Dietes molt baixes en calories: principals riscos | Consumer\nDietes molt baixes en calories: principals riscos\nTractar d'aprimar amb dietes molt restrictives que aporten molt poques calories és perillós i ineficaç a llarg termini\nPer Juan Revenga Frauca 28 de abril de 2011\nLes dietes molt baixes en calories o VLCD (very low calorie diets) tenen un valor energètic inferior a 800 Quilocalories diàries, una xifra bastant allunyada de les necessitats energètiques mitjanes d’una persona (entre 1.800 i 2.200 Kcal. diàries) i són, per definició, deficitàries en nutrients. La seva utilització es vincula, en general, a l’àmbit hospitalari en el tractament posoperatorio d’algun tipus d’intervenció i, amb freqüència, com a preparació prèvia a la cirurgia bariátrica. No obstant això, des de fa un temps, no és infreqüent detectar casos de persones que aborden pel seu compte i risc aquestes estratègies restrictives en extrem. Aquesta actitud pot ocasionar greus problemes, ja que es pot incórrer en diversos dèficit nutricionals. En l’actualitat, una nova tendència circula a Estats Units: el seguiment de dietes molt baixes en calories, combinades amb el tractament hormonal mitjançant injeccions amb gonadotropina coriónica humana o hCG (hormona típica de l’embaràs), amb la finalitat d’accelerar el procés d’adelgazamiento. Aquesta tècnica arriscada no rep ni el reconeixement ni el suport de la comunitat científica.\nDietes molt baixes en calories (VLCD)\nLes dietes molt baixes en calories se segueixen en l’àmbit mèdic des de 1970 amb la finalitat d’induir ràpides pèrdues de pes. La major part de les recomanacions en relació amb la conveniència del seu ús, per no dir la totalitat, al·ludeixen a la necessitat de limitar-les a la pràctica clínica, ja que convé que el pacient estigui monitorat a tot moment a causa dels riscos que comporta l’abordatge d’aquesta estratègia dietètica, especialment, en els casos en què el seu ús es perllongui en el temps.\nLes dietes baixes en calories o VLCD es vinculen a l’àmbit hospitalari, donats els riscos que comporta el seu seguiment\nEn la major part de les ocasions es recorre a elles en el tractament d’obesitats mórbidas, amb un índex de massa corporal superior a 40. D’igual forma, amb freqüència, les dietes molt baixes en calories formen part del tractament posquirúrgico de determinades intervencions de cirurgia bariátrica, especialment, quan siguin de tipus restrictiu. La seva efectivitat a curt termini està contrastada i, en un breu període, els pacients constaten pèrdues de pes ràpides. No obstant això, la major part de la literatura científica atribueix a les dietes molt baixes en calories una escassa efectivitat en el manteniment del pes perdut a mitjà i llarg termini.\nEn una revisió de 2006 realitzada sobre aquest tema i publicada en la revista Obesity, es conclou que, malgrat que la pèrdua inicial a curt termini de les dietes molt baixes en calories és major que l’atribuïda a dietes amb una menor reducció energètica (les denominades Low Calorie Diets o LCD), la durabilitat d’aquestes pèrdues no són majors. A més, se suggereix que l’ús de substituts d’aliments amb dietes d’1.000 a 1.500 kcal/dia resulta una alternativa més eficaç i menys costosa que les dietes molt baixes en calories, quan es vol perdre pes.\nLa major part de les persones que aconsegueixen mantenir el pes perdut no usen estratègies dietètiques molt restrictives\nEn 2008, en un article de la mateixa publicació, s’afirma que les grans pèrdues de pes inicials obtingudes pels individus que havien seguit VLCD no es mantenien en el temps, en contraposició al succeït amb els individus que havien recorregut a altres eines per aprimar basades en l’assessorament. La major part de les persones que van mantenir millor el seu pes després de dos anys van ser els qui van triar un altre sistema diferent de les dietes molt baixes en calories.\nDietes sense supervisió mèdica\nMalgrat l’advertiment dels seus riscos, es comença a detectar un ús important de les dietes molt baixes en calories allunyat de l’àmbit clínic, de manera que algunes persones decideixen seguir aquest tipus de tractament sense tenir en compte els riscos que comporta. En ocasions, l’oportunitat de posar-les en pràctica sorgeix d’algun professional sanitari que proporciona els preparats nutricionals i indica al pacient la seva forma d’administració, però realitza el seu seguiment de forma ambulatòria. Aquesta opció dietètica es duu a terme a partir de substituts de menjars i no amb aliments com a tal.\nLes VLCD són cares, menys eficaces a llarg termini i comporten més riscos que altres estratègies per aprimar\nEn la major part dels casos són barritas, xarops, sopes, batuts, etc., l’aportació calòrica dels quals és l’element limitant i poden comprometre la ingesta segura de diferents nutrients. En un estudi publicat en 2006 en el Journal of Endocrinological Investigation, es van comparar dues intervencions clíniques amb diferents VLCD. Una d’elles tenia una durada de tres mesos, amb 800 Kcal/dia, i una altra, de solament un mes, molt més restrictiva, amb 458 Kcal/dia.\nLes conclusions van posar de manifest una millor efectivitat i rendibilitat de la primera d’elles i, més important, va ser més segura: a la totalitat de participants en el grup d’intervenció d’un mes i que van seguir la dieta de menys calories se’ls va diagnosticar astènia i dos pacients van tenir complicacions greus (atac isquémico transitori i fibril·lació auricular). A això s’afegeix una qüestió no poc important: el preu. El cost total del grup d’intervenció d’un mes va ser de 3.018 euros, enfront dels 582 euros per al grup de tres mesos, a raó de 800 Kcal/dia.\nVLCD I HORMONES, MALA COMBINACIÓ\nEn ocasions, l’interès per aprimar sobrepassa el raonable. A Estats Units, una solució que es va proposar fa ja més de 50 anys torna a ser cada vegada més popular. Consisteix en l’administració de gonadotropina coriónica humana o hCG i el seguiment ambulatori de dietes amb un màxim de 500 Kcal/dia. A més, la hCG la proporcionen professionals mèdics, juntament amb les xeringues necessàries perquè el propi interessat la hi autoadministre en la intimitat de la seva llar.\nLa prescripció d’hCG està aprovada en el tractament de la infertilitat i altres usos relacionats i, a Estats Units, els metges poden també prescriure-la, arribat el cas, amb la finalitat de baixar pes, encara que aquesta no sigui la seva indicació concreta. Els defensors d’aquest mètode afirmen que l’administració d’hCG en algú que no estigui embarassat assorteix l’efecte de fer creure a l’organisme que ho està i, d’aquesta manera, es crema greix amb més rapidesa, alhora que es manté o fins i tot es fomenta el creixement de la massa muscular.\nNo obstant això, ja en 1995, un estudi de revisió publicat en el British Journal of Clinical Pharmacology va resoldre la qüestió de si la dieta amb hCG funcionava o no en realitat. Per a això, va realitzar l’anàlisi de 14 assajos clínics aleatorizados. De tots ells, solament dos van trobar que les persones que van rebre hCG van perdre més pes i sentien menys gana que la resta d’individus amb la mateixa dieta de 500 calories, que havien rebut un placebo en forma d’injeccions de solució salina. A més, en un d’aquests dos estudis (enfront dels altres 12 que no van trobar diferencia alguna en l’adelgazamiento amb l’ús de la hCG enfront del placebo), l’autor principal tenia clars conflictes d’interessos.\nEn resposta a les preguntes suscitades per la popularitat d’aquesta “dieta”, l’Administració d’Alimentació i Medicaments d’Estats Units (FDA) ha hagut de reiterar un advertiment que ja va fer per primera vegada a mitjan dècada de 1970 i que obliga al fet que en l’embalatge de la hCG es faci constar de forma obligatòria que: “No s’ha demostrat que (la hCG) augmenti la pèrdua de pes, faci més ‘atractiva’ la distribució del greix corporal o disminueixi la gana i el malestar de les dietes baixes en calories”. A més, adverteix que el seu ús pot comportar greus efectes secundaris: increment del risc de coàguls, depressió, maldecaps i augment de la sensibilitat i grandària dels sins.\naprimar calories dietes obesidad-ca\n“Amb els ultraprocesados tot són avantatges… excepte per a la salut”\nQuantes calories té un plàtan?


