordar peces del problema que siguin adequades. que ja existeix si resoldrà el problema o algunes parts del problema. Entén les eines disponibles i, quan no les coneixen, investiguen les eines abans d’implementar alguna cosa nova. Amplia la funcionalitat mínima necessària, * però * no dissenyar-se a si mateixa amb possibles funcions futures.\nLes persones que comencen necessiten més orientacions per mantenir-les en bon camí i tendeixen a cometre més errors en l'estructura general del que estan tractant de desenvolupar. També poden necessitar una mica d’ajuda en els aspectes excel·lents de l’idioma.\nEls desenvolupadors més avançats solen trobar el seu propi camí i necessiten menys orientació. També acostumen a saber quan han de fer preguntes o obtenir aclariments sobre els requisits.


Sota aquest lema s'han aplegat diversos representants de les entitats convocants i han fet diverses intervencions de denúncia en relació a les informacions aparegudes que impliquen alts càrrecs del govern de l'Estat espanyol –com el ministre de l'Interior, Jorge Fernández Díaz, o el mateix president del govern, Mariano Rajoy-, en un cas de conspiració política contra partits i polítics independentistes.\nLa vicepresidenta de l'ANC, Natàlia Sànchez ha llegit un manifest de denúncia que també s'ha fet sentir en diversos punts del territori com Tarragona, Berga, Girona i Lleida on també s'han organitzat diversos actes de protesta.\nEl president de l'ANC, Jordi Sànchez, ha deixat clar que no es tracta només d'un afer "personal" sinó que ens trobem davant d'un "cas de corrupció d'Estat", ja que "les noves gravacions posen sobre la taula que tot l'aparell de l'estat n'estava al corrent, començant pel president del govern espanyol". "Hem de tenir clar que el que està en joc és la democràcia", ha sentenciat. Sànchez s'ha compromès a seguir treballant "per la construcció d'un nou país aquests afers no hi tinguin lloc i ni les trampes, ni la invenció de noves proves, ni la guerra bruta ni les clavegueres de l'estat ens aturaran".\nLa concentració s'ha acabat amb el cant dels Segador\nEls ciutadans de Catalunya tenen una llarga experiència d'abusos i greuges de l'Estat espanyol, que posen de manifest un objectiu invariable de sotmetre'ns, despòticament. Les paraules que hem sentit serien pròpies d'una mala pel·lícula de sèrie B si no fos que també són pròpies d'una tirania. Tenim tot el dret i tota la legitimitat i tota la voluntat per substituir aquest sistema de govern que hem patit anys, i segles, Avui podem dir que tenim tot el dret i tota la legitimitat i tota la voluntat per abolir la presència de l'Estat espanyol i les seves subdelegacions a Catalunya. Endavant República Catalana!


