ULVR: serveis de consergeria\nServeis de consergeria personalitzats\nCreiem que tots els nostres clients són únics i que els vostres requisits són diferents. Per això, hem creat una àmplia gamma de serveis dissenyats per oferir-vos tota l'assistència que necessiteu quan us allotgeu a les nostres boniques propietats.\nPodeu triar tants o tan pocs serveis com vulgueu.\nServeis de cuiner privat\nTenir un xef professional és un veritable luxe i és un dels aspectes més destacats de qualsevol lloguer de xalets privats. Els nostres xefs professionals són de primera classe i sempre són molt elogiats. Trieu els dies que desitgeu un cuiner privat.\nEls preus següents inclouen el cost dels serveis d’un xef professional amb experiència. Els preus no inclouen menjars, que podeu seleccionar amb antelació entre una àmplia cuina deliciosa dels nostres menús de cases.\nServeis de xef a Tailàndia\n1-4 convidats Preu per dia\nEsmorzar dinar Sopar £ 295\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 245\nsopar £ 195\ndinar £ 145\nEsmorzar £ 115\nEsmorzar dinar Sopar £ 345\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 295\nsopar £ 275\ndinar £ 205\nEsmorzar £ 175\nEsmorzar dinar Sopar £ 425\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 375\nsopar £ 325\ndinar £ 255\nEsmorzar £ 215\nEsmorzar dinar Sopar £ 465\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 415\nsopar £ 365\ndinar £ 295\nEsmorzar £ 255\nEsmorzar dinar Sopar £ 515\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 465\nsopar £ 415\ndinar £ 335\nEsmorzar £ 295\nServeis de xef a Espanya\n1-8 convidats Preu per dia\nEsmorzar dinar Sopar £ 398\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 348\nsopar £ 289\ndinar £ 259\nEsmorzar £ 259\nEsmorzar dinar Sopar £ 547\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 485\ndinar £ 328\nEsmorzar £ 328\n17-26 convidats (tipus bufet servit)\nEsmorzar dinar Sopar £ 688\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 629\nsopar £ 468\ndinar £ 435\nEsmorzar £ 335\n17-26 convidats (servei per placa)\nEsmorzar dinar Sopar £ 827\nEsmorzar i dinar o dinar i sopar £ 725\nsopar £ 546\ndinar £ 519\nEsmorzar £ 398\nTingueu en compte que hi ha un recàrrec del 50% per als serveis de xef els dies 24, 25 i 26 de desembre i un recàrrec del 100% el 31 de desembre.\nPre-emmagatzematge de xalets\nEntenem que anar de compres després d’un llarg viatge pot resultar incòmode, sobretot si arribeu tard a la nit o si viatgeu amb nens. Oferim un servei de pre-emmagatzematge de la vila on podem organitzar les compres abans d’arribar.\nSimplement proporcioneu-nos una llista dels queviures necessaris i un del nostre personal us farà un viatge al supermercat. Podem comprar una àmplia gamma d'articles, des de te i cafè, fins a carns fresques per a la barbacoa, amanides i fruites, o vins, cerveses i aperitius. La mercaderia es desembala i es col·loca a la nevera i als armaris per a menjar. Poder gaudir d’una tassa calenta de te, alimentar boques famolences i beure un got de vi refredat quan arribi, realment farà que les vacances s’estenin amb estil. Us permet relaxar-vos sabent que tots els elements essencials es tenen en compte, sobretot si es retarda o si els supermercats estan tancats abans d’arribar.\nCobrem 70 GBP pel nostre servei de pre-emmagatzematge. Això cobreix tots els costos de transport al supermercat i la vil·la, a més de dues hores del nostre personal dedicades a comprar i desembalar. Es pot pagar amb targeta de crèdit o amb el pagament del lloguer de la vostra vila. Això cobreix el cost de la majoria de sol·licituds de pre-emmagatzematge, però per a botigues més grans o on hem de visitar més d’un supermercat per comprar els articles que sol·liciteu, cobrem 35 GBP per cada hora addicional. Vostè paga per qualsevol temps extra dedicat i el menjar i les begudes al preu de cost quan arribeu.\nCompres de menjar per a vil·les\nSi voleu que el nostre personal faci les vostres compres durant la vostra estada, podeu utilitzar el mateix servei de compres de cases. Si us plau, doneu-nos una llista de compres ben impresa i un preavís de 24 hores, de manera que és millor intentar planificar els vostres requisits de menjar i beguda amb antelació.