'Slow Sex': per què no voldràs deixar de practicar-ho?\nDescobreix la pràctica sexual que està de moda i pren nota dels motius pels quals hauries de provar-ho!\ndivendres, 2 de juliol 2021 - 22:44h\nSlow Sex | Getty\nHas sentit parlar del Slow Sex? S'ha posat de moda últimament, però potser et preguntes el motiu de tant de renou.\nQue és el SlowSex???\nPrové de l'anglés "sexe lent", és un tipus de pràctica sexual que es basa a mantindre sexe sense presses, prenent-se temps i adquirint una total consciència del que s'està fent en tot moment.\nAixí doncs, la finalitat del Slow Sex és gaudir del camí, sense importar la meta. És a dir, l'orgasme deixa de ser el principal objectiu de la relació sexual i l'important és la culminació d'una sessió de sexe deliciosament plaent. El Slow Sex es basa en la creença que per a gaudir del sexe, has de prendre-te'l amb calma. En este sentit, juguen un paper molt important els preliminars i els jocs eròtics.\nEl que té de bo practicar-ho i per què és tendència?\nSón moltes les parelles que, quan porten ja temps juntes, experimenten una certa monotonia en l'àmbit sexual i necessiten provar coses noves per a revivar la flama de la passió.\nEl Slow Sex pretén ser un salvavides en este sentit i oferir a les parelles una nova manera de practicar i gaudir del sexe, sense presses.\nI és que, segons diversos estudis duts a terme en els últims anys sobre pràctiques sexuals de les parelles, la mitjana de duració en el llit dels espanyols és d'uns 15 minuts. El que converteix el Slow Sex en una cosa considerada tan bo és que llança la següent reflexió a la parella: Quina necessitat hi ha de durar un quart d'hora si es pot duplicar o triplicar el temps d'excitació i, per tant, de plaer? Ací està la clau de l'èxit, la qual cosa ha convertit en tendència el Slow Sex!\nCom prolongar la relació sexual?\nEvidentment, s'han de seguir algunes pautes per a aconseguir practicar el Slow Sex de manera correcta. La principal premissa a tindre en compte és que l'atenció ha de centrar-se en els jocs eròtics, els preliminars i l'exploració de les zones erògenes de tots dos membres de la parella. La penetració ha de deixar-se de costat i passar a donar més importància a tots aquests conceptes, normalment supeditats a aconseguir l'orgasme.\nPautes a seguir per a practicar el Slow Sex\nPer a practicar el Slow Sex el més important és retardar l'ejaculació amb la finalitat de prolongar el temps de duració en el llit i que tots dos membres de la parella puguen gaudir més dels seus cossos.\n1. Exploració del cos de l'altre\nDescobrir el cos de l'altre no és tan senzill com sembla i, per a començar, és important posar-se unes regles. Per exemple, la parella pot acordar gaudir d'una nit de plaer sense penetració.\nLlavors, començar a experimentar el goig de descobrir nous racons erògens del cos jugant amb els mordisquitos, les carícies, la llengua, una bena en els ulls...\n2. Comunicar-se i parlar\nQuan la parella comença a gaudir de la relació sexual, el Slow Sex aconsella parar amb l'objectiu de retardar l'orgasme i guanyar confiança en la parella. Llavors, després de parar a la meitat de la faena, és quan la parella ha de parlar, comunicar-se, mirar-se als ulls...\nEn definitiva, aconseguir un nou nivell de confiança mútua. És un bon moment per a aprofitar i parlar de les fantasies sexuals.\n3. Prohibit usar les mans\nPer a retardar l'orgasme, és important atrevir-se a experimentar amb el joc de prohibir l'ús de les mans durant la relació sexual. Es tracta d'una cosa molt simple, però que és més complicat de seguir del que sembla i que, cal recordar, provoca una gran excitació. Amb les mans fora de joc, la parella ha d'usar la imaginació. Així, es tarda molt més a arribar a l'orgasme.\n4. Sí als joguets sexuals\nÉs recomanable apostar per adquirir diversos joguets sexuals si es vol gaudir del Slow Sex plenament. No obstant això, és important intentar no usar els joguets sexuals focalitzant-se en els genitals, ja que el plaer és immediat. El Slow Sex fomenta l'ús d'estos joguets en altres parts del cos. Per exemple, un vibrador pot usar-se en la zona anal o prop dels pits.\n5. A jugar amb els sentits!\nEls sentits prenen molta importància en la pràctica del Slow Sex i, amb la finalitat de potenciar-los al màxim, és important donar curs a la imaginació. La parella pot usar gels, veles, olis aromàtics o, fins i tot, aliments o begudes afrodisíaques per a experimentar amb els cinc sentits i prolongar l'excitació sexual.\n6. Apostar per un erotisme de qualitat\nPer a retardar el clímax, la parella ha de deixar-se portar per la creativitat i no tindre por d'adoptar uns certs rols durant l'acte sexual.\nPosar en pràctica fantasies sexuals és l'aposta que fa el Slow Sex feia un erotisme de qualitat. Adoptar rols, per exemple, amb indumentària sexy, utilitzant picardies, portant a la pràctica un sensual striptease o tenint a mà unes esposes per a lligar a la parella en el llit... Hi ha molt on triar!\n7. El joc d'embenar-se els ulls\nÉs molt fàcil jugar a tapar-li els ulls a l'altre membre de la parella o que la parella te'ls tape a tu i deixar-se portar per l'excitació del moment.\nTambé podeu embenar-vos els ulls els dos. És un joc que pot ser divertit i molt excitant, perquè passen a agafar protagonisme les mans i els llavis, unes parts del cos que obliguen a realitzar-lo tot més a poc a poc.\n8. Sense por a la fel·lació i al cunnilingus\nEncara que no és recomanable abusar d'esta pràctica si el que es pretén és prolongar la relació sexual, la fel·lació i el cunnilingus poden ser grans aliats del plaer sexual durador.\nPer a dur-los a terme de la forma que pretén el Slow Sex s'ha de focalitzar l'atenció en les zones del voltant del penis i la vagina: engonals, testicles, perineu... Totes elles són zones amb un gran potencial sexual.\n"Commoció i ràbia a Hollywood després de l'anul·lació de la condemna contra Bill Cosby" "Este és els diners que s'emporta Hisenda del premi de Pablo Díaz en 'Pasapalabra'"


eleccions | Les Cabòries d'en Montilla\n23 Novembre 2011 · 18:30\nEl resultat de les eleccions a Cànoves no han sigut gaire diferents del resta de Catalunya. Ha guanyat CiU, i la diferència està en el segon lloc ocupat pel PP envers el PSC que ha sigut al país. Penós veure que tenim 34 vots de PxC, i me n’alegro que partits petits com el Partit Pirata i Anticapitalistes tinguin trobada en el nostre poble. A destacar la forta participació, d’un 67%, crec que més alta que a la resta de l’estat.\nDesgraciadament podeu veure com la dreta, tant espanyola com catalana, ha arrasat i ha escombrat a les esquerres, a excepció de la pujada de IU a Espanya o de ICV-EUiA a Catalunya.\n6 Novembre 2008 · 22:41\nÉs el dia després i encara el món no ha canviat…\nÉs el dia després i encara el món no ha canviat… poder perquè ja em va cansar el tema Obama i d’eleccions americanes, però poder perquè només cal veure la història americana, per veure que la política exterior americana no ha variat massa mai. El cert es que no espero res diferent de l’actitut dels gendarmes del món. No entenc massa aquest sentiment de creure que serà o supossarà un canvi que anirà bé per Europa, una creença o esperança de canvi.\nTots els partits esperen el canvi, tots es feliciten pel canvi, però cap a on conduirà el canvi? El canvi supossarà tal daltabaix, com volen fer veure, que ens treurà del sorral?\nEl que si és cert, es que el fet de triar un president americà de raça negra és un fet històric, i em portava a pensar en com ha canviat en aquest sentit la societat americana. Poder en altres sentits es molt endarrerida, segons el meu parer esclar, com en fets com la pena de mort, la desidia social, el tema de les armes, … però caldria fer un plantejament si, realment i amb sinceritat, aquí podríem veure un escenari com aquest. Un escenari on hi poguèssim trobar un president de l’Estat Espanyol o del Govern de Catalunya que fos d’una altra raça. Un president negre, o magrebí, o potser d’orígen sudamericà. Jo ho dubto molt… aquesta societat nostra, aquest país, és molt xenòfob, i molt classista, i dubto que estigui preparat per donar el pas que ha donat aquell país que tan critiquem. Sense que serveixi de precedent, dono la meva felicitació als EEUU, per veure més enllà del color.