Quart de Poblet reurbanitzarà i incrementarà les zones verdes dels carrers Agermanats i Mare Nostrum – RiberaTV\nQuart de Poblet reurbanitzarà i incrementarà les zones verdes dels carrers Agermanats i Mare Nostrum\nL’actuació s’inclou en la EDUSI i afavorirà la mobilitat per als vianants\nL’Ajuntament de Quart de Poblet remodelarà els carrers Agermanats i Mare Nostrum amb l’objectiu de crear un nou espai públic de qualitat per a la ciutadania. L’actuació s’emmarca dins de l’Estratègia de Desenvolupament Urbà Sostenible Integrat, EDUSI, amb la qual s’aplica una planificació urbanística respectuosa amb el medi ambient i pensada per a l’ús i gaudi dels veïns i les veïnes. Les obres estan cofinançades al 50% pel Fons Europeu de Desenvolupament Regional, FEDER, en el marc del Programa Operativa pluriregional d’Espanya, POPE, 2014-2020.\nAmb aquest projecte de reurbanització de tots dos carrers es pretén millorar l’entorn urbà i les infraestructures, creant serveis públics de qualitat. Així, s’apostarà per l’accessibilitat universal amb voreres més amples i accessibles per a afavorir l’adequada mobilitat per als vianants i fomentar els desplaçaments a peu. D’aquesta manera, es pretén guanyar espai per als vianants enfront del vehicle privat i reduir la contaminació atmosfèrica i sonora. I és que un dels objectius principals de la EDUSI és disminuir l’emissió de CO₂ a l’atmosfera i afermar un model de ciutat menys contaminant i més sostenible.\nAixí mateix, i en aquesta mateixa línia d’actuació, es plantaran arbres, s’augmentarà l’espai dedicat a vegetació, s’optimitzarà la il·luminació i s’instal·larà mobiliari urbà, la qual cosa contribuirà a revaloritzar aquests carrers i a la seua regeneració física i social. Aquesta actuació se suma a la reurbanització que s’ha realitzat en altres carrers com a Concòrdia, Trafalgar, Crescencio Genoll, Doctor Gómez Ferrer o Sagunt, on s’han creat entorns agradables i sostenibles per als i les residents.\nEl regidor de Desenvolupament Urbà Sostenible i director executiu de la EDUSI, Juan Medina, explica que “amb la transformació viària s’aconsegueix oferir espais de qualitat per a la ciutadania i una millora paisatgística i mediambiental que posa en valor aquests vials i el municipi en general, d’acord amb un urbanisme més humà”.\nA més, amb aquesta intervenció es fomenta la cohesió social, afermant zones en les quals es fomenta la interrelació entre el veïnat i el gaudi d’aquests nous espais renovats.\nQuart de Poblet reurbanitzarà i incrementarà les zones verdes dels carrers Agermanats i Mare Nostrum added by Ribera Televisió on 11 octubre, 2021


ESOLVE finalitza amb èxit un projecte geològic a Amèrica Central - ESOLVE, CONSULTORÍA E INGENIERÍA MEDIOAMBIENTAL\nESOLVE finalitza amb èxit un projecte geològic a Amèrica Central\n9 març, 2020 Sin categoríageología, geotecnia, proyectos, suelosadmin\nLa consultora ha estat quatre mesos treballant en l’avaluació d’uns terrenys que albergaran una planta de ciment.\nEl Departament de Geologia i Geotècnia d’ESOLVE ha realitzat el seu primer projecte internacional. En aquest treball, que s’ha dut a terme en un país centreamericà durant 4 mesos, l’equip d’ESOLVE s’ha encarregat de l’avaluació tècnica dels estudis geològics-geotècnics, així com de l’anàlisi i disseny de solucions d’estabilitat dels farcits i desmunts d’una nova planta industrial de ciment, de les més grans de país.\nEl projecte s’ha dividit en diverses fases, una primera més analítica en què va revisar tota la documentació contractual i geològica-geotècnia i es va analitzar l’estabilitat dels talussos i la fonamentació dels farcits. Després va venir la part de diagnòstic en què es va establir els problemes que dificultaven l’estabilitat. A partir d’aquí, es va recomanar realitzar prospeccions geotècniques necessàries i complementàries i es van dissenyar les solucions d’estabilitat i prescripcions tècniques d’execució. ESOLVE també es va encarregar de l’assistència tècnica durant l’execució del moviment de terres i dels dissenys.\nEl responsable del Departament de Geologia i Geotècnia d’ESOLVE, Ramón Roldán, considera aquest treball: “un primer pas ferm en l’aposta internacional, exportant coneixement, experiència i, sobretot, confiança. El projecte ha estat molt interessant per a nosaltres i l’assistència tècnica facilitada al nostre client li ha resultat molt eficaç, solucionant una problemàtica que en principi no estava ben identificada”. Per Ricard Mora, Director d’ESOLVE, aquest projecte és un punt d’inflexió per a la companyia: “ha suposat el nostre salt internacional i ens obre un ventall d’oportunitats en un continent diferent del que podem aportar i aprendre molt”.\n← La revista Industria Ambiente parla sobre la tècnica d’electroremediació d’ESOLVE\tContinuem treballant per a tu →


AMPA La Mercè -Martorell-: 2018\na de desembre 30, 2018 Cap comentari:\na de desembre 27, 2018 Cap comentari:\nNo trobem les paraules per donar-vos les Gràcies!!! La Marató diu molt de tu.\nPessebre Vivent 2018-2019\nFamílies, des de l'AMPA agrair-vos l'acollida que sempre te el pessebre Vivent de l'escola. Moltes gràcies a l'equip de mestres, l'equip directiu, mares i pares voluntaris, entitats col-laboradores i tots aquells que des de fa setmanes treballeu en aquest projecte, GRÀCIES!\nEl pessebre Vivent és una festa de tots i ens encanta veure la il·lusió amb la que veniu i participeu. Gràcies.\nDemà farem recompte de la guardiola solidària de la marató, estigueu atents a les xarxes socials.\nMentre us deixem amb algunes imatges de la tarda d'avui.\nVolem fer una especial menció al Sr.Josep Tuloch, ànima del pessebre Vivent.\nEs busquen voluntaris!!\nDilluns 17 de desembre es durà a terme El Pessebre Vivent de l'escola. Però la infraestructura es complexa i te un treball de preparació que no es veu. Per això, des de l'AMPA, busquem famílies voluntàries que puguin venir a donar-nos un cop de mà per muntar tot el que cal.\nLa convocatòria és per divendres a les 9:30h del matí, al mateix Progrés.\nGRUP DE TREBALL DE CARNESTOLTES\nBon dia famílies!!! Des de l'AMPA us comuniquem que el GRUP DE TREBALL de CARNESTOLTES, ja ha començat a treballar en la Nova comparsa d'aquest curs.\nSi, som conscients que estem a novembre, però hi ha molta feina a fer!!\nPer tant, si teniu ganes de Rauxa, manteniu-vos connectats a les xarxes socials de l'AMPA que a poc a poc us anirem donant pinzellades i potser alguna pista i no dubteu que ens ho passarem GENIAL!!!\nDES DE L'AMPA, VOLEM AGRAIR LA COL-LABORACIÓ D'AQUESTES FAMÍLIES VOLUNTÀRIES QUE ENS ESTEU AJUDANT A DUR AQUEST PROJECTE ENDAVANT!!!!\nEl Carnestoltes comença a caminar...\nDes de l'AMPA amb la bona resposta que vàrem tenir el curs passat, ens veiem amb l'empenta de proposar-vos un any més de participar de la Rua de Carnestoltes que organitza l'Ajuntament.\nCom ja sabeu és un esdeveniment que mou molta gent i que requereix certa logística humana i com la comissió de carnestoltes va funcionar molt bé ens agradaria continuar amb aquest format de treball.\nUn any més, l'AMPA està disposada a participar amb tots els mitjans humans i materials possibles però necessitem el suport de la comissió de carnestoltes. Per tant, busquem mares i pares amb ganes de rauxa que estiguin disposats en ajudar-nos a organitzar la comparsa (disfressa, música, ball, decoració carrossa, etc.). Totes les famílies que estigueu disposades a col·laborar us animem que ens escriviu un e-mail a l'AMPA per convocar-vos a una reunió encara pendent de concretar data.\nÉs important enviar e-mail per fer la previsió de l'espai de la reunió!!!\nQue no et faci enrere no poder venir a la reunió, si vols implicar-te en l'organització, i no pots venir a la reunió, escriu-nos igualment, ja buscarem la forma de trobar-nos.\nPassat Festes ja informarem a tothom per participar de la rua, ara necessitem mans perquè aquest projecte comenci a prendre forma.\nVINE, ENS HO PASSAREM GENIAL!!!\nUs recordem que l'1 d'Octubre s'inicien les activitats extraescolars. Podeu consultar els llistats dels grups al plafó de l'Espai AMPA que hi ha DINS LA PORTERIA DE L'ESCOLA (pel tema protecció de dades preferim no penjar-les al corraló). i recordeu que per qualsevol incidència podeu posar-vos en contacte amb nosaltres amb el correu electrònic\nVINE A L'AMPA!!\nFamílies ben aviat arranquen les extraescolars i podrem dir aleshores que els engranatges de l'AMPA ja funcionen al 100%.\nDes de l'AMPA volem agrair a les famílies que via correu electrònic ja us heu posat en contacte amb nosaltres per donar-nos un cop de mà i que ja heu participat de la primera reunió de curs. . GRÀCIES!!! Entre tots i totes farem molta feina. I a la resta de famílies convidar-vos a participar, el com i el quant el poseu vosaltres, segur que trobem la fórmula per col·laborar. Podeu enviar-nos un e-mail a ampa@lamerceonline.com\nRecordeu que a banda del correu electrònic tenim Facebook, Instagram i blog i és aquí on anem penjant les novetats, notícies o articles que poguessin ser del vostre interès.\nEls de l'AMPA tenim ganes de fer coses i mai ens sobren mans, Vine!!\nOFERTA EXTRAESCOLARS CURS 2018-2019\nHola famílies!!! Des de l'AMPA us recordem que DILLUNS 17 de SETEMBRE finalitza el període d'inscripció de les activitats extraescolars. Us recordem que, tant si és la primera vegada que els vostres fills participen, com si hi ha una continuació en l'activitat s'ha de formalitzar i entregar la inscripció.\na de setembre 14, 2018 Cap comentari:\nEngeguem motors i li donem la benvinguda al nou curs carregats de projectes i nous reptes.\nUs recordem, que podeu fer la comanda online fins el dia 5 de setembre.\nPer qualsevol incidència, el dijous 6 de setembre, serem a l'escola de 18h a 20h.\nRecordeu que també us podeu posar en contacte amb nosaltres, a través del correu electrònic: ampa@lamerceonline.com\na de setembre 03, 2018 Cap comentari:\nVenda de llibres curs 2018-2019\nAvui 2 de Juliol i fins el proper dia 10 podeu fer les vostres comandes de llibres de text pel curs 2018-2019.\nTeniu l'enllaç a la web de l'escola. O fent click al següent enllaç.\nRecordeu que els socis de l'AMPA haureu de marcar la casella socis i us obsequiarem amb l'agenda de l'escola.\nUs recordem que el dilluns 9 de juliol de 18.00 a 20.00h representants de l'AMPA serem a l'escola (Espai vuit) per resoldre incidències.\na de juliol 01, 2018 Cap comentari:\nL'AMPA us desitja...\n1 de Juliol i des de l'AMPA volem fer-vos un mini resum del que han estat alguns dels moments d'aquest curs...\nBon dia famílies!!! Us recordem que a partir del 2 de juliol i fins el 10 es pot fer la venda Online dels llibres de text pel curs vinent.\nTeniu tota la informació en la documentació que us adjuntem en les següents imatges.\nI dilluns 9 de Juliol de 18.00 a 20.00 estarem a l'escola pel tema de les incidències.\na de juny 29, 2018 Cap comentari:\nREVISTA "EL CORRALÓ" nº23\nBon dia famílies! Avui diumenge al matí, després d'una nit de revetlla de Sant Joan, és un bon moment per fullejar la revista de l'escola "El Corraló". Un bonic resum d'algunes de les activitats que es duen a terme a tots els nivells acadèmics durant el curs. Una revista de 55 pàgines a tot color editada per l'escola i finançada per l'AMPA.\nAra que ja us heu trobat o heu vist els vostres, ja sabeu a quina pàgina hi ha l'espai AMPA?\nFotos Sopar Fi de curs 2017-2018\nBon dia Famílies!!! Des de l'AMPA ens despertem avui molt cansats però molt contents i satisfets de la Resposta al Sopar de Fi de curs d'enguany.\nVolem agrair primer de tot a les Famílies Col·laboradores que ens van ajudar divendres al matí i tarda, tot i la calor, a muntar l'espai, sense vosaltres hagués estat tot més lent i costós!! GRÀCIES!!! Volem agrair a tots els que ens vau ajudar, tot i el cansament; a recollir/netejar en finalitzar... GRÀCIES!! Agraïm a tots els que vau venir, donant suport un any més al Sopar i a tots els que vàreu participar per primera vegada, éremm uns 100 comensals més... GRÀCIES!!! I una menció especial a l'Equip directiu de l'escola, Mestres i tots els seus treballadors, que ens feu que el nostre dia dia, com a Junta sigui molt fàcil de desenvolupar-se, que ens doneu el suport i l'empenta en totes i cadascuna de les iniciatives... MOLTÍSSIMES GRÀCIES!!!\nCom ja sabeu el SOPAR DE FI és la traca Final de l'AMPA al curs escolar, on deixem tots els nostres esforços i les nostres il·lusions, esperem que hàgiu gaudit tant com nosaltres...\nDit tot això, DESITGEM A TOTES LES FAMÍLIES DE L'ESCOLA UN MOLT BON ESTIU, I ENS VEIEM MOLT AVIAT!!!!\nUs deixem un enllaç amb un petit recull de fotografies de la nit.\nDES DE L'AMPA US DESITGEM\nUNA BONA REVETLLA!!!\na de juny 23, 2018 Cap comentari:\nBon dia famílies!!! Us recordem que a partir del ...