\nCobrem 70 lliures per cada viatge de compres que cobreix el cost del transport, el combustible i dues hores de temps per al nostre personal per comprar, viatjar i desembalar. El menjar i les begudes es carreguen amb un cost més hores addicionals a 2 GBP.\nSi voleu utilitzar els serveis d’un dels nostres especialistes per ajudar-vos a organitzar diverses activitats i crear una agenda per a vosaltres, podem organitzar una primera discussió telefònica i donar-vos molts suggeriments sobre què veure i on anar de forma gratuïta. Si voleu fer un itinerari més personalitzat, us cobrem el temps (que inclou el cost de les trucades telefòniques) a 35 GBP per hora.\nSi no contracteu un cotxe, feu-nos saber quantes persones hi haurà a la vostra festa i podem organitzar una recollida des de l’aeroport fins a la vil·la i, naturalment, les devolucions quan marxeu.


Unes primàries en un moment excepcional | DIARI DE MIQUEL ICETA\n← Propostes de resolució sobre diàleg, negociació i pacte\nResultats de les eleccions primàries →\nDissabte, dia 15, més de 17.000 persones estan cridades a participar en les eleccions primàries per escollir la persona que ha de liderar el Partit dels Socialistes de Catalunya. És una responsabilitat enorme la que recau sobre els meus companys i companyes: no són unes primàries normals, ja que estem vivint un període excepcional.\nDissabte decidim qui serà el líder del PSC, i si el líder del PSC serà o no al Parlament de Catalunya en un moment crucial.\nDecidim qui serà la veu que se sentirà als mitjans de comunicació representant tots els que volem diàleg, negociació i pacte, enfrontant-se als que estan disposats a continuar en la seva cursa boja\ni unilateral cap a l’abisme o, en el millor dels casos, cap al fracàs.\nEn cap altre moment de la història de Catalunya d’aquests últims anys les institucions catalanes s’han vist sotmeses a la tensió i la crisi imposades per l’estratègia insensata que l’independentisme ha dissenyat fins al setembre del 2017 amb un enfrontament amb la legalitat i una fractura profunda en la societat catalana.\nPer això és tan important qui estigui al capdavant del PSC. Perquè avui el PSC és, independentment de si té més o menys representació parlamentària, la pedra angular de la reconstrucció del catalanisme a Catalunya. Un catalanisme avui injuriat pel bloc sobiranista, per la seva voluntat de pacte i perquè vol construir Espanya sense renunciar a aconseguir més autogovern per a Catalunya, però que és l’instrument que ens ha proporcionat el grau més alt d’autogovern, llibertat i prosperitat de la història.\nEl PSC és l’únic partit que té un projecte sòlid, no màgic, tant per a Catalunya com per a Espanya. Un projecte perquè Catalunya sigui reconeguda com a nació per Espanya i perquè Espanya s’accepti a si mateixa com a nació de nacions. Un projecte en què és tan important la nostra capacitat de convicció cap a la ciutadania catalana com la capacitat de convicció sobre el PSOE i el conjunt de la ciutadania espanyola. No és un projecte fàcil, però és un projecte factible, a diferència dels altres. Si la democràcia és el pitjor de tots els sistemes polítics, a excepció de tots els altres, m’atreveixo a dir que\nel nostre projecte federal és el pitjor dels projectes possibles, exceptuant tots els altres.\nPer això la responsabilitat de les afiliades i els afiliats del PSC és enorme. No només han d’escollir una persona per liderar el partit; han d’escollir una persona per liderar una part de la societat que vol i presentarà batalla democràtica, la batalla ideològica, la batalla mediàtica i la batalla social perquè la raó i la sensatesa tornin a la política catalana i a l’espanyola.\nVull ser aquesta persona. Vull ser primer secretari del PSC. Tinc la força, la convicció, la capacitat, l’experiència i el reconeixement social, fins i tot el dels meus adversaris. Poso a disposició del socialisme català la meva capacitat per defensar les nostres idees sense oblidar que la societat el que necessita és que els polítics siguem capaços de trobar solucions factibles als problemes que tenim a Catalunya, a Espanya… i al PSOE.\nPosted on dijous 13 Octubre 2016, in Articles i entrevistes. Bookmark the permalink.\tDeixa un comentari.