\nFiled under eleccions, Història, Política, social\nTagged as eleccions americanes, negre, Obama, racisme, societat\n29 Març 2008 · 9:03\nUn altre engany…\nRealment els polítics deuen pensar que som com els peixos, i anem curts de memòria, donat que fa tant pocs dies que va acabar la campanya i ja estan incumplint allò que tan alt cridaven als mitings… En aquest cas, n’hi ha d’altres, parlo del tema Bono i de CiU. El lema, el leit motiv de la campanya de CiU era:\nI una de les coses que vaig escoltar, i potser vaig errat, si fos així rectificaria, però vaig escoltar que amb el sr. Bono al Congrés no hi donarien suport… No recordo exactament si va ser en Mas o en Duran i Lleida, no obstant, sembla ser que la forma de fer respectar a Catalunya, és donant suport a un senyor que s’ha dedicat a dir improperis a tort i dret cap a la nostra nació. Encara no està clar que farà, ahir al matí a RAC1 era un no saber, a la tarda a un altre medi, era un ja veurem… i si realment li donen suport com a president del Congrés, serà molt grossa.\nEn realitat no li veig en que li pot beneficiar a Convergència …\nrealment la poca imatge que tenen l’hauran acabat de perdre si ho fan. Un altre engany…\nTagged as ciu, eleccions, engany, poder, Política, promesa electoral


dilluns, 20 de novembre de 2017 11:01\nLa recent aprovació de l'Estratègia del Patrimoni Natural i la Biodiversitat de Catalunya per part de la Generalitat de Catalunya ha motivat dedicar la jornada anual de l'IRBio a la conservació i la gestió de la biodiversitat. Aquesta IV edició tindrà lloc el proper dia 11 de desembre sota el títol Noves estratègies en la gestió i conservació de la biodiversitat en el context del canvi global.\nEls criteris de conservació i de gestió d'espècies, hàbitats i ecosistemes, la restauració ecològica, l'efectivitat de les accions en relació a la seva intensitat i durada, l'escala espacial i temporal dels organismes i dels processos que es pretén conservar i gestionar i el paper de la matriu són, entre altres, alguns dels aspectes més rellevants que es pretén discutir durant la jornada. La primera part de la Jornada pretén contextualitzar la problemàtica de la conservació i la gestió de la biodiversitat de la mà d'investigadors de prestigi, i mostrar les activitats de diversos grups de recerca de l'IRBio que treballen en sistemes terrestres i marins sotmesos a un fort impacte humà. La segona part permetrà conèixer les prioritats de l'acció de la Generalitat de Catalunya per conservar la natura i frenar la pèrdua de biodiversitat, i debatre amb investigadors i tècnics sobre els instruments necessaris per harmonitzar l'activitat humana i la conservació de la natura a Catalunya.\nInscripció gratuïta (es poden presentar pòsters) i programa - Enllaç IRBio\nDarrera actualització de dilluns, 20 de novembre de 2017 11:10


EL VI A CASA | Família Torres\nAnterior Post\t411\n/ 411 Següent Post\nEL VI A CASA\nDe la tria al destapament\nCom servir i conservar el vi\nVerbalitzar els nostres gustos, articular un discurs propi i reconèixer i identificar aquelles ampolles que ens faran feliços. Saber trobar aquell raconet perquè els nostres vins reposin i/o envelleixin de manera correcta. Respectar i descobrir el potencial màxim del vi adquirit mitjançant un servei adequat.\nDegustant dues copes de vi negre, davant del foc, a casa.\nL’oferta és àmplia. Aleshores, en què cal fixar-se? Quins paràmetres cal seguir si ens trobem una mica perduts o ens sorgeixen dubtes en el moment de triar un vi? Abans de tot, deixar-se guiar. Buscar consell. Com bé diu Jancis Robinson: “Busca una botiga de confiança. Explica’ls què t’agrada i deixa’t aconsellar, per anar entrant a poc a poc en aquest món fascinant.” De la mateixa manera, avui hi ha una quantitat ingent d’informació disponible al nostre abast i, a més, les possibilitats de la tecnologia permeten posar-se en contacte amb elaboradors per endinsar-se en la cultura del vi i resoldre dubtes.\nRecordar aquella anyada que ens va fascinar; reconèixer en una varietat tot allò que estimem del vi; identificar-nos amb l’expressió d’una denominació d’origen en particular. Així, varietat, anyada i origen formen el corpus paradigmàtic de qualsevol elecció.\nEls cinc vins d’Antologia Miguel Torres.\nÉs ben cert i sabut que costa molt trobar aquelles anyades mítiques, però la qualitat dels vins elaborats avui i l’empara de les diferents denominacions d’origen garanteixen qualitat i gaudi. L’aposta multiorigen de la Família Torres és una mena de recorregut geogràfic pel millor de la nostra terra.\nEl moment d’emmagatzemar i conservar el vi a les nostres llars persegueix dos objectius: mantenir-lo en unes condicions òptimes per servir-lo aviat o bé crear un lloc on deixar reposar les nostres ampolles amb més potencial evolutiu.\nUbicació, humitat i temperatura formen la triada elemental per a una conservació òptima dels nostres tresors embotellats. És obvi que no totes les llars disposen d’un celler subterrani entre fèrries parets de pedra a mode de santuari. En aquest cas, el més ideal és buscar una habitació orientada al nord i aïllada de l’exterior convenientment. L’absència de finestres és un plus.\nQuant als factors de temperatura i humitat, l’ideal orbita sobre uns 12 graus sense oscil·lacions i un nivell d’humitat elevat pròxim al 75 %. De tota manera, aquestes condicions en una llar estàndard es converteixen en una gesta difícil, de manera que, aleshores, n’hi haurà prou amb trobar un lloc que no superi els 20 graus durant el període estival.\nArribat el moment del servei, una temperatura adequada del vi, una correcta manipulació de l’ampolla durant el destapament i un abocament correcte marcaran la diferència entre “posar” el vi i servir-lo.\nA mode de síntesi, el límit superior de temperatura per a vins negres amb criança parcial o total oscil·la entre els 17 i els 19 graus. De la mateixa manera, el límit inferior el determinarà la naturalesa de les aromes, la càrrega de sucre i l’estructura tànnica del vi, si bé es considera que oscil·la entre els 4 i els 6 graus (blancs i escumosos). Però cada vi demanarà la seva temperatura adequada. Per exemple, un negre jove, intens i afruitat agraeix una temperatura de servei una mica per sota del límit superior. Així mateix, els blancs i els escumosos amb una certa criança buscaran per sobre del límit inferior el llindar de servei.\nEn el moment del destapament convé no manipular l’ampolla en excés i mantenir-la en posició vertical per evitar qualsevol tipus de pòsit o sediment no desitjat. També és important que el descapsulament es faci de manera correcta per evitar precipitacions del material de la càpsula. A continuació, s’introdueix el llevataps al centre i mitjançant moviments suaus s’introdueix fins a arribar al topall del tirabuixó. I recordem que es mou la mà, mai l’ampolla.\nPernil ibèric i arròs sec de pollastre de pagès amb botifarra acompanyat pel vi negre Perpetual (DOQ Priorat).\nAltres consideracions interessants sobre el servei que garanteixen un gaudi òptim consisteixen en petits detalls que converteixen el nostre amor comú en una experiència més plaent: mentre es manipula l’ampolla és interessant deixar l’etiqueta a la vista; és convenient servir el vi abans que els plats als quals acompanya; n’hi ha prou amb un terç de la copa cada vegada que se serveixi; la llàgrima pròpia després de l’abocament s’ha de netejar amb un tovalló entre cada servei.\nPoden semblar unes mesures accessòries o massa protocol·làries, però representen un extra de respecte i amor pel vi i els comensals de la taula.