Móra d'Ebre, 26 de juliol de 1891\nBarcelona, 22 d'agost de 1963\nJoventut i primeres actuacions polítiques (1891-1931)\nNascut a Móra d'Ebre, en una família de pagesos propietaris, era fill d'Antoni Nogués i Cambra i de Concepció Biset (un cognom que, en el cas del biografiat, apareix en ocasions Bizet) i Pallàs. El pare, situat políticament en el republicanisme federal, va tenir una certa actuació política, ja que fou regidor de l'Ajuntament de Móra d'Ebre i intervingué en la formació de la Solidaritat Catalana a la comarca.\nFéu estudis de batxillerat a Reus i la carrera de Dret a la Universitat de Saragossa. El 1913, amb la carrera acabada, obrí un despatx d'advocat en el seu domicili de Móra d'Ebre. Ja el 1910, mentre seguia els estudis de Dret, havia participat en la creació de Joventut Democràtica, entitat política republicana local, en la qual s'implicà més a fons al seu retorn definitiu de Saragossa. El mateix 1913, intervingué des de Joventut en la creació d'unes escoles laiques, que l'any següent donaren pas al Centre Instructiu Democràtic, on ocupà un lloc destacat en la direcció.\nSeguidor de Marcel·lí Domingo des de molt jove, el 1917 ingressà en el recent creat Partit Republicà Català, col·laborà en el seu òrgan, La Lucha, i acompanyà el seu cap polític en actes de propaganda per les Terres de l'Ebre. Per un discurs va ser condemnat a dos anys i dos mesos de presidi, que eludí tot fugint a França, on estigué uns mesos, el 1919, i en tornà després de rebre un indult. El 1920 es casà amb Maria Anna Pàmies i Navarro.\nVa ser candidat a les eleccions provincials de 1921, pel districte de Tarragona-el Vendrell, i de 1923, pel de Falset-Gandesa, però fou derrotat en totes dues ocasions per un marge molt ajustat de vots.\nEl 1924 traslladà el seu domicili i el seu despatx d'advocat a Tarragona. Mantingué la seva relació amb Móra d'Ebre, on despatxava com a advocat els dissabtes. Entre els seus treballs en aquesta població, en destaca la formació de la Comunitat de Regants, la qual presidí. El 1927 va ser designat jutge suplent de Tarragona.\nDurant la dictadura de Primo de Rivera, i sobretot en els anys d'exili de Marcel·lí Domingo, adquirí un paper cada cop més destacat en el republicanisme tarragoní. Va intervenir en conspiracions contra la dictadura, com l'anomenada "Sanjuanada", de 1926.\nEl 1930, en el context de certa tolerància després de la dimissió de Primo de Rivera, participà en la formació d'Entesa Republicana de les Comarques Tarragonines, que agrupava diversos grups republicans locals, i dirigí el Centre Federal de Tarragona, de línia marcel·linista.\nDirigent del marcel·linisme\nResseguir la filiació política de Nogués en el primer tram del període republicà i, per tant, situar correctament la seva actuació durant aquests mesos decisius és força complex, ja que es mou en un terreny ambivalent, que només s'entén per la total autonomia dels centres republicans locals i l'afiliació indirecta que se'n derivava envers els partits del període, però també per la doble militància del seu cap polític, Marcel·lí Domingo. Aquest, que el 1929 havia fundat el Partido Republicano Radical Socialista, d'àmbit espanyol, al mateix temps s'havia integrat el 1931 en el primer Comitè Executiu Central d'Esquerra Republicana de Catalunya, alhora que amb la proclamació de la República esdevenia membre permanent dels successius governs espanyols d'esquerra, des del 1931 fins al 1933.\nEl grup de Tarragona, dirigit per Nogués i inspirat per Domingo, i que apareix en aquest període amb el nom de Partit Democràtic Federal de Tarragona, tenia de fet una afinitat de manera simultània, però sense ser-ne en cap cas la secció local, amb tres agrupacions polítiques: amb el PRRS, pel fet d'estar dirigit per Domingo; amb Esquerra, per la intervenció en la seva fundació, per les aliances electorals que hi establí durant el 1931 i per la doble militància del mateix Domingo, i encara amb l'antic Partit Republicà Democràtic Federal, matriu durant anys de moltes agrupacions republicanes locals i en aquell moment en una situació interna prou confusa.\nPer tot això, la millor definició per a Nogués, quant a la seva filiació política d'aquest període, és la de dirigent del marcel·linisme, opció ideològicament republicana i d'esquerres, de continguts catalanistes però vinculada a un projecte polític d'àmbit espanyol, amb una implantació territorial concentrada a les comarques de Tarragona, i que en el terreny organitzatiu apareix de manera més ambivalent en els primers moments del període republicà per anar definint-se després com a corrent i, encara, com a partit específic.\nDesprés de les eleccions generals espanyoles de juny de 1931, en què els marcel·linistes concorregueren dins les llistes d'Esquerra, iniciaren un procés d'organització diferenciada, i Nogués passà a presidir el Centre Republicà Democràtic Federal de Tarragona i la federació provincial de comitès locals afins a aquest sector. Al final d'any, la separació del marcel·linisme respecte d'Esquerra ja era un fet, tot i que fins al maig de 1932 no s'anuncià la seva organització com a Partit Republicà Radical Socialista Català i, encara, fins al maig de 1933 no se celebrà el seu congrés fundacional, que esdevingué la secció catalana del PRRS. Mentre que Domingo fou proclamat president honorari, Nogués exercí la presidència efectiva. Col·laborà amb Tarragona Federal, un dels òrgans del partit.\nAl principi de 1934, el partit s'alineà amb el Partido Republicano Radical Socialista Independiente, escindit del PRRS i dirigit per Domingo. El mateix any, el PRRSI entrà en la formació d'Izquierda Republicana. No va ser fins a l'any següent, que el PRRSC es fusionà amb els seguidors de Manuel Azaña -Esquerra Nacional a Catalunya (l'antic Partit Català d'Acció Republicana, secció d'Acción Republicana)- i creà el Partit Republicà d'Esquerra. Nogués fou vicepresident i el marcel·linisme controlà de fet la nova formació, ja fins a l'arribada de la Guerra Civil.\nNogués fou, doncs, el màxim representant a les comarques tarragonines, i per extensió a Catalunya, del marcel·linisme, que constituí una branca important del republicanisme català i que disputà l'hegemonia a Esquerra d'aquest corrent polític a la demarcació de Tarragona.\nNogués treballà el 1931 en la formació de candidatures republicanes unitàries per a les eleccions municipals d'abril. Després del seu triomf i de la proclamació de la República, va ocupar la presidència de la Diputació Provincial de Tarragona, càrrec que a final de mes es convertí en Comissaria Delegada de la Generalitat de Catalunya, amb la condició de conseller adjunt del govern provisional català des del maig següent.\nA les eleccions de juny de 1931 per a les Corts constituents de la República, i amb el marcel·linisme dins la candidatura d'Esquerra per Tarragona, obtingué la seva primera elecció com a diputat (1931-1933).\nEn accedir Marcel·lí Domingo a la cartera d'Agricultura, Indústria i Comerç del govern espanyol, el desembre de 1931, el nomenà director general d'Indústria (des del desembre de 1931 fins a l'octubre de 1932), i cessà aleshores de la Comissaria Delegada. Durant el seu mandat, es creà el Consejo Ordenador de la Economia Nacional, que havia de fixar les directrius de l'economia espanyola. El mateix Domingo el nomenà a continuació director general de Comerç i Política Aranzelària (des de l'octubre de 1932 fins al maig de 1933). Durant aquest període es creà la Comisión Interministerial de Comercio Exterior, amb l'objectiu de facilitar les exportacions espanyoles.\nTant a les eleccions de novembre de 1932 per formar el Parlament de Catalunya -en què no es presentava candidat- com a les generals espanyoles de novembre de 1933 -en què es presentava per Tarragona-, tingué un paper principal en la campanya electoral del marcel·linisme, en coalició amb altres forces republicanes i en competició amb Esquerra. En totes dues ocasions, però, els resultats foren desfavorables i el 1933 perdé el seu escó a les Corts de la República.\nEl PRRSC no participà en els Fets d'Octubre, però en patí algunes conseqüències, com el tancament de premsa i la suspensió d'alcaldes. Nogués actuà com a advocat defensor de diversos processats de les comarques de Tarragona implicats en la revolta, la majoria afiliats a Esquerra.\nEl 1936, el seu partit, aleshores el PRE, ingressà en el Front d'Esquerres. Per problemes en la confecció de les llistes, fou candidat per Barcelona-ciutat, tot i que féu campanya sobretot a les comarques tarragonines. En aquesta ocasió fou elegit diputat (1936-1939), s'integrà en el grup parlamentari d'Izquierda Republicana i formà part de la Comissió d'Actes. El 1936 presidí l'Ateneu Tarragoní.\nEn els primers mesos de la Guerra Civil va ser nomenat membre del Tribunal Especial de Tarragona, que actuava a l'Audiència Provincial i que s'encarregava d'actuacions contra les persones compromeses en l'aixecament del 18 de juliol. Amb la seva actuació, aconseguí suavitzar les penes, però dimití poc després davant els assassinats extrajudicials d'alguns processats i també d'un dels advocats defensors.\nEl 1937 defensà la integració del PRE a Esquerra, posició que s'acceptà, tot i que alguns nuclis en quedaren al marge. Al final d'aquell any s'integrà al Consell Assessor d'Esquerra de les comarques tarragonines. Com a diputat, assistí a totes les sessions que els canvis de seu de les Corts li permeteren i quedà adscrit el 1937 a les comissions de Tribunal de Comptes i d'Agricultura. El 1938 es formalitzà el seu pas al grup parlamentari d'Esquerra Catalana.\nVa viure bona part de la guerra al seu domicili de Tarragona, però el 1938 es traslladà amb la seva dona i el seu fill, Antoni, a Barcelona, on obrí despatx d'advocat.\nL'exili i el retorn (1939-1963)\nA finals de gener de 1939 emprengué el camí de l'exili amb la seva família. S'instal·là en un primer moment a Capestany (prop de Besiers) i tot seguit a Montpeller, on residia una important colònia catalana i on el seu fill inicià els estudis universitaris de Dret. Col·laborà amb el Servicio de Evacuación de Republicanos Españoles (SERE), de qui cobrava sou de diputat, i més tard de la Junta de Ayuda a los Republicanos Españoles (JARE).\nDurant la Segona Guerra Mundial participà en la reorganització d'Esquerra a França i passà a ser membre del Consell Consultiu. El 1943 va ser un dels signants del document programàtic conegut com a Deu punts de Montpeller. Acabada la guerra, inicià una col·laboració permanent en La Humanitat i s'alineà en el sector legalista, afí a Tarradellas. Va formar part del Consell Assessor de la Generalitat, creat el gener de 1945, on s'encarregava de la ponència de Justícia i Qüestions Agràries. Presidí el Congrés de Tolosa d'Esquerra del juny de 1945, en què s'aconseguí la conciliació amb el sector de Carles Pi i Sunyer i del Consell de Londres. Intervingué en nombrosos actes polítics i féu contribucions econòmiques a Esquerra i a La Humanitat.\nEn un altre àmbit, per la seva condició de diputat de les Corts espanyoles, assistí a alguna de les sessions celebrades a Mèxic. El 1945 fou escollit vicepresident segon de la cambra i el 1947 president, i d'aquesta manera esdevení el segon en la jerarquia del règim republicà espanyol a l'exili. Des d'aquest lloc, féu gestions perquè la Generalitat pogués percebre part del deute que el Tresor de la República tenia amb ella i presidí les dues comissions permanents existents: la de Govern Interior i la Diputació Permanent.\nEl 1955, amb la salut ja una mica tocada, dimití de la presidència de les Corts i inicià gestions per a un retorn a Catalunya. El mateix any va poder instal·lar-se a Barcelona, on encara exercí com a advocat. Dos anys més tard pogué recuperar part del seu patrimoni. En morir, el 1963, fou enterrat a la seva població natal.