Aprenentatge i intercanvi de sabers: una proposta en esborrany per a l'estudi transdiciplinari cap a la tercera cultura\nPortada • Start Page >> Aprenentatge i intercanvi de sabers: una proposta en esborrany per a l'estudi transdiciplinari cap a la tercera cultura • Francisco Gutierrez Caordia\nEl Doctorat en Educació amb especialitat en Medició Pedagògica, en la pràctica hauria d’haver-se anomenat, Doctorat de la Tercera Cultura, com pot inferir-se pels cursos de la primera etapa (fonaments, principis i valors del Paradigma quàntic), que són els que donen sentit als cursos de la segona etapa (Pedagogia, art, salut educació). La tercera cultura, ha de ser entesa com el resultat natural de superar la fragmentació en les disciplines, com, ho entenen Salvador Paniker i John Brockman en el llibre “El nou humanisme i les fronteres de la ciència”\nLa ubicació del tema de la Tercera Cultura ens la presenta John Brockman en el seu llibre “La tercera cultura, més enllà de la revolució científica”. En 1959 Philips Snow va publicar un llibre titulat “The Two Cultures” on afirma que d’una banda estaven els intel·lectuals de lletres, i de l'altra, els de ciències. Els de lletres des dels anys 30 s'autodenominen “els intel·lectuals”, tots els científics per eminents que foren, quedaven exclosos d'eixe grup i pitjor encara, durant molts anys van romandre-hi invisibles.\nEn 1963, Snow va traure una segona edició del llibre en què suggeria que una Tercera Cultura emergiria seguien -sense comunicar-se amb els científics, i, en conseqüència, són aquests últims, els qui estan dirigint-se ja directament al gran públic. Un gran públic que comença a estar familiaritzat amb nocions com biologia molecular, intel·ligència artificial, teoria del caos, fractals, biodiversitat, nanotecnologia, genoma, etc, un gran públic que fuig de velles disquisicions teològiques, però que comença a apassionar-se amb qüestions secularitzades com ara quin és l'origen de la vida?, d'on va sorgir la ment?, com va començar l'univers?\nDonc bé, aquest nou humanisme ha de poder enfrontar-se amb tots estos temes des d'un cert coneixement de causa perquè aconsegueix recollir l'arsenal de metàfores subministrat per les ciències dures. El nou humanisme, ja no ha de ser tant un humanisme clàssic, com una nova hibridació entre ciències i lletres. En l'entesa que, des de sempre la gravitació de la ciència sobre la filosofia ha estat crucial. Emile Bréhier va assenyalar que, en cada època, tant o més, que el model econòmic de producció, influencia la imatge astronòmica. És el divorci entre ciències i lletres, que assoleix el zenit en la famosa frase de Sartre: “la ciència no m'interessa per a res”.\nEn 1991, en un article titulat El naixement de la tercera cultura, vaig plantejar diu Brockman, l'argument següent: “En aquests últims anys, el terreny de joc de la vida intel·lectual americana ha experimentat un canvi, conseqüència del qual, la cultura tradicional va quedant cada vegada més relegada”.\nDotze anys després, aquesta cultura fossilitzada ha estat reemplaçada essencialment per la “Tercera Cultura” que donava títol a l'assaig, a què es referix a C.P Snow i a la seua cèlebre divisió del món del pensament en dues cultures: la de l'intel·lectual de lletres i la del científic. Aquest nou corrent està constituït per aquells científics i pensadors del món empíric que, a través de les seues investigacions i escrits, n’han ocupat el lloc i ompliria el buit de comunicació entre els intel·lectuals de lletres i els científics. Però encara el dia de hui els intel·lectuals de lletres segueixen sense comunicar-se, quan els científics ja s'estan comunicant directament amb el gran públic que s'està familiaritzant amb les ciències quàntiques, la biodiversitat, el genoma humà, etc.