Puig reivindica el diàleg per a "articular la convivència a Espanya" | Valencia Extra\nEl president de la Generalitat, Ximo Puig, ha reivindicat el “paper fonamental” del diàleg “per a articular la convivència a Espanya des de la justícia i des de l’equitat”. El titular del Consell, qui ha recordat que la Comunitat Valenciana té “molts reptes pendents”, ha assegurat que la societat “no pot romandre callada enfront d’una injustícia com és el finançament autonòmic, la infrainversió o el deute històric”.\n“No és una qüestió de nacionalisme o identitarisme”, ha afirmat Puig, qui ha defensat “una distribució raonable dels recursos” i “que no tot passe necessàriament per Madrid o pel diàleg Madrid-Catalunya”. “Hi ha molta Espanya que no està en eixa dialèctica”, ha afegit.\nAixí s’ha pronunciat en la clausura de l’Assemblea General de l’Associació Valenciana d’Empresaris (AVE), on ha destacat la labor d’aquesta organització “en favor de la causa col·lectiva de la Comunitat Valenciana, i no només en la defensa legítima dels seus interessos empresarials”.\nPuig ha subratllat el paper d’associacions com a AVE, que “alcen la mà” i recorden que existeixen altres realitats a Espanya, així com en la “conscienciació” de la societat respecte als problemes de la Comunitat Valenciana. En aquesta tasca, ha indicat que sempre comptaran amb la “col·laboració” de la Generalitat.\nA més, ha agraït el treball de l’entitat en la seua reivindicació del Corredor Mediterrani, al mateix temps que ha recordat que hi ha “un altre corredor que és el del futur, vinculat a la Intel·ligència Artificial, a la robotització i a tot allò que és la digitalització i la nova economia”.\n“Hem perdut molts trens en el passat i aquest no el volem perdre” ha apuntat Puig, qui ha explicat que aquesta és una “qüestió fonamental” per al Consell.\nAixí mateix, ha afirmat que “la Comunitat Valenciana té grans possibilitats de futur” i ha ressaltat el bon comportament econòmic de l’autonomia en 2019, amb un creixement del 2,1% i una reducció de la desocupació de l’1,8%.


Vadevi | Halldor Mar: "Al meu pare, a Islàndia, li agradava prendre vermut abans de sopar" | Actualitat\nHalldor Mar: "Al meu pare, a Islàndia, li agradava prendre vermut abans de sopar"\nper Adrià Lizanda diumenge, 8 de setembre 2019 - 10:11h\nEs pronuncia "Halldor Maur" però s'escriu "Halldor Mar". Un nom que el delata, però el nivell de català que exhibeix fa difícil saber que és islandès. És Halldór Már (Reykjavík, 1973), el katalonski més conegut de Barcelona. Katalonski és el nom del programa que, per segona temporada, presentarà a TV3. A més, és el nom amb què es denominen als catalans a països com Rússia i Sèrbia. Gairebé 30 anys després d'arribar a Barcelona per la música i quedar-s'hi per l'amor, se sent privilegiat i agraït. Ara, es defineix com un "islandès catalanitzat". De les novetats de Katalonski –que encara no té data d'estrena–, de la ciutat que el va acollir i del català conversem al bar Joali, a la plaça del Sol, mentre prenem un vermut Miró. Amb el seu nom islandès, com la introducció de l'entrevista, comença la trobada.\nL'accent va a la o, no a la a. S'escriu Halldór (riu).\nCada dia l'escriuen millor, però l'han escrit de totes les formes possibles (riu). Han escrit Haldor, Halldorf, Halldorn... Moltes vegades, sí (riu).\nI no parlem dels accents, com has pogut comprovar...\nNo els poso mai. Quan em vaig fer MySpace per a temes artístics, la plataforma no detectava els accents i vaig haver d'escriure el meu nom sense accents. Amb el temps la gent m'ha conegut pel nom de Halldor Mar, sense accents, i em van recomanar que no els afegís perquè podria confondre el públic.\nEl presentador i músic s'acaba el vermut Miró durant l'entrevista. "Està bo", certifica al final de la conversa. Recorda que quan va arribar a Barcelona va "al·lucinar" perquè la gent bevia abans del vespre, ja que a Islàndia no es beu alcohol abans de l'hora de sopar.\nQuan vaig arribar vaig flipar, i encara al·lucino quan veig treballadors pel matí prenent una cervesa amb l'entrepà o el carajillo de després de dinar. Això és impensable a Islàndia. A més, has d'anar a botigues especialitzades per comprar alcohol. No en pots comprar al supermercat.\nVas venir per estudiar música i t'hi vas quedar per amor.\nDoncs sí. La idea era quedar-me un parell d'anys, però em vaig enamorar d'una noia de la meva escola i ja no vaig voler tornar a Islàndia. Ara aquella noia és la meva dona.\nNo. Vaig venir amb un llibre per aprendre castellà que em va regalar l'encarregada de la residència d'estudiants on vivia a Islàndia. En aquella època deia que venia a Espanya, no deia que anava a Barcelona o Catalunya.\nEn aquella època no, i encara els queda lluny Barcelona i Catalunya als islandesos. Quan vaig arribar no sabia què era el català. Vaig descobrir que hi havia un altre idioma a banda del castellà quan em vaig fixar en cartells on posava "Catalunya". De tota manera, no necessitava el català per al dia a dia. Vaig arribar a Barcelona i coneixia dues persones que vivien aquí, amb qui parlava anglès, i feia les classes de música amb un professor islandès.\nSí. Tot i que, quan ets estranger, moltes persones et parlen en castellà. Participo en una campanya que demana el contrari: que em parlin en català. Es diu "No em canviïs la llengua". Amb el meu nebot vaig començar a parlar en català, i gràcies a programes de TV3 el vaig anar aprenent. En canvi, als meus fills els parlo en islandès. Ells, però, em contesten en català.\nDiria que sí. A la capital catalana és possible, però és més difícil a altres llocs com Girona o a pobles de l'interior del país.\nÉs bo o dolent, que s'hi pugui viure sense el català?\nBarcelona és una ciutat cosmopolita, fins i tot s'hi podria viure en anglès. Però és una ciutat catalana, i el català s'ha de protegir perquè és una llengua minoritària. Si no, pot passar com a València, on ningú parla valencià. Si vols quedar-te a viure a Barcelona, has de saber la llengua que parlen els barcelonins.\nCreus que el millor per connectar amb algú és parlar el mateix idioma. Et sents català o barceloní gràcies a parlar l'idioma?\nCrec que connecto amb la gent, sí, sobretot en temes lingüístics i en l'humor.\nQuè t'agrada de l'humor català?\nLa capacitat de riure d'ells mateixos, com a Polònia de TV3.\nJo mateix m'ho pregunto... Sóc un islandès catalanitzat, diria.\nA Katalonski busques estrangers als quals el català els ha canviat la vida. "Com a mi", dius. Com et va canviar la vida el català?\nNo estaria treballant a la tele si no parlés català, per exemple. A més, dubto que hagués pogut fer un disc de cançons catalanes traduïdes a l'anglès. El català m'ha donat oportunitats, tot i que abans de parlar l'idioma ja em guanyava la vida tocant a bars i fents classes.\nAl programa de Katalonski a Nova York deies: "La ciutat li agrada a tothom, menys als novaiorquesos". Passa el mateix a Barcelona?