28 de juny, dia internacional per l’alliberament sexual, manifestacions a Barcelona, Tarragona i Girona – CGTCatalunya\nInici > General > Comunicats > 28 de juny, dia internacional per l’alliberament sexual, manifestacions a Barcelona, Tarragona i Girona\n22h, Gran Festa per l'alliberament LGBTI\nUn any més, sortim al carrer per reivindicar els drets i les llibertats de lesbianes, gais, bisexuals, trans i intersexuals. El nostre país està fent passos importants cap a la llibertat. És en aquest moment històric, que ens pot possibilitar construir un país des dels fonaments, quan cal garantir que aquest sigui realment lliure, amb tots els colors, amb tots els matisos, per a totes les persones, amb justícia social. Un país que celebri la diversitat d'opcions sexuals i d'identitats de gènere, un país on no es discriminin lesbianes, gais, bisexuals, trans i intersexuals. Un dels instruments per aconseguir-ho és una llei contra l'homofòbia i la transfòbia que exigim avui i aquí.\nFa 35 anys que es va aconseguir eliminar l'homosexualitat de la Ley sobre Peligrosidad y Rehabilitación social. Han passat moltes coses. Gràcies a la lluita del moviment LGBTI l'any 1991 es va treure l'homosexualitat de la llista de malalties mentals del DSM però s'hi va incloure la disfòria de gènere. El mateix any assassinaven la transsexual Sònia al parc de la Ciutadella de Barcelona: fins aquest any no se li ha dedicat la glorieta on la van matar. L'any 1996 obrien fitxes policials a Sitges a gais que exercien lliurement la seva sexualitat: 10 anys després vam aconseguir que hi hagués un triangle rosa per recordar que allò no podia tornar a passar, però a Badalona l'Ajuntament promet fer fora els “viciosos” que avui continuem relacionant-nos lliurement a la platja de la Mola. El 2005 s'aprovava el matrimoni igualitari, que ofereix la possibilitat de regular legalment algunes de les nostres relacions: el mateix 2005 vam dir que no en teníem prou, que encara no hi havia igualtat de drets i reclamàvem la visibilitat de les lesbianes i actuar contra la lesbofòbia. El 2007 s'aprovava la Llei d'Identitat de Gènere però encara ara es continua diagnosticant disfòria de gènere. Són 36 anys de lluita incessant al món i a casa nostra. Són anys de visibilitat, de victòries i de passos endavant. Però no n'hi ha prou. És per això que exigim avui aquí una llei contra la transfòbia i l'homofòbia, una llei que consolidi tot allò que hem aconseguit fins ara amb anys de lluita i que alhora assenti les bases per construir un país lliure d'homofòbia i de transfòbia.\nAquesta nova llei ha de garantir la gratuïtat de les operacions de canvi de sexe, ha d'assegurar el dret de les lesbianes a ser mares, ha d'articular una lluita decidida contra el bullying homòfob, ha de vetllar pel tractament adequat de les realitats LGBTI als mitjans de comunicació, ha de garantir l'ús de l'espai públic com a lloc de relació i dignificar la memòria històrica de les persones LGBTI que van patir repressió, ha de vetllar pels drets de tots els tipus de família, ha d'assegurar els recursos necessaris per lluitar contra el VIH, ha de dotar totes les administracions de protocols d'actuació en cas d'agressió, ha de formar professionals de l'educació i la docència en la diversitat sexual i de gènere i fer que s'elaborin i s'apliquin currículums lliures de masclisme, de sexisme i d'heteronormativitat, ha d'evitar processos patologitzadors contra persones trans i intersexuals, ha de perseguir i castigar agressions homòfobes i transfòbiques, ha de lluitar decididament contra la lesbofòbia, ha de vetllar per evitar la transfòbia i l'homofòbia en l'esport, ha d'assegurar el dret al propi cos, ha d'assegurar la solidaritat i el refugi polític per causa d'opció sexual o d'identitat de gènere, ha de garantir l'atenció necessària a persones LGBTI migrades, ha de servir per lluitar contra la precarietat de persones LGBTI en aquest context de crisi.\nTenim pressa: són els nostres drets i són les nostres llibertats. I no s'hi juga. Ho vam dir l'any passat: ni un pas enrere. No hem de demanar permís a ningú per ser LGBTI. Aquest és el nostre lloc, aquest és el nostre temps i aquestes són les nostres llibertats. No les hem de pidolar a ningú ni ens les pot negar una aritmètica parlamentària determinada. Aquest país no serà lliure del tot fins que no hi hagi llibertat sexual total, i això vol dir un país lliure d'homofòbia i sense transfòbia.\nVolem una llei contra l'homofòbia i la transfòbia!\nVolem un país lliure de transfòbia i d'homofòbia!\n>>> En documents adjunts els cartells de les manifestacions de Barcelona, Tarragona i Girona .\nBarcelonès, Comarques Gironines, Comarques tarragonines, Gènere


immigració – joanfoguet.cat\nLa bufetada que està venint\nPublicat el 24 Agost 2021 20 Setembre 2021 per joanfoguet\nAquest agost que deixem enrere és el mes més de vacances que recordo des que no vaig a l’escola. Hi havia molta necessitat de poder recuperar el confort d’abans de la pandèmia, i així estan les xarxes socials plenes d’unicorns. Hi ha urgència per tenir un món endreçat i previsible, un món on després del ‘bon dia’ ja sapiguem a què atenir-nos. Hi haurà neguit ben aviat quan de nou ensopeguem amb una realitat que ens recorda dia rere dia que vivim perduts en la indolència i angoixats per la manca d’expectatives. Fastiguejats.\nLa decadència d’una societat és difícil de diagnosticar en temps real, ja vindran sociòlegs i historiadors a anomenar aquest petit espai de temps, però si som capaços d’entendre aquest ensopiment general com alguna cosa més que un estat d’ànim ja és fàcil adonar-se que estem tocant fons com a grup. Com a individus també, ningú se n’escapa. A més, aquest estiu a causa de les situacions viscudes als Jocs Olímpics amb els casos de Naomi Osaka i Simone Biles que van admetre situacions d’angoixa i de malestar mental sembla que ens hem donat permís per parlar de tota la salut i allò de “estar bé estar malament”. Estem trencats quan fins ara creiem que érem molt flexibles. I ara vindran tots els idiotes que fa anys deien que estaven estressats i ara diran que estan angoixats, quan mai han patit res d’això com qui ho pateix de debò, que sovint és de manera silent i avergonyida.\nEn tot aquest magma trobem que la política catalana està en un estat zombi, que la política espanyola només vol fer que pintar un mica en el quadre dantesc d’Afganistan, i que la política europea i mundial no té cap resposta als canvis de paradigmes econòmic, cultural i social que estem patint (disminució de llibertats, caiguda de la competència i creació de megacorporacions, poc interès per la cultura…). Una gran època per estar viu! Com deia algú que en sap, haver nascut al segle XX a Europa Occidental et dóna molt pocs motius per queixar-te, i estem fent poc més que sobreviure.\nI és en aquesta opulència que l’estupidesa hi té el millor caldo de cultiu. Per una banda, perquè amb l’amabilitat i l’autoengany es perd la crítica i la confrontació. Els talibans no estan només a l’Afganistan, ja m’entenen. El bonisme en què vivim ens porta a no permetre que es xiuli l’alcaldessa de Barcelona en un pregó, a què a la televisió pública catalana es critiqui l’accent d’una periodista (que parla català, idiotes) o que tornem amb el ‘Volem Acollir’ buit de sentit però ple d’autosatisfacció per tal d’obrir la porta a deu (10!) persones afganeses. I estem molt satisfets, que bé ser català i anar publicant fotos de somni a les xarxes socials. Feien falta les vacances, per desconnectar diuen. N’estem segurs? És com allò que fan els nens petits que quan s’amaguen es tapen els ulls, si ells no veuen ningú els veu.about:blank\nLa bufetada que ens ve és tremenda. No serà la maleïda pandèmia (que ha vingut per quedar-se, ja parlem de sisena onada i lo que te rondaré morena), no serà la crisi econòmica, no serà l’imminent atzucac de la política catalana i espanyola, no: serà la desídia. La nostra és una societat deprimida que no vol anar a teràpia. Anem donant puntades endavant als problemes reals que tenim, que van des de la pràctica impossibilitat d’accedir a preus d’habitatge assumibles pel nivell de vida a què ningú respon un bon dia en una botiga. Perquè el nostre problema és que no tenim problemes, i així la bufetada que està venint ho tindrà ben senzill per doblegar-nos com els putxinel·lis en què ens hem convertit.\nPublicat a General, PolíticaEtiquetat Afganistan Catalunya Covid-19 immigració Jocs Olímpics xarxes socialsDeixa un comentari


A l'empar de la Llei de barris, promoguda l'any 2004 pel Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat de Catalunya per a la millora de barris i àrees urbanes que requereixen una atenció especial, naix el PinCAt. Tortosa emprèn l'any 2005 aquest projecte per tal de millorar i rehabilitar de manera integral el centre històric de la ciutat.\nLes accions i les obres del PinCAT afecten i es desenvolupen en un àrea urbana que precisa d'una especial atenció i que en el projecte es determina com la compresa pels barris del Garrofer, el Rastre i Santa Clara i les zones del Castell i el voltant de la Catedral.\nCom a projecte d'intervenció integral les accions i programes que el conformen estan destinats a la comunitat sencera que resideix en aquesta àrea d'influència determinada. Així mateix el caràcter integral també fa que aquestes accions vagin adreçades tant a la rehabilitació física de l'espai urbà com a la sostenibilitat ambiental, el benestar social, la dinamització econòmica...\nL'objectiu darrer de tot projecte integral és aconseguir un espai dotat d'equipaments públics que esdevinguin centres de desenvolupament social i personal, generadors de teixit social i cultural, i afavoridors de la cohesió i la identitat social i cultural.