Catalunya (Països Catalans) serà republicana o no serà | Res no s’acaba i tot comença\nFa pocs dies el rei dels espanyols i general de tots els exèrcits va patir una trompada descomunal que em va fer venir al cap aquell article de fa un any inspirat per en Pitarra. La caiguda de morros em va semblar un bon presagi i una metàfora de la decadència del Regne d’Espanya.\nPassat un any, sense que la meva predicció s’hagi complert encara, torno a plantejar la inevitable circumstància humana que portarà el cap d’Estat al podrider de l’Escorial, junt amb les altres borbons i nobles espanyols de trista memòria.\nI repeteixo la importància de l’agonia i l’extinció física de borbó perquè ens hauria de preparar per a un futur incert. Perquè el projecte d’Espanya, també moribund, intentarà regenerar-se amb el recanvi. I hi ha moltes peces en joc que ens convindria tenir en compte.\nA l’article de fa un any, del qual aquest és un refegit d’idees actualitzades, exposava que aquesta mort era un fet i cosa de poc temps, després de la qual ens hauríem d’empassar dies de condol i de reportatges hagiogràfics. Molt pitjor que la victòria de la Roja i que les visites del Papa.\nEl cas, i el que realment em preocupa, és que l’enemic ja compta amb una important operació de recanvi, amb hereu i santificació: tant si hi ha mort física com si no. Per aquest motiu deia ja aleshores que caldria que els independentistes calculéssim tots els escenaris possibles davant la mort del borbó. Amb mort física o amb incapacitació, amb hereu, amb regència o amb Espanya Confederal coronada.\nAleshores demanava atenció a certes vel·leïtats monàrquiques que havien insinuat “prohoms” del sobiranisme i també alguns partits amb vocació botiflera. Durant els darrers anys s’han articulat algunes propostes que dissocien el projecte independentista dels consubstancials principis republicans. Un exemple clar és l’article de López Tena “Monarquia o república? Independència!” aparegut el novembre del 2009, o el contingut en el mateix sentit al Petit manual il·lustrat sobre la independència publicat per la Revista Omnium núm.15 la tardor del 2010.\nMort el borbó actual el recanvi es prepara des de l’estructuració de l’Estat, per tal que el projecte d’Espanya pugui perllongar-se uns anys més com a Destino en lo universal. Amb tota certesa, aprofitant el recanvi, ens intentaran fer empassar propostes confederals coronades, forals o de lliure associació a un regne que els catalans hem detestat històricament.\nI com ens ens voldran posar en aquest embolic de cordes? Davant l’augment de la consciència independentista i la necessitat de l’Estat de trobar una reestructuració per al fracassat model autonòmic, tots podem imaginar-nos com podria quedar la cosa. Mentre el País Basc ja té un peu fora i s’albira la seva emancipació, els catalans del Principat podríem quedar subjectats al projecte espanyol a partir del model d’estat associat, pacte fiscal o Commonwealth a la catalana. Una fórmula que ja sabem que perpetuaria a casa nostra Tele5, l’ocupació militar, la supremacia lingüística de l’espanyol, el poder financer hispànic i un llarg etcètera de greuges que condemnen el nostre poble a la desaparició i l’espoli.\nPer això és molt important que l’independentisme real, el de les profundes conviccions republicanes i socials, estigui al capdavant del procés d’alliberament nacional. No podem deixar espai ni temps a les maniobres amb què es pretenen diluir aquests elements històricament lligats al poble català i a la lluita per la llibertat.\nUn bon exemple de moviment popular que no permetria bescanviar-se amb facilitat per aquestes engrunes del pactisme és l’ANC. Aquest model, que afavoreix l’expansió i la implantació popular, i que per principis fundacionals (la seva assemblea constituent) no pot acceptar donacions de cap partit polític, que arrenca d’un exemple com el de l’Assemblea de Catalunya dels anys setanta, posa les bases perquè el procés d’independència no dilueixi aquest component republicà. I tantes altres coses que serien motiu d’uns altres escrits.\n“Sens dubte hi ha hagut també casos d’aplicació apel•lativa de l’avorrible nom de persona Felip: especialment recordat a totes les terres i països catalans, en els Ss. XVIII i XIX, com el nom del més gran enemic a la pàtria. És sabut que en el primer terç del nostre segle (certament encara més tard) era molt viu donar a la latrina el nom de Can Felip, i fins es mostraven les ganivetes fermades a la taula de les masies amb el nom d’aquell botxí del més sagrat. A la deformació de *selipes pogué contribuir, doncs, una obscura voluntat abominatòria dels menyspreats botiflers (que així els passés una màquina per damunt!); cosa paral•lela passaria a Ciutadella de Menorca (on l’horror als turcs havia estat més viu, amb massa raó, que enlloc més), quan canviaren tulipa turca en felipa turca: una abominació reemplaçant l’altra algunes generacions després. Felip donaria també nom, com a bon botxí, entre els busquerols de les suredes, a una mena de formiga grossa que degolla els rebaixins o formigues petites dels suros.” (Hostalric, BDC XIII, 116)