\nQuan vius a algun lloc, sempre hi ha alguna cosa que molesta. A més, ara sembla que Barcelona és la ciutat del crim (riu). És cert, però, que quan vaig al centre vaig amb compte. A Reykjavík deixes la bossa en algun lloc del centre i al dia següent segueix allà o te l'han deixat a comissaria. Alguns islandesos que conec viuen a Sant Cugat, Castelldefels... però jo sempre he volgut viure a la ciutat. M'agrada que sigui una ciutat gran però poder anar caminant a casa. Durant els primers dies a Barcelona tot era nou i cada cantonada era diferent. Podia fer quilòmetres sense avorrir-me.\nHi ha alguna cosa que t'emprenya de la ciutat?\nEm costa queixar-me, perquè penso que sóc afortunat. No m'agrada haver d'anar amb compte al metro. A cada viatge que han vingut amics islandesos a visitar la ciutat, han patit robatoris. A Islàndia no passa això, com t'he dit.\nEl clima va ser un dels factors de l'enamorament. A Barcelona no hi ha mai dies de mal temps de veritat, com a Islàndia. La gent em va atrapar. El mar, la cultura... A més, té una mida ideal. A la ciutat sento que estic al centre del món, però alhora a un lloc còmode i agradable.\nOn t'ha sorprès més trobar katalonskis?\nAl Japó. Tot és molt diferent allà, m'hi vaig sentir com un extraterreste. Per això em va sorprendre tant trobar-hi catalanoparlants. Alguns japonesos aprenen català pel Barça. Un dels que vaig conèixer sabia català perquè volia jugar-hi. En canvi, a països com Argentina la gent parla català gràcies a Serrat.\nTindrem un capítol molt especial, que serà el primer que emetrem. Serà a Islàndia, on convido a conèixer la meva família i amics, a més de descobrir katalonskis islandesos. Un altre episodi constarà d'una estada d'estrangers que parlen català amb famílies d'aquí.


Una dona per poder unir el regne - Diari de Girona\nUna dona per poder unir el regne\nGran Bretanya afronta la seva etapa de crisi més aguda dirigida per una "tory" pragmàtica\ngirona | luis m. alonso 18.07.2016 | 07:04\nSent una política que arrossega gran experiència no es pot considerar que pertanyi a cap de les bandes privilegiades que alleta el Partit Conservador. Pretén que els seus seguidors, a més de ser el partit de la responsabilitat econòmica i de l'empresa, també s'impliquin en els drets de les persones.\nheresa May, la nova primera ministra britànica, és diputada per Maidenhead, una localitat de 60.000 habitants, 50 quilòmetres a l'oest de Londres, propera al palau de Windsor i un dels bastions conservadors del sud d'Anglaterra. Una mena de "torysistema" amb fauna protegida entre la qual destaca ella mateixa: una senyora seriosa, enemiga de les xafarderies i els acudits, detallista, treballadora i que sembla no haver perdut el sentit de la realitat. Entre els seus veïns, molts dels quals es desplacen cada dia a la capital per anar a les seves feines i van votar majoritàriament per la permanència a la UE, hi ha famosos com George Clooney i Jimmy Page, del llegendari grup de rock Led Zeppelin.\nMay, filla de vicari anglicà i casada amb un banquer, traspua aquest perfum de rododendre, tea time, melmelada de taronja, pub de poble, rifa benèfica i stiff upper lip (sentit del deure) que caracteritza el camp del sud. Va passar bona part de la seva vida, fins arribar a Maidenhead, a Eastbourne i Oxford, cosa que òbviament no és un crim però sí que pot comportar certa dificultat per trobar la manera de ser escoltada i entesa en el nord industrial i, en particular, a Escòcia. La seva predisposició, però, és entendre's amb tothom. Falta fa per recompondre el regne desunit de la Gran Bretanya en una de les etapes més compromeses de la seva història recent.\nNo ha passat gaire temps des d'aleshores, però abans que els britànics decidissin embarcar-se en el seu demencial joc de trons, Theresa May va pronunciar un discurs sobre el paper que li correspondria al seu país a Europa, pel que fa a sobirania, prosperitat i els dilemes a què s'enfronta una nació de mida mitjana en l'era de globalització. A diferència dels que ja feien campanya perquè la Gran Bretanya abandonés la Unió Europea, May recorria a les estadístiques reals, no a les falses. Al contrari d'altres, mentre destacava les fuites en algunes institucions de Brussel·les, defensava la robustesa d'altres i l'avantatge de pertànyer-hi. Reflexiva i intel·ligent, projectava euroescepticisme moderat en un segon pla, mentre que en el primer es declarava partidària de romandre a la Unió.\nGràcies al rigor i la discreció -té el sobrenom de Karla, com el cap del servei secret en les novel·les de John Le Carre-, May ha aconseguit la seva recompensa. En un món dominat per la loquacitat telegènica i l'ocurrència, ella es presenta com una excepció. Distant, sense això que en diuen carisma, però competent, diligent i ferma en els seus plantejaments. Entre tots els candidats que es podrien haver convertit en primer ministre dins de la conjuntura més crítica per al Regne Unit des de la Guerra, ella és amb diferència la més prometedora. Ha dit "Brexit és Brexit" per no contravenir el pronunciament de les urnes, deixar clar que no hi haurà un altre referèndum i combat l'amenaça d'un avançament electoral. No obstant això, el seu principal esforç estarà dedicat a partir d'ara a contenir el mal causat pel plebiscit, intentant conservar l'accés més granc possible al mercat únic europeu i reafirmant, alhora, la determinació britànica de controlar la migració. Per si el desafiament davant de la UE no fos suficient, té davant seu també com a repte afrontar la resta dels problemes que estan afectant les democràcies més madures en una època de desigualtat i divisió social sota l'amenaça dels populismes que intenten obtenir guanys de l'aigua tèrbola.\nEl lema de la seva candidatura ha estat "un país que funcioni per a tothom, no només per a uns pocs privilegiats", quelcom inusual i audaç en tractar-se d'una conservadora de manual. May ha insistit, però, a fulminar els recels dins del seu partit recordant el grau inapel·lable de desigualtat: "El que neix pobre està condemnat a morir una mitjana de nou anys abans que altres. Si ets negre, el sistema judicial et tracta amb més duresa. Si ets dona, guanyes menys que un home". Aquests problemes s'han accentuat, segons ella, amb la sensació una mica menys tangible que existeix a la societat britànica d'estar perdent el control. Les persones grans tenen por dels canvis que poden sobrevenir per la immigració, els joves creuen que els alts preus de l'habitatge els impediran ser propietaris d'una casa i el forat que s'ha obert entre la vida d'èxit a les grans ciutats i el camp sembla insuperable. Aquest cúmul de situacions la va portar a dir que, ateses les circumstàncies, l'única sorpresa és que hi hagi tanta sorpresa a Westminster per les ganes de canvi.