L'any de la revolució - Fundació l'Alternativa\nInici / Memòria històrica / L’any de la revolució\nEls últims dies d’agost de 1917 es va produir el fracassat intent de cop d’estat dirigit per Kornilov. El seu objectiu era ben clar: “Ja és hora de penjar als agents i espies alemanys, capitanejats per Lenin i dissoldre el Soviet d’obrers i soldats, però dissoldre’l de manera que no tingui possibilitat de reunir-se a cap lloc” (Conversa de Kornilov amb un dels seus subalterns). Va tenir el suport de la classe capitalista, els terratinents, els oficials de l’exèrcit i alguns regiments, en contra es va trobar a les classes treballadores i a la majoria dels soldats. A la burgesia i als generals tsaristes acostumats a manar i a ser obeïts els costava entendre que la revolució havia alliberat l’ànim i la consciencia de treballadors i camperols, que no acceptaven les ordres dels de sempre i menys el fuet. El cop militar es va trobar aïllat, els ferroviaris aixecaven els rails o desviaven les tropes cap a vies mortes, els treballadors de Correus i Telègrafs informaven als soviets de les comunicacions dels colpistes, s’organitzava la defensa obrera i camperola, milers d’obrers van anar armats a protegir els barris i les fàbriques, es va cridar als mariners de Kronstadt, als que el govern de Kerenski havia injuriat i perseguit, per a la defensa de Petrograd, en torn als soviets es formaven “comitès per la lluita contra la contrarevolució”, dels que se’n comptabilitzaren 240. Aquest fracàs va representar la incapacitat de les classes poderoses per a dirigir el país; en canvi, pels de baix va significar un impuls per la seva organització i la confiança de que no només podien impedir un cop militar sinó també organitzar el país d’una manera diferent, a favor de les classes treballadores i camperoles.\nDesprés de l’intentona militar tot va quedar al descobert: o es prenia el poder o un altre Kornilov s’imposaria sobre la revolució. Durant aquests dies, finals d’agost i principis de setembre, es va haver d’aprendre una lliçó de tàctica revolucionaria. Recordem que des de juliol els bolxevics eren perseguits, que Lenin estava amagat i que Trotsky i altres dirigents eren a la presó, que Kornilov havia estat nomenat cap de l’estat major per Kerensky i que el govern i la burgesia havien desencadenat una ofensiva contra les conquestes de la revolució. Què fer? Combatre contra Kornilov i defensar el govern Kerenky? Deixar que caigui el govern? Lluitar per acabar amb els dos a l’hora? S’estaven mesurant les forces de la revolució i també les seves possibilitats immediates. Son moments en els que poden produir-se reaccions defensives, d’”unitat de la democràcia”, de situar-se darrere el govern, per més odiat que sigui.\nTrotsky relata que obrers i mariners s’acostaven a la presó on estava detingut amb altres dirigents, com Raskolnikov, bolxevic de Kronstadt. “No ha arribat el moment de parar al govern?” preguntaven. “No, encara no ha arribat, recolzeu el fusell sobre l’espatlla de Kerensky i dispareu contra Kornilov. Després ajustarem comptes amb Kerensky”, se’ls contestava. La revolució és una escola de tàctica i estratègia. Lenin, des del seu amagatall a Finlàndia, escriu: “la rebel·lió de Kornilov ha demostrat a Rússia el que la història havia provat a tots els països: que la burgesia traeix el país i comet qualsevol crim per tal de retenir el poder sobre el poble i els seus guanys”.\nLes masses evolucionen cap al bolxevisme\nLa resposta al cop va reanimar als soviets, debilitats després de les jornades de juliol i va orientar les masses cap al bolxevisme. Ja no quedava cap altre camí. Les masses havien confiat en la coalició entre menxevics i burgesos, però tot continuava igual. La pau no arribava, la fam assetjava les ciutats, els capitalistes tancaven les fabriques i la terra no es repartia entre els camperols. Mentre es combatia el cop militar el soviet de Petrograd va acordar per majoria una resolució a favor de que tot el poder passes a mans dels soviets. El 5 de setembre el de Moscou va prendre la mateixa decisió i progressivament altres ciutats, com Kiev, Saratov i Ivanovo-Voznessenk. Durant les setmanes següents la majoria dels soviets d’obrers i de soldats passen a tenir majoria bolxevic. El 8 de setembre, els mariners del Bàltic exigien l’armistici immediat en tots els fronts, l’entrega de la terra als comitès camperols i la implantació del control obrer de la producció. Tres dies després s’hi suma l’esquadra del Mar Negre. És un impuls que ja no es frenarà. El 23 de setembre, dies després d’abandonar la presó, Trotsky és elegit president del Soviet de Petrograd. Una resolució proposta per Lenin explica: “Els fets (…) es desenvolupen amb tant increïble velocitat (…) que el partit no s’ha de proposar de cap manera accelerar-los (…) tots els esforços s’hauran d’orientar-se a no quedar-se endarrerits.”\nCom va ser possible l’èxit del bolxevisme? Quan al febrer va començar la revolució el partit bolxevic era una organització debilitada per la guerra i la repressió. La major part dels seus dirigents eren a presó o a l’exili i durant les primeres setmanes els va costar orientar-se en la nova situació. Quan a l’abril torna Lenin de l’exili el partit es rearma perquè la revolució prengui un nou desenvolupament. Durant els primers mesos va ser un partit minoritari als soviets, però ben implantat entre la classe treballadora. Els bolxevics no van tenir por de quedar-se en minoria, tampoc eren uns xarlatans, sinó que acompanyaven l’acció de les masses i compartien i aprenien de les seves experiències. Basaven la seva estratègia en comprendre les lleis del procés revolucionari i la seva relació amb l’evolució de la consciència de les masses. No es deixaven impressionar per la societat burgesa ni pels càntics de la conciliació entre les classes. El socialista moderat Sujánov en el seu llibre sobre la revolució ho va saber explicar bé: “Sí, els bolxevics treballaven tenaç i incansablement. Eren amb les masses, a les fabriques i tallers, dia rere dia, de manera permanent (…) Els obrers i els soldats es sentien identificats amb ells perquè estaven sempre al seu costat, dirigint, així en les coses nímies com en les importants, tota la vida de la fàbrica i la caserna. (…) La massa vivia i respirava conjuntament amb els bolxevics. El partit de Lenin i Trotsky la tenien a les mans.”\nLes seves consignes eren clares, tant que a vegades semblaven fantàstiques, però van tenir la capacitat de concentrar els objectius de la revolució. Els seus lemes “pa, pau i terra” eren comprensibles per tothom, no eren només paraules sinó propostes pràctiques. Pa, significava assegurar l’aliment per a tota la població a través del control de la producció i la distribució per part dels soviets i dels sindicats. Pau volia dir una pau immediata per acabar amb la guerra sense annexions. Terra representava el repartiment immediat de les propietats del tsar i els latifundistes als camperols pobres. A tals objectius s’havia d’afegir el dret a l’autodeterminació de les nacions oprimides pel tsarisme. No podien aconseguir-se sense prendre el poder a la burgesia. Les seves propostes i idees van passar de ser una suposada extravagància minoritària a ser una necessitat imperiosa si es volien aconseguir els objectius revolucionaris.\n(Se’n pot llegir una explicació al següent text de Lenin: La catàstrofe que ens amenaça i com combatre-la https://www.marxists.org/espanol/lenin/obras/oe12/lenin-obrasescogidas07-12.pdf)\nAbans del mes de juliol els bolxevics disposaven de 41 òrgans de premsa amb una distribució d’uns 320.000 exemplars diaris. Després de la derrota de les jornades de juliol, en la que la reacció destruí la impremta del seu òrgan central, la edició va baixar fins uns 50.000 exemplars. Després del fracàs del cop de Kornilov torna a créixer l’interès pel bolxevisme i les seves idees arriben per milers de canals fins les viles més recòndites. Trotsky escriu: “L’ardent atmosfera de la revolució és un agent conductor d’idees extraordinàriament elevat” (Història de la Revolució Russa) Els exemplars de la premsa burgesa arribaven per milers i era regalada, però tenia poca utilitat. Els representants de la 18 Divisió de Sibèria van acordar convidar als partits burgesos a que deixessin d’enviar les seves publicacions, ja “que es destinen estèrilment a encendre el foc pel te.” Pel contrari els diaris bolxevics corrien de ma en ma o eren llegits en veu alta i les seves idees penetraven en les consciències en la mesura que expressaven els interessos i l’experiència de la classe treballadora. Els mítings, que reunien a milers de persones, eren un altaveu per transmetre els arguments i les consignes. A través de la premsa, dels sindicats, dels soviets i dels comitès de fàbrica les idees del bolxevisme arribaven als racons més remots.\nAl juliol els bolxevics van reunir en la clandestinitat el seu VI Congrés. Els delegats i delegades van representar a 170.000 militants de tota Rússia, 40.000 d’ells a Petrograd. El congrés va formalitzar la confluència de les millors corrents socialistes internacionalistes que s’havien aproximat al bolxevisme, entre elles la de Trotsky. El revolucionari alemany Karl Rádek escriuria que el partit havia “acollit a la millor part del moviment obrer” i que “no s’havien d’oblidar les corrents i rierols que havien abocat en ell.” Va vèncer la concepció de Lenin sobre el partit obrer, iniciada el 1903 en la seva polèmica amb els menxevics. A diferència de les idees que després va imposar l’estalinisme, la direcció era un organisme viu, en el que no sempre estaven tots d’acord, amb opinions i polèmiques que podien expressar-se obertament i que el debat i l’acció acabaven per resoldre. En paraules del historiador Robert V. Daniels: “La nova direcció ho era tot menys un grup disciplinat de beneits” (La consciència de la revolució) Era també una direcció jove. Lenin era el més gran, 47 anys. Onze membres tenien entre 30 i 40 anys, tres menys de 30 i el mes jove era Iván Smilgá, 25 anys, que en aquests moments era el president del soviet de Finlàndia. Seran els dirigents de la revolució d’octubre.\nLa joventut s’organitza\nA Rússia no hi havia tradició d’organitzacions especifiques de joventut. La repressió tsarista i les dificultats per organitzar-se empenyien a la joventut a participar directament als partits clandestins. Com en tot moviment revolucionari, la joventut va ser a primera línia, tant en l’inici de la revolució de febrer com en el seu posterior desenvolupament, i és molt interessant i desconeguda l’experiència de construcció d’una organització de masses de la joventut obrera de Petrograd.\nLa guerra havia modificat la composició de la classe obrera a la ciutat. Els homes mobilitzats van ser substituïts per camperols, dones i joves. Entre 1914 i 1917 la força de treball va créixer un 62%, va passar de 242.600 a 392.800 obrers i obreres. El percentatge de dones va créixer en un 110.6% i el de joves un 36,8%. Es calcula que al voltant d’unes 100.000 persones que treballaven a les fabriques tenien menys de 20 anys d’edat, la majoria a la metal·lúrgia, que ocupava al 60% de la classe treballadora de Petrograt. Per exemple a la metal·lúrgica Novy Parviainen hi havia 300 joves el 1913, el 1915 eren 2876, el 36% de l’empresa. Existia una gran discriminació salarial, a la fàbrica de Putilov un obrer qualificat podia guanyar entre 10 i 15 rubles al dia, mentre que el d’un jove era d’1 ruble. No és doncs d’estranyar que el moviment juvenil obrer comencés a les fàbriques metal·lúrgiques.\nSembla que el moviment es va iniciar a la fàbrica Renault. Després de la revolució de febrer els obrers van aconseguir un augment salarial del 25%, però als joves només se’ls va augmentar un 15%. Es van començar a organitzar i protestar davant el comitè de la fàbrica, aquest els va recolzar i van aconseguir un augment més equitatiu i que s’acceptés que dos joves formessin part del comitè de la fàbrica. L’èxit els va animar i van començar a coordinar-se amb altres fàbriques i després de pocs dies es van unir grups de la fàbrica Novy Lessen, Novy Parviainen, Erikson i Baranovsky. El moviment va començar a estendre’s amb rapidesa i el 26 d’abril es reunien al barri de Vyborg representants de nombroses empreses que acordaren una primera plataforma: jornada de 6 hores pels menors de 18 anys, amb paga de jornada completa; educació gratuïta per tothom, organitzada a les fàbriques d’acord amb els soviets del districte; millores en les condicions de treball, en la qualificació professional i igualtat salarial i representació als comitès de fàbrica. Es va acordar participar amb bloc propi a la manifestació de l’1 de maig.\nUns 100.000 joves es van manifestar aquell dia sota la seva pròpia bandera. Les pancartes i consignes reflectien les tendències polítiques més radicals i la seva defensa de la unitat de la classe treballadora. D’aquest procés va sorgir l’organització Trud i Svet (Feina i llum). Era una organització amplia que va arribar a agrupar a uns 50.000 joves, amb un funcionament autònom per barris i que, a més de les reivindicacions econòmiques, va incorporar exigències polítiques, com el reconeixement dels drets cívics als 18 anys, educatives i culturals. A més de lluitar per les seves reivindicacions, la joventut havia de lluitar contra les postures paternalistes que els obrers adults expressaven tant amb ells com amb les dones. Per exemple, es va haver d’exigir, i es va guanyar, que els joves poguessin estar representats als comitès d’empresa o als soviets. L’evolució del moviment revolucionari va radicalitzar als seus membres i es va obrir una crisis després de les jornades de juliol. Una part de la direcció de Trud i Svet va criticar la participació de molts joves en una manifestació convocada pels bolxevics i va defensar un cert apoliticisme i que l’organització s’havia d’orientar més cap a aspectes culturals i formatius. En una revolució tant dinàmics amb la joventut tant radicalitzada això era impossible. L’historiador japonès Tsuyoshi Hasegawa analitza la realitat de la joventut obrera en aquests termes: “L’arrel fonamental de la radicalització de la classe obrera es troba en aquesta joventut nascuda a les ciutats. Lliure de llaços familiars tradicionals, iniciada en la vida adulta molt abans que els seus camarades camperols i lligada per un mateix fons d’educació i una mateixa set de coneixement, la joventut obrera creava la seva pròpia cultura de la joventut” (The February Revolution: Petrograd 1917).\nEls bolxevics no tenien una política concreta respecte la joventut. Van participa en la creació i el desenvolupament de Trud i Svet, però en el seu interior es van expressar tres posicions, la representada per N. Krupskaia, la companya de Lenin, que defensava mantenir l¡’autonomia del moviment i influir des del partit en el seu contingut ideològic; la que defensaven joves de Moscou i Letònia, partidaris d’un moviment de joventut lligat orgànicament al partit i una tercera, que va ser la que es va imposar en la pràctica, de mantenir una organització autònoma però definida per les posicions bolxevics. L’esclat de Trud i Svet va portar a que el 18 d’agost es formés una nova organització de joves, la Lliga Socialista de Treballadors Joves, que en els seus documents representava ja l’evolució del procés revolucionari al plantejar-me entre els seus objectius el desenvolupament de la consciència de classe i la lluita pel socialisme. La radicalització de la joventut obrera entroncava amb la maduració de la majoria de la classe treballadora que exigia que els soviets prenguessin el poder. (Aquest apartat ha estat elaborat a partir dels treballs d’Isabel A. Tirado, “The Socialist Youth Movement in Revolutionary Petrograd” Russian Review, Vol. 46, nº 2 i d’I. Velez, “La juventud socialista en Petrogrado en 1917” publicat a Cahiers León Trotsky Nº 24, desembre de 1985]\nEl fracàs del cop militar va significar també la dissolució a passos agegantats de la majoria de les institucions del país. El govern amb prou feines podia imposar les seves decisions. Per exemple el 18 de setembre Kerensky, per aparentar valor, va donar l’ordre de dissoldre el Comitè central dels soviets de la Marina de guerra. L’armada va contestar categòricament: “considerar inaplicable, per il·legal, el decret de dissolució del Comitè Central de l’armada i exigir la seva immediata anulació.” Als dos dies Kerensky va haver d’anular la disposició. No era millor la situació en l’exèrcit. Les notícies que circulaven indicaven que “els soldats han decidit marxar a casa de seguida que apareguessin les primeres neus”. En una reunió del soviet de Petrograd, una delegació de soldats va declarar: “Si no es porta a terme una veritable lluita per la pau, els soldats prendran el poder en les seves mans i decretaran per si mateixos l’armistici”. Un dels generals escrivia: “Ens agafem compulsivament a no sabem què, implorem un miracle, però la majoria compren que ja no hi ha salvació”. Només els soviets representaven la salvació del país.\nEl govern Kerensky, els socialistes moderats i burgesos, encara van intentar una nova formula. Com que no suportaven als soviets, però no podien desfer-se d’ells, com no s’atrevien a convocat l’Assemblea Constituent, que havia de legitimar les conquestes de la revolució, es van inventar el que es va dir Preparlament. Un organisme corporatiu sense elecció sense elecció directa en el que els sectors burgesos estaven sobre representats. Tenia la funció de guanyar temps per reorganitzar les forces de la burgesia i els conciliadors, però el temps s’estava esgotant. Serà l’ultima oportunitat per evitar el següent pas de la revolució.\nEls bolxevics estan dividits. Un sector defensa la necessitat de denunciar el preparlament, però mantenint-s’hi; un altre sector, minoritari al principi i en el que hi ha Lenin, proposa boicotejar-lo. És un debat que prosseguirà quan arribi el moment de la insurrecció i de l’Assemblea Constituent, i que es refereix a quines haurien de ser les institucions de la revolució, si les noves que representaven els soviets o mantenir i coexistir amb les que representaven la democràcia burgesa. Finalment, els fets, la inutilitat del Preparlament i els arguments de Lenin i altres convencen al partit de que s’ha d’abandonar. “No es pot perdre el temps parlant i sembrant il·lusions”, es deia en una resolució de la conferència del partit a Kiev, “ens hem d’orientar cap a la presa del poder pels soviets.” Miliukov, el cap del partit kadete, representant de la burgesia, escriuria més tard a l’analitzar la retirada del Preparlament: “Parlaven i obraven com homes que es senten recolzats per la força i sabien que el dia de demà els pertanyia”.\nEl temps s’esgotava. Costa molt reunir les condicions per una revolució, i més perquè triomfi, i era una irresponsabilitat deixar passar l’ocasió. S’havien de tensar totes les cordes. Les masses estaven preparades. Arribaven senyals des de tot el país. Faltava comprovar si els dirigents estaven a l’alçada. El soldat Sidor Nikolaiev explicita en una carta els seus desitjos: “Estimats companys obrers i soldats, no deixeu triomfar aquesta maleïda lletra k, que ha submergit a tot el mon en una guerra sagnant. Els noms del primer assassí, Kolka (Nicolàs II), de Kerensky, de Kornilov, de Kaledin (un altre general colpista), dels K. D. (Kadetes), tots comencen amb k. Els cosacs (en rus s’escriu amb k) son així mateix perillosos per nosaltres”.