\nEls recents èxits editorials de llibres científics estan sorprenent els intel·lectuals de la vella escola. Val la pena recordar que l'aprovació oficial d'aquest doctorat és una demostració en aquest sentit perquè, va haver de nàixer com a doctorat en educació, encara que en més del 80% del seu pla d'estudis és un doctorat basat en les ciències del paradigma emergent.\nMoltes i molts “guardians” del sistema, encara no han pres consciència que les noves ciències del paradigma quàntic, s'han convertit hui en cultura de domini públic.\nEstem vivint en un món en què el major canvi és ritme del canvi mateix. La ciència s'ha convertit així en un gran relat.\nEls temes més importants de la Tercera Cultura són nous: biologia molecular, teoria del caos, xarxes neuronals, fractals, complexitat, biodiversitat, equilibri dinàmic, lògica borrosa, hipòtesi Gaia, realitat virtual, ciberespai, incertesa que són precisament els temes en què es basa el pla d'estudis del doctorat. Aquesta llista és incipient perquè no hi ha ni podrà haver-hi una llista tancada perquè precisament la força de la Tercera Cultura, consisteix en el fet que admet desacords sobre les novetats que han d'acceptar-se com noves aportacions d'aquesta dimensió cultural. Els objectius del doctorat des d'aquest punt de vista relacionats abans de tot amb el canvi d'activitats i no tant amb els continguts del pla d'estudis.\nNo ens preocupa que les persones coneguen les temàtiques noves; el que realment interessa és que pensen i es qüestionen des dels fonaments científics, com l'holisme, la complexitat i les noves ciències de la vida.\nLa Tercera Cultura és una idea tan poderosa, que les universitats no poden desconéixer-la per més temps, perquè estan en joc canvis tan profunds, ràpids i decisius que ja no és possible la superficialitat i l'arrogància en assegurar que la qualitat de l'educació és el resultat de la millora de l'ensenyament.\nPer a millorar l'ensenyament, si es creu que això és prioritari, es requereix un canvi qualitatiu relacionat sobretot amb els nostres models mentals. I no tant els canvis de les nostres formes d'ensenyar.\nNo es tracta de fer el millor el que fins ara hem estat fent, perquè amb això només aconseguiríem afermar el sistema. Es tracta de respondre creativament i sense el sotmetiment a les exigències d'un sistema que necessita reproduir-se (replicar-se) des de l'aparell escolar.\nRichard Dawkins (filòsof-científic), líder de la Tercera Cultura, ens parla dels memes en referir-se a aquests amarratges i estereotips socioculturals; desprendre’s dels memes, diu, implica un gegantesc ajust mental, a què no totes les persona estan disposades.\nUn meme molt comú i nefast, però certament molt present, és equiparar l'ensenyament amb l'educació. Un bon ensenyament, s'equipara a una bona educació. Però la pràctica està demostrant que aquest meme no és cert. Els ufanegem que a Costa Rica des del segle XIX tenim educació gratuïta laica, universal i obligatòria. Però en realitat el que tenim és una escola estatal gratuïta i obligatòria que no ensenya, no promou a l'aprenentatge i consegüentment no educa.\nLa promoció de l'aprenentatge, hauria de ser la preocupació de les institucions educatives de la Tercera Cultura. Per això mantenim com a tesi en el doctorat, “la necessitat de passar d'una societat d'educadors a una societat d'aprenents”. Perquè amb l'ensenyament que tenim posem en perill el destí de la humanitat.\nFilòsofs actuals de la ciència com Dawkins, Dennett i John Brockman, en demostrar les bases científiques de la Tercera Cultura posen de manifest la necessitat de comprendre els processos educatius en termes científics. Des de la dimensió quàntica ens fan veure els perquès de la ciència i de la contingència històrica de Gell Mann anomena la plèctica o l'estudi de la simplicitat i la complexitat tal com es va manifestar, no sols en la naturalesa, sinó en els fenòmens de la vida com el llenguatge, l'economia i no cal dir-ho l'educació. No es tracta només d'estudiar el pensament complex sinó de viure-la. Aquesta vivència és l'essència mateix del procés educatiu..