\nEn definitiva, Theresa May no deixa de ser la filla d'un vicari aliena al club exclusiu tory d'Eton de Cameron o Boris Johnson: sent una política que arrossega gran experiència tampoc pertany a cap de les bandes privilegiades que alleta el Partit Conservador. Va treballar dur i mai ho ha tingut fàcil. És una adepta a la meritocràcia. Sap que el conservadorisme falla quan se centra exclusivament en l'individualisme. Pretén que els tories, a més de ser el partit de la responsabilitat econòmica i l'empresa, s'impliquin en la defensa dels drets de les persones. Ningú l'ha sentit dir que la recepta contra la depressió social sigui el laissez faire que predicava Margaret Thatcher, amb qui se l'ha comparat per mantenir la fermesa com a tret d'identitat i per ser dona: en qualsevol cas la segona que arriba al càrrec de primera ministra en la història de Gran Bretanya.\nEl seu promet ser un altre tipus de conservadorisme, encara que també basat en l'exigència i la disciplina. Canosa, de cames llargues, bona figura per a la seva edat (59 anys), preocupada per la moda i amb fama d'elegant, no la vesteix el tapisser que confeccionava els models a la "Dama de Ferro". Almenys, no el mateix.


Acaba l'asfaltatge de carrers a diversos barris de Tortosa | Diari de Tarragona\nAcaba l'asfaltatge de carrers a diversos barris de Tortosa\nL'Ajuntament ha renovat el ferm a vies de la zona Centre, el Temple i Ferreries, així com a la plaça Joaquim Bau\n10/12/2014 12:23 | Actualizado a 20/05/2017 23:44\nTreballs d'asfaltatge al carrer Ferran d'Aragó. Foto: Joan Revillas\nL’Ajuntament de Tortosa ha finalitzat els treballs de reparació i asfaltatge de carrers en diversos barris de la ciutat, com ara el Temple, el nucli antic o Ferreries. Es tracta d’una intervenció programada i prevista de reposició del ferm de rodadura als carrers Lamote de Grignon, Montserrat, Viladrich, Rierol de Caputxins, Mas de Barberans i plaça Joaquim Bau, segons ha informat el consistori.\nA aquestes actuacions se n’ha afegit una altra al carrer Ferran d’Aragó, el qual presentava importants afectacions sobre el ferm com a conseqüència de les últimes pluges.\nTambé s’ha fet una reparació parcial a la Rambla Felip Pedrell, al tram comprès entre els carrers Ramon Berenguer IV i la plaça Barcelona.\nFinalment, s’ha asfaltat el tram de la plaça Pont de Pedra que dóna accés al carrer Bonaire, plaça Montserrat i carrer Montcada, al nucli antic, les obres d’urbanització dels quals estan a punt de finalitzar.\nEn el cas de la plaça Joaquim Bau, s’ha asfaltat la zona d’aparcament que dóna servei a l’àrea esportiva i a la clínica Terres de l’Ebre. Es tracta de la zona on s’havia de construir un aparcament subterrani, que finalment ha quedat descartat.\nEn total s’ha asfaltat una superfície superior als 6.400 metres quadrats en diverses vies, destaca l’Ajuntament.\nL’actuació realitzada aquesta setmana passada, bàsicament als barris de Ferreries, Centre i Temple, complementen les fetes a primers d’aquest any a altres àrees de la ciutat, com Remolins i altres punts de Ferreries. Aquests treballs es completaran properament amb noves actuacions de manteniment i millora de la via pública.


Sexe a l'institut - anitsirc_86 - Wattpad\n16.1K Reads 548 Votes 15 Part Story\nBy anitsirc_86 Completed\npurposekidrauhl01 Feb 12, 2017\nComençar el llibre i no veure-hi faltes es un miracle en waddpad. Moltes gracies per no espatllar el diccionari...\nGet notified when Sexe a l'institut is updated\nI VAS ARRIBAR TU\n10.3K 354 95\nMireia: Nina de 15 anys que mai ha fet cap petó a ningú, i tampoc no veu molt propera una primera vegada, aquest és un secret que ha compartit només amb les seves amigues, i no li fa molta gràcia que hi hagi més gent que se'n adoni.\nTomàs: Al·lot de 16 anys que acaba de sortir d'una relació difícil, i l'únic que vol en aquests moments és disfrutar de la vida adolescent que s'ha perdut aquest any de relació.\nCap dels dos sabia de l'existència de l'altre, fins al vespre de la festa de carnaval, a la que els dos tenien pensat anar.\n89.4K 3.9K 504\nMILLION REASONS [Reasons 1']\n64.7K 4.2K 856\n25.5K 1K 146\n3.1K 128 32\n9.2K 493 81\n31.2K 1.9K 115\nE L R E E N C U E N T R O\n118K 5.4K 789\nI si et retrobessis amb els amics de l'institut?\nL' Ivet, en Marc, la Clara, en Nil, la Nerea, i l'Ignasi es retrobaran després de 5 anys sense saber res entre ells. Bé, pot ser que entre alguns mantinguin el contacte però no és el cas de la Ivet.  Ella per temes personals, es va allunyar de tothom, excepte del seu germà, té una vida... Podríem definir-la com complexa però en tres mesos li canviarà la vida totalment.\nL'Ignasi, idea seva la gran trobada, podrà recuperar al seu amor? O es quedarà en l'intent?\nEn Nil, podrà mantenir la pau en aquella casa? Podrà tindre una relació normal i no tòxica amb la seva xicota?\nLa Nerea, podrà viure amb el remordiment de no haver-li confessat el seu amor?\nLa Clara podrà superar els problemes familiars que li posa la vida?\nI finalment, en Marc podrà estar tres mesos sense la seva gosseta Lluna? Si és que sí, algú l'ajudarà a no tindre malsons a les nits? O a poder parlar amb el seu pare?\nAls sis joves de 22 anys, els hi canviarà la vida totalment, pors, passats, amors secrets, un embaràs no esperat, sexe, noves feines i problemes, molts problemes. Poden ser els millors tres mesos d'estiu o els pitjors. T'atreveixes a endevinar-ho?\n1.7K 99 45\n4.7K 288 124


12º Certámen del Cinema de Viatjes – Cronica Comunitat Valenciana\n12º Certámen del Cinema de Viatjes\nAquest cap de setmana, a Jesús Pobre (Marina Alta) se celebra la dotzena edició del Certamen de Cinema de Viatges del Ocejón, tercera al Montgó, organitzat per l’Associació de Veïns i veïnes d’aquesta EATIM (entitat d’àmbit territorial inferior al municipi) lligada a Dénia. Es tracta d’un cicle viatger que ha canviat la seu, de la muntanya nevada i misteriosa de l’Ocejón, en la província de Guadalajara, per una localitat menuda arrecerada pel Montgó, un altre pic ple de llegenda.\nHi haurà també una xarrada, «Transitando con Estrellita Azul», a càrrec de Magdala Manero, infermera, que explicarà el seu projecte de viatjar en furgoneta impartint cursos sobre cuina, llavors i salut. Manero ha recorregut països d’Amèrica, l’Orient Mitjà, Europa, Àfrica i l’Índia per a conéixer millor les llavors.\nPerò, sobretot, el públic assistent podrà disfrutar del visionat d’onze pel·lícules en què es mostren recorreguts per la natura, expedicions o la road-movie Nora, sense rumb per la costa del País Basc, de Lara Izagirre. Exodus, de l’alemany Oliver Stiller, sobre la primera caravana migrant de centreamericans, a la recerca del somni americà, o Cartes mullades, de Paula Palacios, produïda per Isabel Coixet, són altres de les propostes a l’abast de qui s’acoste a Jesús Pobre.\n“No volem un creixement exponencial del certamen, només busquem ser una trobada del veïnat per a disfrutar del cinema d’autor de manera familiar”, asseguren des de l’organització.