Òptica Visió Caballé | Manresa | Assessorament estètic\nQuan ens comprem unes ulleres, a tots ens agrada que família i amics ens felicitin per el bé que ens queden. Per tal d´aconseguir-ho fa falta seguir uns consells:\nCal adaptar-se a les necessitats visuals i funcionals: unes ulleres que siguin de protecció han de ser àmplies per tapar el màxim la cara. Una persona amb alta miopia és millor que esculli una muntura petita per disminuir el gruix de les lents.\nNormalment, amb l´elecció de la muntura s´intenta ressaltar les virtuts i dissimular els petits defectes. Així, per tal d´amagar les bosses dels ulls es fa coincidir el marc de l´ullera amb els seus límits, si es té un nas molt llarg, es busca un pont baix per "escurçar-lo", ...\nHi ha diferents tipologies de cares:\na- Cara circular: s´allarga en vertical, accentuant la part alta de la cara. Les formes quadrades i rectangulars són les més afavoridores.\nb- Cara quadrada: se suavitzen amb formes arrodonides. També ajuden colors clars\nc- Cara triangular: s´ha d´evitar l´estil papallona, potenciant les formes rectangulars, amb perfils rodons\nd- Cara ovalada: se li escau qualsevol forma.\nTambé, s´ha de donar importància a les ulleres com a complement de moda, com a mitjà per expressar la personalitat i l´estil de qui les llueix. S´ha de jugar amb els colors, el gruix de les muntures (pasta, metall o a l´aire) per tal que el conjunt de l´estètica de la persona s´integri en un tot coherent i atractiu.


El trinquet de Guadassuar ha acollit el duel entre Vinalesa i Dénia en la final de l'onzena edició del trofeu\nLa parella de Vinalesa aconsegueix la victòria en el campionat més important d'escala i corda del període estival. Puchol II i Carlos s'alcen amb la Copa Diputació per segon any consecutiu, enfront del potent equip de Dénia format per Pere Roc II i Tomás II, que no va donar respir en una llarga final. El trinquet de Guadassuar, ple fins a la bandera, ha acollit la final d'aquesta onzena edició del trofeu.\nEls protagonistes van ser rebuts per les jugadores i jugadors de l'escola de pilota de Guadassuar, que van fer un passadís d'honor. La partida va ser molt igualada, alternant-se els rojos i els blaus la victòria en cada joc fins a arribar al 25-35, on la parella de blava va guanyar distància respecte a Pere Roc II i Tomás II. Malgrat que els rojos van recuperar distància, ja no van poder sobrepassar a la parella de Vinalesa.\nLa partida, amb victòria final 60 per 45 per als de Vinalesa, va estar molt renyida en un trinquet de Guadassuar que es va quedar xicotet, no ja per l'assistència de públic, sinó pels propis enviaments dels jugadors a la galeria d'a dalt del dau; fins a 11 pilotes van acabar en aquesta galeria.\nEls trofeus als guanyadors van ser lliurats per MºJosep Amigó, presidenta en funcions de la Diputació; Josep Miquel Moya, director general d'Esports de la Generalitat; Isabel García, diputada d'Esports, i Jose Daniel Sanjuan, president de la Federació Valenciana de Pilota.