Pàsqua granada - cosir i repuntejar\n19 de mayo de 2010 0 Cristina Junyent Todos los posts\nEm preguntava què era la Pentecosta. I, en cercar, he trobat coses divertides. Com el seu nom indica, és el dia cinquanté (penta-) després de la Pàsqua Florida o de Resurrecció. De manera que és una festa movible, ja que depèn de la Lluna.\nI també em preguntava què tenia a veure amb els jueves que relucen más que el Sol. Només estan separats deu dies, ja que el Corpus se celebra el dijous posterior al novè diumenge després de la primera Lluna de primavera de l’hemisferi nord; és a dir, el seixanté dia després de la Pasqua Florida.\nI, en buscar jueves, és ha estat il divertimento. No havia pensat mai que el calendari estés normalitzat! Doncs, sí. L’establiment del dijous com a dia mitjà de la setmana segueix una norma ISO, la 8601, concretament. I aquesta norma estableix que la primera setmana de l’any és la que inclou un dijous. Una altra curiositat és que que si un mes comença en dijous, hi haurà un dimarts i 13.


Els panellets són uns pastissos petits, generalment rodons, fets amb una massa de sucre i ametlla –de vegades, en receptes casolanes, també porten patata o moniato. Es complementen amb més elements, com ara pinyons, ametlla esbocinada, coco, xocolata, etc. Hi ha tantes maneres de fer panellets com cases que en fan, però aquells més típics són els d’ametlla i els de pinyons.\nA Catalunya els panellets són la menja típica de Tots Sants, juntament amb les castanyes i els moniatos. No se n'ha arribat a aclarir l’origen exacte, però sembla que són hereus d’antics cultes funeraris que consistien a portar panets petits com a ofrena a l’església o a les tombes dels difunts en aquesta festivitat. A més, el fet que siguin aliments de llarga durada els lliga amb el concepte d’eternitat i remembrança dels morts. Aquests productes, a més de Catalunya, també són les postres típiques a Eivissa, el País Valencià i uns altres llocs relacionats.\n↑ Assaig sobre la cultura eivissenca\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Panellet&oldid=24562082»


Llibre La catàstrofe de ser un nen - ProductesdelaTerra.CAT\nInici Llibres>Biografies i memòries>Llibre La catàstrofe de ser un nen\nLlibre La catàstrofe de ser un nen\nLa infantesa del dramaturg més popular del nostre país.\nDels hiverns a Barcelona als estius a Gironella; de la ronda de Sant Antoni i el seu mercat als pupitres de l’escola de les monges, al carrer Hospital; dels escolapis a la ronda de Sant Pau, amb penellons, a la fàbrica de caramels i de flams; de les sortides als cinemes Florida…\nEls records de Josep M. Benet i Jornet ens traslladen als anys de la postguerra, una època grisa marcada per les carències en què la millor joguina era una imaginació desperta. Aquestes són les memòries d’un infant enginyós que amb els anys es convertiria en un gran mestre titellaire, el dramaturg més popular del nostre país.\nLlibre Víctor Alexandre. L'independentisme...


Data25 oct., 2018 - 5 des., 2018\nData5 nov., 2018 - 5 des., 2018\nPlaces lliures8Veure edició\nEl curs de Community Manager de 50 hores que s’imparteix a Barcelona t’ajudarà a comprendre el treball i les responsabilitats del Community Manager com a clau en la nova estructura de les organitzacions i a conèixer els avantatges de les xarxes socials com a estratègia de les organitzacions enfront d’altres formats tradicionals.\nConèixer les competències clau que un community manager ha d’assolir i les caracterísques del seu lloc de treball\nAprendre a ulitzar de forma experimentada les principals plataformes de Social Media i aprendre a mulplicar els seus efectes utilitzant-les de forma coordinada.\nFomentar l’autoaprenentatge, ja que les eines que s’ulitzen en aquest àmbit canvien cada molt poc temps i cal mantenir-se actualitzat.\nAfavorir el desenvolupament de les següents competències en l’alumnat: competència comunicava lingüísca i audiovisual, tractament de la informació i competència digital, competència d’aprendre a aprendre, competència d’autonomia i iniciativa personal, competència en el coneixement i la interacció amb el mon Online i competència social.\nCom dinamitzar comunitats on line.1.5. Com treballar continguts en social media.\ncommunity manager, cursos subvencionados, cursos subvencionats, redes sociales\nSaps com tractar a una persona amb problemes de salut mental?