IV Trofeu Internacional Ciutat de Barcelona de Tennis Platja – Federació Catalana de Tennis\nIV Trofeu Internacional Ciutat de Barcelona de Tennis Platja\nPosted: 15 de setembre de 2011\nCiutat de BarcelonaTennis Platja_old\nOrganitzat per la FCT es celebrarà aquest cap de setmana a la platja de la Nova Icària de Barcelona la quarta edició del Trofeu Internacional Ciutat de Barcelona de Tennis Platja. Un esdeveniment que comptarà amb la presencia d’alguns dels més destacat especialistes d’aquest espectacular disciplina esportiva. En el quadre masculí es compta amb la presencia de la parella italiana formada per Marighella i Strano, números 3 i 7 del rànquing, així com Garavini, nº 5 del món.\nAl quadre femení participaran Bacchetta, número 5 del món, Visani i Cimatti, parella nº 11, entre d’altres primeres figures.\nPel que fa a la presencia de casa nostra cal destacar als campions de Catalunya 2011, Magrinya i Herrero.\nEs previst que les final comencin a disputar-se diumenge a les 11 del matí.


Per què callen, les dones violades? | Catorze.cat\nPer què callen, les dones violades?\nLa psicòloga Inés Hercovich parla sobre el silenci que envolta l'assetjament sexual\nInés Hercovich | 11/12/2017 a les 11:38h\nArxivat a: Finestres, feminisme, xerrades\nInés Hercovich és una sociòloga i psicòloga social argentina que durant dècades ha estat estudiant la violència contra les dones. És pionera en estudis de violència sexual i el 1990 va fundar el primer centre per a víctimes d'assetjament sexual. Escoltem i recollim 14 fragments de la seva xerrada TED.\n1. Aquí on som hi ha aproximadament cinc mil dones. Mil dues-centes cinquanta de nosaltres va patir o patirà en algun moment de la seva vida un atac sexual. És a dir, una de cada quatre. Només el 10% faran la denúncia. I el 90% restant es refugiarà en el silenci: una meitat perquè el fet passa a la família o amb algú conegut, i això ho fa molt més difícil de viure i d'explicar; i l'altra meitat no dirà res perquè temen que no les creguin. I tenen raó, perquè no les creiem.\n2. Nosaltres esperem escoltar històries com aquesta: "Jove violada a les vies del Ferrocarril Mitre. Va passar a la mitjanit quan tornava a casa seva. La jove va explicar que un subjecte la va assaltar per l'esquena, li va dir que no cridés, que tenia una arma, que es quedés quieta. La va violar i després va fugir". Quan escoltem o llegim una notícia així, immediatament se'ns presenta una imatge: el violador, un depravat de classe baixa; la víctima, una dona jove, atractiva. La imatge no dura més de deu o vint segons.\n3. El testimoni següent és el d'una dona que anomenarem Anna, i és una de les 85 dones que vaig entrevistar en el transcurs d'una investigació que vaig fer sobre la violació sexual. L’Anna diu: «Vaig anar al mateix pub de sempre amb les noies de l'oficina. Vam conèixer uns nois i jo em vaig quedar amb un d'ells parlant. Vam parlar molt. Cap allà a les quatre, vaig dir a les meves amigues que volia marxar; elles van voler quedar-s'hi. El noi em va preguntar on vivia i em va dir que, si em semblava bé, ell m'hi acompanyaria. Ho vaig acceptar i ens en vam anar. En un semàfor em va dir que li agradava i em va tocar la cama. A mi no m'agradava, però havia estat carinyós tota la nit. Vaig pensar: "No puc ser tan paranoica. Si li dic alguna cosa, l'ofendré". Quan havia de girar va continuar. Vaig pensar que s'havia equivocat i li vaig dir: "T’has passat!", però vaig sentir alguna cosa estranya. Ara ho penso, per què no vaig prestar atenció al que vaig sentir?»\n4. «Quan va parar el cotxe a prop de l'autopista, sí que vaig tenir por. Però em va dir que estigués tranquil·la, que jo li agradava i que no passaria res si jo no ho volia. Em parlava bé. No li deia res perquè em feia por que s'enfadés i tot fos pitjor. Vaig pensar que podia tenir una arma a la guantera. Tot d'una se'm va tirar a sobre i em volia fer petons. Li vaig dir: "No!" El volia empènyer, però em tenia agafada pels braços. Quan em va deixar anar, vaig intentar obrir la porta, però estava travada. Igualment, si sortia del cotxe, on hauria anat?»\n5. «Li vaig dir que ell no era la classe de noi que fa això per estar amb una noia. Que també m'agradava, però no d'aquesta manera. Intentava calmar-lo, li deia coses boniques. Li parlava com si fos la seva germana gran. Tot d'una, em va tapar la boca amb una mà i amb l'altra es va descordar el cinturó. En aquell moment vaig pensar que em podia matar, ofegar, saps? Mai m’havia sentit tan sola, com si estigués segrestada. Li vaig demanar que acabés ràpid i que em portés a casa meva.»\n6. Què els ha passat pel cap escoltant aquesta història? Segurament, tenen diverses preguntes. Per exemple, per què ella no va baixar la finestreta i va demanar auxili? Per què no va baixar del cotxe quan va pressentir que podia passar alguna cosa? Com va poder demanar-li que la portés a la casa? Quan no estem davant d'una notícia en els mitjans, o davant d'una història que una persona com jo els explica des d'un escenari com aquest, quan estem davant d'algú que coneixem i que ens ha triat per confiar-nos la seva història, el que li va passar, haurem d’escoltar-la. I escoltarem coses que no podrem entendre ni acceptar.\n7. Llavors ens apareixeran dubtes, preguntes, sospites, i això ens farà sentir molt malament, culpables. Per defensar-nos d'aquesta incomoditat tenim un recurs. Apugem el volum a totes les coses de la història que esperàvem escoltar: el revòlver a la guantera, les portes travades, l'aïllament. I abaixem el volum a tot allò que no esperàvem escoltar i que no volem escoltar: com per exemple, quan ella li diu que ell també li agradava, o quan ens explica que li parlava com si fos la germana gran, o quan li va demanar que la portés a la casa.\n8. Per què serveix fer això? Per creure-la, per poder confiar que realment ella va ser una víctima. Això ho anomeno "victimització de les víctimes". "Victimització" perquè per poder creure que és innocent, que és una víctima, necessitem pensar-les desvalgudes, paralitzades, mudes. Però hi ha un altre camí per desfer-nos de la incomoditat, i que és exactament l'invers: apugem el volum a les coses que no esperàvem escoltar, com: "Jo li vaig parlar bé", "Li vaig demanar que em portés a casa meva", "Li vaig demanar que acabés ràpid", i abaixar-lo a les coses que sí que esperàvem escoltar: el revòlver a la guantera, l'aïllament. Això per què serveix? Perquè puguem agafar els dubtes i sentir-nos-hi més còmodes.