De la diversitat a la superdiversitat | Catalunya Religió\n(Ignasi Escudero -CR) Per una setmana Barcelona es va transformar en la capital mundial de la sociologia de la religió. Mig miler d’investigadors van passar per un congrés que, inaugurat per la consellera de Justícia Ester Capella, va tractar temes tan diversos com la diversitat religiosa, les identitats dels joves, la influència de l’ecologia en les religions o la relació entre política i religió entre moltes d’altres.\nL’educació religiosa augmenta la cohesió en comunitats diverses\nUn estudi publicat per la Universitat de Warwick, a Anglaterra, assegura que el coneixement de les religions a l’escola afavoreix la diversitat i la convivència. Els investigadors Leslie Francis i Elisabeth Arweck van presentar la seva recerca al voltant del paper de l’educació religiosa en una societat diversa com la britànica després d’obtenir dades de més de 2.000 alumnes de tot el Regne Unit.\nSegons afirmen els autors de l’estudi, “l’educació religiosa en la diversitat augmenta la cohesió en comunitats diverses”. El principal repte, afirma Arweck, és “passar de la diversitat a la superdiversitat” i per això és necessari ser conscients de quin és el paper de l’educació. Un rol que ha de facilitar, segons la britànica, un debat quotidià que no reprimeixi, ja que molts joves “no mostren una identitat religiosa per ser iguals als seus companys”.\nLa investigadora va presentar aquest document al Congrés fent molt èmfasi en el fet que l’educació religiosa té un context social i també hi influeix. La fortalesa de les comunitats i la seva adaptació a la cultura local fan que la vida religiosa es visqui d’una manera o altra en el dia a dia.\nUn dels arguments que els dos universitaris van exposar és que s’ha d’establir una educació que permeti la convivència i la no discriminació. “Quan la religió és pública és més còmode practicar i expressar identitats religioses, mentre que on no és pública és més fàcil que hi hagi discriminació” va exposar Arweck. En el cas de les dones musulmanes la discriminació masclista s’afegeix a la religiosa, Francis observa que “el percentatge de víctimes d’assetjament escolar és més alt en les dones musulmanes que en els homes”.\nLa clau en l’educació\nEls investigadors conclouen que per als joves és més important el que han après sobre la seva religió que la pràctica que en puguin tenir i això requereix una educació religiosa amb bons continguts i que afavoreixi la convivència en el seu entorn. En paraules d’un dels joves entrevistats “estudiar les religions a l’escola m’ha ajudat a entendre altres religions”.\nEl Congrés ha estat organitzat conjuntament pel grup de recerca ISOR-UAB, dirigit per Maria del Mar Griera, i GRECS-UB amb el catedràtic Manuel Delgado al capdavant. Compta amb el suport de l'Ajuntament de Barcelona, de la Generalitat, a través de la Direcció General d'Afers Religiosos, del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), de l'Institut Europeu de la Mediterrània (IEMed), de l'Associació Catalana de Sociologia (ACS-IEC) i de la Facultat de Comunicació de la Universitat Ramon Llull.\nEducació Religiosa, Sociología, ISSR, congrés, Barcelona, Educació, Societat, Religions


Blog de muntanya: Pico Areeiro i Pico Ruivo\nNo podíem marxar de Madeira sense pujar el seu cim més alt, el Ruivo. És un cim modest, de només 1.862 metres, però és el més alt que hi ha en aquesta illa atlàntica i està en un indret molt singular, un territori volcànic de cingles i esperons rocosos.\nHi ha dos itineraris principals que porten al Ruivo. La via normal surt de Achada do Teixeira i en poc més d'una hora ens porta al cim. L'altre camí, més llarg i complicat, és el que uneix els dos cims més alts de l'illa, el propi Ruivo i el Areeiro. És un camí molt singular que voreja els estimballs que s'obren a la roca volcànica amb contínues pujades i baixades i amb alguns túnels i passos equipats amb escales metàl·liques.\nLa nostra intenció era fer el camí larg, de Areeiro al Pico Ruivo, en doble recorregut d'anada i tornada però quan ens hem llevat de bon matí estava plovent i una nuvolada negra tapava tota l'illa de Madeira. Hem pensat que si volíem assegurar el tret era millor pujar per la via normal, des d'Achada do Teixeira. Quan hem arribat a aquest indret, punt de partida de la via normal, el sol il·luminava tota la muntanya mentre les valls estaven totalment cobertes per un mar de núvols.\nHem pujat per la via normal, un camí empedrat que és recorregut diàriament per centenars de turistes, i en una hora hem arribat al cim del Pico Ruivo (1.862 m). El mar de núvols ens tapava la magnífica vista aèria de l'illa que es pot veure des d'aquesta talaia privilegiada però la visió de les muntanyes properes, escarpades i plenes d'estimballs, era ben singular. Hem estat una estona en el cim del Ruivo contemplant el paisatge volcànic i hem fet una panoràmica circular:\nHem pensat que havia estat un error triar la via normal perquè el dia era magnífic i el sol subtropical omplia de llum tota la muntanya. Des del cim del Ruivo es veia ben lluny el cim del Areeiro amb una enorme bola blanca en el mateix cim, una instal·lació de radar. La travessia entre els dos cims es fa en unes tres hores però després cal tornar al punt de partida i baixar a l'Achada do Teixeira per recuperar el cotxe. Eren més de sis hores de camí però no podíem deixar de fer el camí més singular de Madeira, de manera que ens hem posat en marxa en direcció al Areeiro.\nEl camí entre els dos cims és el millor que es pot fer a Madeira. Contínues pujades i baixades, trams equipats amb escales metàl·liques, túnels, passos vertiginosos entre els espadats de la roca volcànica... tot un repte per a l'excursionista. Després de tres hores de camí hem arribat al Pico Areeiro (1.818 m). Fins al mateix cim d'aquesta muntanya arriba una carretera asfaltada i, a més de la instal·lació del radar, hi ha un bar-restaurant i una tenda de records per als turistes.\nHem pres un refresc en el bar abans d'iniciar el llarg retorn pel mateix camí. Novament hem resseguit aquest camí singular amb les seves pujades i baixades, els túnels i els passos equipats. El camí no se'ns ha fet tan llarg com pensàvem i encara ens ha semblat més interessant que abans. La singularitat del paissatge ens ha fet oblidar el cansament del camí i hem arribat al final ben satisfets per la magnífica excursió realitzada.\nAquí teniu un vídeo amb un resum de tota l'excursió:\nÀLBUM - TRACKS: VIA NORMAL - TRAVESSIA\nSant Josep - Sa\nDESNIVELL: +1.200 m (aproximat)\nHORARI: 8 h (comptant aturades, anar i tornar)


El pitjor boxejador de la història - Empordà\nEl pitjor boxejador de la història\nEl britànic Peter Buckley es va convertir en una petita celebritat per la quantitat de combats que va disputar en la seva carrera -300 - dels que va perdre la gran majoria\nJUAN CARLOS ÁLVAREZ 08.03.2013 | 20:03\nPocs esportistes poden explicar el gust de la derrota com Peter Buckley. Aquest boxejador anglès es va convertir en una petita celebritat al Regne Unit pel nombre de derrotes que va ser capaç d'acumular en la seva carrera. Fins tres-centes vegades va pujar al ring els dinou anys que es va mantenir com a professional. Només 33 victòries. Una xifra ridícula. Però Buckley va ser famós a la seva manera. Mai va dir que no a una baralla, fins i tot a aquelles per a les quals li avisaven només unes hores abans. El seu és també un exemple.\n"M'encanta la boxa i pujar al ring a barallar". Amb aquesta senzilla frase, allunyada de qualsevol pretensió, responia Peter Buckley als que contínuament li preguntaven per què seguia en actiu acumulant derrotes i ferides de guerra en el seu cos. No trobava una altra manera d'explicar-ho. La seva carrera no es va fer sota les llums dels grans casinos de Las Vegas ni entre grans bosses de dòlars, sinó en petits gimnasos i clubs del Regne Unit on va acabar per convertir-se en una celebritat. Les derrotes van fer famós a Buckley. La seva estadística en els tres-cents combats que va disputar al llarg dels dinou anys de professional és aterridora: 256 derrotes, 12 nuls i 32 triomfs.\nPer aquest limitat boxejador la forma de mostrar respecte al seu esport era anar cada dia al seu gimnàs, entrenar i esperar la invitació per a la pròxima baralla conscient que les seves condicions no li donaven per aspirar a grans sumes de diners, ni a títols de renom . Però era la forma de guanyar-se la vida fent el que més li agradava.\nSense la boxa Buckley hauria portat una vida molt més complicada. Nascut als afores de Birmingham el 1969, en un entorn social complicat, va ser des de petit un malfactor que no va trigar a ser expulsat de la seva escola i portat a un centre de menors per participar en diferents robatoris. Semblava el clàssic noi amb una capacitat innata per atreure els problemes. Però tot va canviar el dia que algú li va suggerir entrar en un gimnàs per canalitzar tota aquella fúria. Buckley va gaudir d'una apreciable carrera com boxador amateur en què fins i tot va guanyar diversos títols de la regió de les Midlands. De tota manera, era tan evident la seva dedicació com la seva falta de recursos per arribar a ser un boxejador important. Li sobrava orgull, però li faltava mà.\nL'abril de 1989 Buckley va fer la seva estrena professional amb un nul davant Alan Baldwin i poc després va encaixar la primera derrota davant Ronnie Stephenson als punts. Arribaria després una bona sèrie de combats (va guanyar 11 dels seus primers 20) i fins i tot va lluitar per un títol intercontinental per la WBO davant l'austríac Harald Geler que el va guanyar amb claredat. En les ressenyes que s'han fet de la seva carrera es cita aquest dia com el que va poder canviar la vida de Buckley, però costa creure-ho. És cert que es va produir una lesió a l'espatlla que mai va deixar curar per l'absència de descans, però el petit púgil de Birmingham no podia aspirar a molt més.\nA partir d'aquest moment va acumular sèries interminables de derrotes que esquitxava de tant en tant amb algun triomf. Va arribar a perdre 85 combats de forma consecutiva. Poca gent entenia quina era la seva motivació, quin sentit tenia a perdre. Ell sempre repetia el mateix: "m'encanta la boxa". Per això mai deia que no a una baralla encara l'avisessin amb prou feines unes hores de marge. El suficient per agafar el cotxe o pujar a un tren i presentar-se al club, pavelló o gimnàs convingut. Es va fer cèlebre precisament per això. A casa estaven acostumats que enmig de la tarda rebés una trucada de telèfon i hagués de sortir a tota velocitat a la recerca del següent combat. Si algú necessitava a última hora un boxejador Peter Buckley sempre estava disponible. "Si truques a un paleta perquè et faci un mur, no et demana tres setmanes per preparar-se" li agradava repetir. Aquesta improvisació li va jugar també alguna mala passada com quan es va pagar de la seva butxaca el viatge en tren a Glasgow i en arribar a l'estació es va assabentar de la suspensió de la baralla. L'havien trucat al telèfon, però la bateria li havia jugat una mala passada. Cinc hores d'anada i altres tantes de tornada per a res.\nDe vegades pujava al ring amb les ferides encara visibles del seu anterior combat. Així va anar engreixant la seva estadística de baralles, encara que no de victòries. Però crida l'atenció que de les 256 derrotes només deu es produïssin abans del límit. Buckley era discret, però orgullós i coratjós. No s'agenollava per gust. "La meva defensa sempre va ser bona i era un gran encaixador" explicava en una entrevista recent. Això el convertia també en un rival apreciat pels que volien foguejar als seus boxadors perquè sabien que el de Birmingham no aniria a la lona al primer cop, que resistiria fins al límit amb decència. De fet, davant seu es van creuar 42 campions britànics, europeus i fins i tot mundials com Naseem Hamed o Acelino Freitas. Tot això li va fer guanyar-se una merescuda fama al Regne Unit que assistia amb sorpresa a la seva estadística, el mateix que la Federació Nacional que el sotmetia a continus exàmens mèdics per conèixer el seu estat físic. Tots els superava sense problemes.\nQuan va disputar la seva baralla número 200 ja va rebre un gran reconeixement, però el 28 d'octubre de 2008 ja va ser l'apoteosi. Aquest dia va disputar amb 39 anys a Birmingham el seu combat número 300. Sky Sports el va oferir en directe i l'Aston Villa Events Center es va omplir d'aficionats i amics que van voler agrair la seva dedicació i amor a la boxa. Va ser la seva última baralla i paradoxalment la va guanyar enmig d'un fenomenal gresca.\nPeter Buckley va ser el derrotat més feliç de la història i algú que cada vegada que pot agraeix tot el que la boxa va fer per ell. El seu germà va morir en tràgiques circumstàncies, els seus dos nebots compleixen condemna a la presó un per traficar i un altre per robar cotxes, i molts dels seus amics d'infància també estan a la presó. "Jo hauria acabat com ells si no fos per la boxa. M'ha donat una casa, un cotxe, vacances i la meva dona i la meva filla viuen bé. És impossible que em vegi com un perdedor".


Lletres. Eduard Prats publica La máquina de la vida\ninici / Mig Matí / Lletres\nPublicat dilluns 01 de Març de 2021 13:39\nLletres. Dilluns 01 de març\nEduard Prats ha publicat una novel·la a Cossetània Edicions, La màquina de la vida (novembre 2020). Prats és metge, i fins a la jubilació, va treballar a l’Hospital Universitari Sant Joan de Reus. Durant 24 anys va ser professor associat de Medicina a la Universitat Rovira i Virgili i és expert en bioètica i en seguretat clínica. En aquesta línia, molt interessat en la història de la medicina, l’ètica mèdica i la relació metge-pacient ha publicat, fins al moment:\nMedicina, metges i malalts. Converses amb 11 metges de Reus, Incert camí i El llegat del doctor Elies Can (Cossetània, 2018) . Va rebre el premi de Narrativa Breu de 2016 del Consell General de Metges de Catalunya amb el text ARATAKE, el precursor.\nLa màquina del temps, és una història protagonitzada per Cristina Ardèvol, una jove psiquiatra que se’n va a Nova York l’any 1957 a la cerca d’una solució per a la malaltia dels ronyons que pateix. Poc abans de marxar coneix, a Barcelona, la Nicole, mare d’un infant amb la síndrome de Down. Arran d’aquesta trobada, mantenen un intercanvi epistolar que perdurarà poc més de tres anys.


Fernando Leon, nou mural del projecte d’art urbà 12 + 1 | Bonart\nFernando Leon, nou mural del projecte d’art urbà 12 + 1\nEl projecte d’art urbà 12 + 1 organitzat per la Fundació Contorno Urbano presenta el nou mural de Fernando León, “La cobdícia” al carrer Rosalía de Castro de l’Hospitalet de Llobregat.\nFernando Leon és un il·lustrador i muralista holandès. Va començar amb el graffiti de nen i va descobrir que li agradava dibuixar més que lletres. Això el va empènyer a fer-se il·lustrador i guanyar-se la vida fent el que li agrada. Va estudiar disseny gràfic i després il·lustració a l’Acadèmia de Belles-Arts. Diplomat en 2016, gaudeix ara de ser il·lustrador freelance i pintar tot el temps. Els murals són encara la seva major passió. Li encanta combinar viatges i el seu treball per deixar les seves traces on passa.\nLa cobdícia, com diu Fernando Leon, “La gent sempre vol més i és poques vegades satisfeta deles coses que ja tenen. És bo trobar un equilibri amb això. No deixeu la cobdícia llençar-baix. Però no vull afirmar que la cobdícia és una mala cosa. És també una bona cosa. Però m’agrada que la gent pugui interpretar com vol i trobar la seva pròpia història dins de l’obra”.\nEl projecte 12 + 1 proposa una intervenció artística en una paret de 50 metres quadrats,cada mes i una exposició en acabar l’any, amb una obra única creada per cada artista. D’aquesta manera crea una galeria d’art a cel obert que es transforma cada mes. Una visió original que qüestiona també la manera d’exposar l’art urbà i el lloc d’aquestes creacions a la ciutat. El projecte pretén crear un espai de diàleg obert a tots en la ciutat amb més densitat de població a Europa, en un lloc on passen unes 7000 persones al dia. 12 + 1 compta amb el suport de l’Ajuntament de l’Hospitalet de Llobregat, del grup Memora i de Montana Colors.\nEls artistes guanyadors del “12 + 1” 2017 han estat Roc Blackblock, MurOne, Hosh, Por 12, ByG, Irene López Lleó, Pati Baztan, Laura Llanelli, Elbi Elem, Fernando León, Edjinn i Miquel Wert.\nContorno Urbano és la primera Fundació a Espanya dedicada exclusivament a l’art urbà i al graffiti. L’equip compta amb una experiència de més de 10 anys en muralisme i art urbà, a més de tenir una projecció internacional.\nA la imatge, Fernando León, “La cobdícia”, nou mural del projecte 12+1 organitzat per Contorno Urbano a l’Hospitalet de Llobregat.\nEtiquetes: Contorno Urbano · Fernando Leon · projecte 12 + 1


Declaració del comissari europeu d'ampliació i política de barris Štefan Füle als mitjans després de reunir-se amb el president serbi Tomislav Nikolić - Reporter de la UE\n"Dobar, és bo tornar a Sèrbia i començar la meva visita amb la reunió amb el president Nikolić.\n"Aquest és un període crucial per a les relacions UE-Sèrbia i s'està escrivint un capítol important en la història moderna de Sèrbia, un capítol molt europeu. Sèrbia ha fet avenços impressionants en el seu camí cap a la integració de la UE.\n"És molt encoratjador veure que a les últimes eleccions els ciutadans serbis han donat suport a partits amb un compromís clar i ambiciós per a la integració de la UE.\n"En la reunió amb el president Nikolić, he subratllat el que considerem tres prioritats clau per a Sèrbia en els propers mesos:\nPrimer: governança econòmica i reformes,\nSegon: l’estat de dret, inclosa la lluita contra la corrupció i la reforma de l’administració pública,\nTercer: un compromís addicional amb la normalització de les relacions amb Pristina, així com amb la cooperació i la reconciliació regionals.\n"Vaig subratllar en el debat amb el president que estem plenament compromesos a ajudar Sèrbia amb les reformes necessàries. Intensificarem el nostre suport a Sèrbia en aquesta nova fase: amb experiència tècnica per a l'alineació de Sèrbia amb la legislació de la UE, així com amb suport financer específic ajustat a les necessitats de Sèrbia i, en particular, a les necessitats dels ciutadans serbis.\n"Fa uns dies hem celebrat el 10è aniversari de l'ampliació més gran de la UE. Al 2004 la integració de Sèrbia a la UE semblava un futur molt llunyà. Avui en dia és una perspectiva molt clara. I estic plenament segur que Sèrbia té la capacitat per fer realitat aquesta perspectiva molt aviat ".\nTemes relacionats:Declaració de la Comissióla gestió econòmicadestacat-Imatge completaprogrés impressionantreunióhistòria moderna de SèrbiareformesEl president serbi Tomislav Nikolić\nNova política formativa de personal d’Uzbekistan en la governança estatal