\n9. Apareixen noves preguntes, per exemple: Qui li mana anar a aquests llocs? Vas veure com es vestien ella i les amigues? Les minis, els escots? Què esperes? Preguntes que no són preguntes, que més aviat són judicis que acaben amb una sentència: ella s’ho va buscar. I en aquest cas es veuria justificada pel fet que ella no explica que hagués lluitat per evitar la violació. Llavors això vol dir que no va resistir-s'hi, que ho va consentir. Si s'ho va buscar i ho va consentir, de quina violació em parlen?\n10. D'axò, en dic "culpabilització de les víctimes". Tant els arguments que ens serveixen per culpabilitzar com per victimitzar els tenim tots, tots al cap. Tant és així que quan l’Anna va arribar a mi, em va dir que no sabia si el testimoni d'ella em serviria perquè no estava segura que el que li havia passat fos una violació. L’Anna, com la majoria de nosaltres, també creia que una violació s'assembla més a un robatori a mà armada, a un tràmit violent que dura 4 o 5 minuts, i no a la conversa d'un jove agradable que dura tota una nit i que acaba en un segrest. Quan va sentir por que la matessin, quan va sentir por que li deixés marques i va haver de lliurar el seu cos per evitar-ho, és quan va saber que la violació era una altra cosa.\n11. L’Anna mai havia parlat d'això amb ningú. Podria haver-ho dit a la família, però no ho va fer. No ho va fer perquè va tenir por. Va tenir por que a la persona que ella hagués triat per explicar-ho li passés el mateix que ens passa a tots: que li sorgissin dubtes i sospites. I si això hagués passat, potser hauria estat pitjor que la violació. En podria haver parlat amb una amiga, amb una germana, molt difícilment amb la parella (el menor indici de dubte en el seu rostre o en la seva veu hauria estat devastador per a ella, i probablement el final de la relació). L’Anna es manté en silenci perquè íntimament sap que ningú, ni tots nosaltres, ni la seva família, ni els terapeutes, o encara menys la policia o els magistrats, estem disposats a escoltar el que l’Anna sí que va fer en aquell moment.\n12. El que és principal és que l’Anna va dir no. Quan va veure que el seu no era inútil, li va parlar bé, va intentar no fer més gran la seva violència, no donar-li idees. Li va parlar com si tot el que estava passant fos normal, per no despertar-li la por que ella després el pogués denunciar. Ara, em pregunto i els pregunto: tot això que va fer ella no és resistir?\n13. No, i no ho és per tots o gairebé per tots nosaltres perquè no ho és per llei. En la majoria dels països, els codis segueixen demanant que la víctima, per provar la seva innocència, presenti marques al cos que testifiquin que ella va mantenir una lluita tenaç i constant amb el seu agressor. Els puc assegurar que en la majoria dels casos judicials no hi ha marques. He escoltat moltes dones. Però cap ha parlat d'ella mateixa explicant com va quedar reduïda a una cosa, i sotmesa totalment a la voluntat de l'altre. Més aviat les he escoltat sorpreses i fins i tot una mica orgulloses de reconèixer com de lúcides havien estat en aquell moment, atentes a cada detall, com si això els permetés tenir algun control sobre el que estava passant.\n14. Llavors vaig pensar: "És clar, el que les dones fan en aquestes situacions és negociar". Negocien sexe per vida. Demanen a l'agressor que acabi ràpid, perquè tot s'acabi com més aviat millor i amb el menor preu. Se sotmeten a la penetració, perquè encara que no puguin creure-ho, la penetració és el que les manté més lluny d'una escena sexual o afectiva. Se sotmeten a la penetració perquè fa menys mal que els petons, les carícies, les paraules suaus. Ara, si seguim esperant que les violacions siguin el que molt poques vegades són: un violador que és un depravat de classe baixa, i no un jove universitari o un empresari que surt un divendres o un dissabte, si seguim esperant que les víctimes siguin dones pudoroses, que es desmaiïn a l'escena, i no dones segures de si mateixes, seguirem sense poder escoltar. Les dones continuaran sense poder parlar. I continuarem sent tots responsables del seu silenci i de la seva solitud.\nNo tinc una vocació clara, i què?\nRepensar el jo\nArundhati Roy: «Fugir de la fama i els diners també és un acte revolucionari»\nLA XACRA SILENCIOSA\nCristina Olivares , 13/12/2017 a les 20:18\nUn article molt valuós per avançar en la lluita contra aquesta xacra silenciosa.\nHi ha infinits perfils violadors i millions de víctimes...\nAnònim, 14/12/2017 a les 21:38\nFeia autoestop a la sortida de la ciutat on estudiava. Em va agafar un noi de la meva edat o una mica més gran. Van començar una conversa molt animada y al cap d’una hora em va demanar si podia sortir de la carretera i agafar una via secundària per recollir un paquet d’una tia que havia de portar al mateix lloc del meu destí. Va parar el cotxe al mig d’una zona deserta i llavors vaig comprendre el que volia. Jo vaig començar a tractar-lo com si fos un inferior li vaig dir que si em tocava el meu pare era Policia i no pararia fins trobar-lo, que era despreciable, que feia mal olor, que jo tenia la regla i quedaria tot el cotxe fet un desastre. Llavors va arrencar el cotxe i sense obrir la boca en va tornar a la carretera principal i em va deixar en una zona de gasolinera. Encara em faltava una hora per arribar a agafar un autobús per arribar a casa a passar el Nadal. Em vaig sentir fatal em tremolaven les cames i era conscient que jo havia agafat la veu cantant, i ell no havia reaccionat violentament, debia ser perquè era un noi tímid i la meva reacció el va sorprendre. Li vaig dir que si tornava a la carretera no miraria la matrícula i que m’esperava un familiar per agafar junts el autobús i que havia perdut molt de temps. Al mateix temps em passava la película dels fets contínuament y la camioneta que portava pollastres la conduia un senyor gran que va ser molt amable perquè li vaig dir que havia perdut molt de temps i no sabia si arribaria a l’hora d’agafar l’autobús. Vaig arribar a temps d’agafar el ticket i durant la resta del viatge em sentia traumatitzada: m’havíen segrestat i havíem intentat violar-me. Durant les vacances vaig intentar sortir molt per oblidar. Però, una cosa així no s’oblida mai. Tampoc he explicat mai a ningú aquesta experiència. Es la primera vegada