i càncer | enciclopèdia.cat\nmal dolent, mal lleig\nCreixement tumoral dels teixits incoordinat amb les necessitats de l’organisme, de caràcter maligne i que pertorba les funcions biològiques normals (tumor), el qual pot afectar tots els teixits, òrgans i sistemes de moltes espècies animals.\nEl terme, excessivament ampli i vague, inadequat en l’ús científic, remarca tanmateix la unitat clínica necessària per a l’organització de l’assistència sanitària i conserva una utilitat col·loquial. No és possible encara una definició biològica del càncer, la qual en permetria una classificació molt més precisa de les si fa no fa 150 manifestacions distintes que poden donar-se en l’ésser humà, cadascuna de les quals presenta un comportament biològic diferent. Les definicions, parcials i fragmentàries, descriuen més els caràcters anatomicopatològics i clínics que no les propietats significatives dels tumors. La denominació dels tumors específics es basa en el tipus histològic de les cèl·lules afectades, en la malignitat de l’afecció i en la seva localització. Hom distingeix dos grans grups de tumors malignes: els carcinomes, del teixit epitelial, i els sarcomes, dels teixits conjuntiu i de sosteniment. Hi ha també tumors mixts (carcinosarcomes), però són rars. Sovint les leucèmies, els limfomes i els càncers dels teixits hematopoètics es classifiquen a banda, però estrictament, cal incloure'ls com a sarcomes. El concepte de malignitat del càncer depèn de la irregularitat, del creixement i de l’estructuració de les cèl·lules afectades. Com més pronunciada és la irregularitat, més maligne és el tumor, en termes generals. L’atípia pot fer difícil de reconèixer el tipus de cèl·lules bàsic. No sempre els tumors del mateix tipus presenten idèntiques aparences ni segueixen evolucions iguals. Alguns esdevenen més malignes amb el pas del temps obeint factors diversos (progressió).\nEls tumors malignes, a diferència dels benignes, no estan encapsulats ni localitzats: poden infiltrar-se per disseminació directa en els teixits veïns, els quals destrueixen sovint, previ atac enzimàtic del teixit connectiu, o bé poden disseminar-se a la distància a través del sistema vascular (limfàtic, venós o arterial) i donar lloc a metàstasi per un procés complex d’interacció específica entre les cèl·lules canceroses i les de l’òrgan afectat. Les cèl·lules estan indiferenciades (anaplàsiques), amb nuclis grossos, hipercromàtics, i nuclèols prominents. L’estructura del teixit originari està marcadament alterada. El creixement és relativament ràpid i presenta mitosis en nombre variable i en formes anormals. Tanmateix, no sempre els tumors malignes mostren totes aquestes característiques, i altres processos no tumorals en poden presentar algunes; però quan més d’una de les característiques esmentades coexisteixen, el diagnòstic de tumor maligne s’imposa. Fins a l’inici del s. XX hom no conegué les causes generals del càncer. Actualment, mercès a la cancerigènesi experimental, hom ha descobert que són tan nombrosos els factors relacionats amb l’aparició del càncer, que desapareix la noció de causa unitària. Els agents cancerígens poden ésser intrínsecs (endògens) i extrínsecs (ambientals, professionals, etc) i no provoquen efectes immediatament. Són habituals els períodes de latència prolongats (fins a 10 i 20 anys), durant els quals poden presentar-se alteracions denominades precanceroses. El 1915 hom aconseguí el càncer experimental pinzellant la pell amb quitrà. Altres grups de substàncies químicament inconnexes provoquen el càncer (níquel, crom, asbest, beril·li, amines aromàtiques, films de plàstic). Han estat estudiats diversos carcinògens químics ambientals: l’aire pol·luït, els additius alimentaris, els cosmètics, els insecticides, el fum del tabac. És demostrat que l’hàbit de fumar és perjudicial, i el principal risc n'és el càncer respiratori. Destaca com a cancerígena la llum del sol excessiva (els pagesos i els mariners, amb la pell descoberta, són afectats per lesions canceroses actíniques). Hi ha, també, factors predisposants. El xeroderma pigmentós és un cas extrem de malaltia hereditària en què la pell es canceritza amb insolacions mínimes. Les radiacions ionitzants (indústria nuclear, guerra nuclear i radiologia mèdica) són carcinògenes en determinades condicions i poden provocar càncer de pell, leucèmies i sarcomes. Diversos factors físics intervenen en el denominat càncer de les cicatrius i de les cremades.\nAlguns tumors mostren definides disposicions hereditàries (poliposi còlica múltiple, retinoblastoma, neurofibromatosi, melanomes de certs peixos). Certes alteracions genètiques són determinants en la incidència d’alguns càncers. Des del 1910 han estat identificats diversos virus com a factors causals de càncers animals: Francesc Duran i Reynals és reconegut internacionalment com a pioner d’aquesta branca d’investigació, i la teoria vírica del càncer ha experimentat darrerament un interès renovat. Les hormones es destaquen entre els factors endògens, bé que llur paper no és reductible a una relació de causa a efecte simple. La dependència hormonal de certs càncers impedeix de considerar-los com a fenòmens incontrolats i incontrolables. Tanmateix, els avenços en genètica i biologia molecular permeten d’establir ja un model que expliqui per què una cèl·lula normal esdevé cancerosa. Es tracta del model oncogènic, segons el qual els oncogens o gens capaços d’induir un procés cancerigen es troben inactius en el material genètic (l’ADN) normal de la majoria dels organismes; però un canvi químic en l’estructura d’uns dels oncogens —provocat per una substància química, una radiació ionitzant o un virus— pot ocasionar-ne l’activació i, per tant, alterar la síntesi de la proteïna de la qual és el gen codificador (expressió de l’oncogèn); aquests canvis desencadenen tot un seguit de reaccions moleculars que poden originar l’inici d’un procés cancerigen. El model oncogènic (agent cancerigen -> activació de l’oncogèn -> inici del procés cancerigen), demostrat experimentalment in vitro i comprovat repetidament in vivo, pressuposa un pas unificador important per a la integració de les dues teories vigents més notòries sobre la carcinogènesi (la química i la vírica) i obre tot un camp nou per a la investigació oncològica.\nLa clínica i les exploracions analítiques permeten d’arribar al diagnòstic del càncer per una combinació de signes, cap d’ells patognomònic. Però el diagnòstic no és complet fins que hom coneix la morfologia macroscòpica i microscòpica de la lesió. Abans d’extirpar una lesió aparentment tumoral cal comprovar al microscopi el diagnòstic (biòpsia preoperatòria); són també essencials la topografia i les dimensions del tumor primari i de les adenopaties i sembres distants (metàstasis). L’estudi de les supervivències mostra que, amb els mitjans actuals, més del 50% dels cancerosos arriben al diagnòstic en situació potencialment guarible, però amb els tractaments radicals hom no aconsegueix encara guaricions en aquesta proporció, ja que els mitjans terapèutics són insuficients. El tractament radical requereix l’extirpació quirúrgica o l’esterilització radiològica de tota la tumoració. La cirurgia que aconsegueix d’extirpar els teixits per fora dels límits del tumor ofereix grans probabilitats d’ésser radical. La dificultat i l’origen dels fracassos pot ésser d’ordre tècnic o per la ignorància de l’existència de lesions massa extenses localment o metàstasis. Les diferents formes de radioteràpia (radi, isòtops, raigs X, raigs gamma, cobalt, partícules accelerades) pretenen d’administrar a la totalitat del tumor una dosi d’energia radiant suficient per a destruir o desvitalitzar totes les cèl·lules malignes; per a això calen dosis altes, pròximes als límits de tolerància dels teixits veïns. Els dos procediments radicals no s’exclouen i poden ésser combinats. Tanmateix, no sempre són practicables ni eficaços: el tumor pot estar massa avançat o el pacient pot no estar en condicions de suportar-ne el radicalisme, però en aquest cas encara és possible d’aconseguir llargues i bones supervivències amb l’aplicació de terapèutiques físiques i àdhuc quirúrgiques de tipus pal·liatiu. Hom disposa, a més, d’agents químics anticancerosos (hormones, derivats de mostassa nitrogenada, antimetabòlits, certs antibiòtics i d’altres) que cal sumar i combinar amb els tractaments clàssics; la majoria de les substàncies quimioteràpiques, però, són d’ús limitats i sovint danyen també les cèl·lules normals. Algunes vegades l’eficàcia dels tractaments pal·liatius és imprevisiblement bona i durable. Entre els tractaments experimentals actuals més notoris destaquen els mètodes que incolouen agents immunoterapèutics, els quals sembla que estimulen el sistema immunològic del pacient, l'interferó i la hipertèrmia (tractament amb temperatures altes).\nTot així, el càncer és un dels grans problemes mèdics i sanitaris que resten per resoldre satisfactòriament. La incidència cancerosa augmenta mundialment. L’augment, però, és atribuïble, en part, a un millor diagnòstic que permet de comptabilitzar càncers que abans passaven desapercebuts i, en part, a la creixent proporció de persones velles, afectades per una taxa elevada de càncer. No obstant això, alguns càncers augmenten objectivament. En els homes augmenten els càncers de pulmó, de laringe, de pròstata, d’esòfag, d’intestins, de pàncrees i els hemolimfàtics. En les dones, el càncer de mamella continua essent el més freqüent. Altres càncers han disminuït en diferents ambients. El perfeccionament de les tècniques de detecció i de tractament augmenta la proporció de casos guaribles i, això no obstant, la taxa global de mortalitat augmenta. El càncer és la segona causa de mort entre els adults, i entre els infants la mort per càncer supera la produïda per tota altra malaltia. El problema mèdic i sanitari del càncer requereix l’organització dels recursos econòmics i tècnics necessaris. El primer propòsit ha d’ésser l’educació del públic en el sentit preventiu, per tal que sàpiga copsar els primers senyals d’alarma i cerqui l’ajuda mèdica en els centres de detecció adequats. Cal arribar al diagnòstic precoç i al tractament ràpid més adequat. També els casos guarits necessiten assistència mèdica i control periòdic, per tal com els càncers es poden reproduir, i el malalt guarit és propens a sofrir un segon càncer independent (i àdhuc un tercer). En tots aquests casos les mesures terapèutiques concretes mantenen encara una eficàcia significativa. Actualment hom considera més de 200 manifestacions cancerígenes, i es calcula que una de cada tres persones desenvoluparan un càncer al llarg de la seva vida.\nLa incidència del càncer s’ha mantingut relativament estable durant la darrera dècada: al voltant d’onze milions de casos nous cada any a tot el món (dades del 2002). Amb els nous tractaments i un augment del diagnòstic precoç, s’ha aconseguit que la supervivència als 5 anys de l’aparició del càncer sigui del 50%. Malgrat xifres globals, aquesta supervivència depèn molt del tipus específic de càncer, ja que alguns presenten percentatges de curació pràcticament del 100% (per exemple, els càncers de testicle, que no han donat encara metàstasi), mentre que en altres casos pot ser només del 10% (com els melanomes). La principal millora en el tractament del càncer apareguda els darrers anys és l’adveniment de les teràpies dirigides, fàrmacs quimioteràpics dissenyats per a inhibir específicament una o més de les proteïnes que exhibeixen una funció alterada en un càncer. Entre aquests s’inclouen anticossos específics i inhibidors moleculars de diverses quinases, enzims cel·lulars que s’activen de forma indeguda per l’acció dels oncogens, i els antiangiogènics, que bloquegen la formació dels nous vasos sanguinis que els tumors necessiten per a poder créixer. Aquests medicaments són el fruit dels treballs de recerca biomèdica iniciats a la dècada de 1980 i no han arribat a l’abast dels pacients fins els darrers anys del segle XX. Tot i que cap no elimina definitivament les cèl·lules canceroses, han demostrat una certa capacitat d’allargar l’esperança de vida de casos específics. S'està treballant en una segona generació més efectiva de teràpies dirigides, que inclouran fàrmacs que inhibeixen noves dianes cel·lulars. L’objectiu principal de la teràpia antineoplàstica avui dia no és tant curar el càncer, una fita que molts experts creuen impossible, com aconseguir controlar-lo: evitar que segueixi creixent i acabi donant metàstasi, que és el que causa la mort en el 90% dels casos. Per a aconseguir-ho, hom creu que tindrà especial rellevància l’aplicació de les noves tècniques de seqüenciació de l’ADN, que permeten ja avui dia identificar quin conjunt de mutacions és responsable de cada càncer específic i, per tant, poder seleccionar en el futur els fàrmacs que seran més adequats per a cada pacient. Els primers resultats de seqüenciacions massives de genomes de cèl·lules tumorals ha permès començar a construir una base de dades amb els trastorns més freqüents per a cada tipus de càncer, informació que s’espera que tingui una gran rellevància tant en l’estudi com en el tractament de la malaltia.\nASF / R


Mata la seva parella i se suïcida - Diari de Terrassa\nPla general del punt d’accés a la zona on s’hauria comès el delicte / Nia Escolà – ACN\nVivien a Terrassa però els seus cossos han aparegut avui de matinada a Sant Vicenç de Castellet. El cadàver d’ell, dins d’un cotxe on els mossos han trobat també una nena de menys de 2 anys, amb ferides però viva. A uns metres de l’automòbil estava el cos carbonitzat d’una dona. Els indicis més sòlids manejats pels mossos apunten a un crim: presumptament, ell va matar la seva parella i la va cremar, i després es va treure la vida. Veïns de la parella, que residia al barri de la Cogullada, han confirmat a aquest diari que la policia s’havia presentat en els darrers mesos diverses vegades en l’habitatge familiar.\nLa parella era d’origen argentí. Ell, de 35 anys, treballava en el sector informàtic. Ella no tenia activitat laboral coneguda, segons el veïnat. Van arribar al bloc de pisos, al carrer del Pintor Torras, fa menys de dos anys, primer ell, després es va establir la dona, embarassada. L’habitatge era de propietat i l’home era president de la comunitat. Tot semblava normal, pacífic, fins fa uns mesos. No se sentien crits ni cops, però residents a la zona van veure diverses vegades policies pujar les escales per presentar-se en l’habitatge de la família, en resposta a requeriments. Els Mossos d’Esquadra investiguen denúncies entre els membres de la parella i la intervenció de Serveis Socials.\nPassos en l’escala\nLa nit d’ahir, els veïns van sentir passos en l’escala, de baixada i de pujada. Havia de ser ell, que era qui treia la brossa. No van escoltar res més fins que aquest matí es va difondre la notícia de la troballa dels dos cadàvers a Sant Vicenç de Castellet. Poc després, la visita d’uns mossos a la comunitat, les preguntes, han confirmat les sospites del veïnat. Eren ells, els veïns.\nHores abans, de matinada, passades les 3, els serveis d’emergències havien rebut una alerta sobre un incendi de vegetació sota el pont de la C-16, prop del riu Llobregat, a pocs metres d’una masia. Allà està la carretera que uneix Sant Vicenç de Castellet i el Pont de Vilomara, la BV-1229.\nEn efecte, hi havia un incendi de matolls. La primera patrulla dels mossos d’Esquadra que va arribar va veure les flames i un cotxe aturat. I en el seu interior, el cos d’un home, i una nena de menys de 2 anys. Estava viva, però, pel que sembla, amb ferides. Els mossos van alertar el SEM, que va certificar la mort de l’home i va traslladar a la petita a l’hospital Sant Joan de Déu de Manresa. A uns metres del cotxe, entre uns matolls, hi havia el cadàver carbonitzat d’una dona.\nEl cos no ha estat identificat i les proves d’ADN determinaran si, com sembla, és el de la jove de 30 anys parella de l’home mort.\nTemes:Sant Vicenç de Castellet, Terrassa


Pisos i cases Fontanals De Cerdanya, que t'ofereix Api.cat.\nPisos i cases Fontanals-de-cerdanya, que t'ofereix Api.cat.\nPisos i cases en venda a Fontanals De Cerdanya\nPisos i cases de compra a Fontanals de Cerdanya\nTroba les millors ofertes en cases, pisos, locals, oficines, garatges a Fontanals de Cerdanya , provincia de Girona , al portal immobiliari professional Api.cat.\nHabitatges a Fontanals de Cerdanya\nCases a Fontanals de Cerdanya\nDúplex a Fontanals de Cerdanya\nNo has trobat el que buscaves en la nostra oferta immobiliària de Fontanals de Cerdanya Vols compartir amb nosaltres algun suggeriment o consulta? Contacta amb nosaltres i t'ajudarem més aviat millor.


El Papa demana acollir i acompanyar les “perifèries existencials” - Arquebisbat de Barcelona\nEl Papa demana acollir i acompanyar les “perifèries existencials”\nFrancesc, en un diàleg amb els clergues a la Catedral de Roma, Sant Joan de Letrà, els ha demanat que “acullin” a les parelles que conviuen i ha reivindicat que els sacerdots els “acompanyin”. També ha convidat els clergues presents a emprendre “vies creatives”, com per exemple l’obertura d’algunes esglésies durant tot el dia o [...]\nFrancesc, en un diàleg amb els clergues a la Catedral de Roma, Sant Joan de Letrà, els ha demanat que “acullin” a les parelles que conviuen i ha reivindicat que els sacerdots els “acompanyin”. També ha convidat els clergues presents a emprendre “vies creatives”, com per exemple l’obertura d’algunes esglésies durant tot el dia o “cursos personals” per a aquelles parelles que vulguin casar-se però que no puguin freqüentar els cursos prematrimonials perquè treballen fins tard.\nEl Pontífex ha demanat que es prioritzin les situacions de “perifèries existencials” com són les nul·litats matrimonials ja que aquestes persones també pateixen. La nostra tasca, va explicar el Papa, és “trobar un altre camí, en la justícia” i va afegir que ja “hi ha propostes, estudis i aprofundiments en curs”. D’aquestes “perifèries existencials” es parlarà a l’octubre, segons informa l’Osservatore Romano, en el grup dels vuit cardenals i en el proper Sínode de Bisbes.