\nHi ha encoratjadors indicis que la Tercera Cultura inclou en aquest moment erudits de les humanitats que pensen de la mateixa manera que els científics. De la mateixa manera que els seus col·legues de l'àmbit de les ciències , creuen que hi ha un món real i que la seua labor és comprendre’l i explicar-lo. Examinen les seues idees en funció de la coherència lògica, de la capacitat explicativa i la conformitat amb els fets empírics. No s'adhereixen al dictamen de les autoritats intel·lectuals: estan disposats a qüestionar les idees de qualsevol i, com a fruit d'aquests desafiaments, creixen la seua compressió i coneixement. No és que limiten les humanitats a una sèrie de principis biològics i físics, perquè creuen fermament que l'art, la literatura, la història i la política –tot el repertori d'interessos humanistes- necessiten prendre en consideració el camp de la ciència.\nLes arts i les ciències han començat a unir-se de nou en una sola cultura: Tercera Cultura. Aquells que participen en aquesta labor, des de l'un i l'altre costat de la vella línia divisòria de C.P Snow, es troben hui en dia en el centre de l'acció intel·lectual. Ells són els nous humanistes.\nEl llibre sobre la Tercera Cultura de John Brockman, ens porta de la mà a uns altres pensadors com Richard Dawkins i David Dennet, que van aprofundir el tema des dels perquès de la ciència i des de la contingència històrica, a què es refereixen com la Plèctica, o l'estudi no sols del pensament, sinó també del comportament complex, que per a Dee Hock, (“El naixement de l'era caòrdica”), suposa la transformació de la consciència, de la cultura, la societat i les institucions. Ho sintetitza meravellosament en una frase orientadora: “El segle XXI serà una època extraordinària i ja és el moment de començar a imaginar cap a on pot orientar-se l'esdevenir de la humanitat”.\nEn la història, s'han donat casos molt connotats d'aquest apropament entre les dues cultures, que convé tindre en compte. Faig referència, encara que molt breument, al testimoni de Goethe, el científic poeta, com el primer personatge modern capaç de viure la ciència, sentir-la i expressar-la.\n“Pensar en sintonia amb la realitat, diu; és situar-nos davant de l'acte de pensar el món de manera que aquest no es convertisca en jutge de les coses, sinó en un instrument perquè les coses”.\nLa comprensió de la “Tercera Cultura”, reafirma algunes de les principals pràctiques del doctorat; faig referència a les més cridaneres i a les de major validesa. Resulta obvi que a hores d’ara no hi ha necessitat anar a la universitat per a aprendre i ni tan sols per a rebre informació (ser ensenyat).\nEl mateix es va dir fa alguns anys de l'escola, quan van aparéixer els primers llibres impresos. Hui, amb un ús tan generalitzat de la computació, amb els ordinadors portàtils, no hi ha necessitat d’entrar en la universitat per a aprendre. La millor manera d'ajudar a aprendre és donar a les persones interessades, creatives i sensibles, plena llibertat perquè aprenguen el que vulguen, amb els mitjans tecnològics i les metodologies al seu abast.\nEl traspàs d'informació no pot quedar reduït a l'acte d'ensenyar. Els educadors com molt bé ho va apuntar Nicholas Humphrey: Els educadors són massa rutinaris i un poc massa sensats amb moltíssima fe en la didàctica que desfà abordar als aprenentes.\nEn l'argot del doctorat diríem que per a ser un bon educador es requereix una certa dosi de bogeria, a fi de poder anar més enllà de les normes establides. La ruptura és condició de l'obertura perquè amb molta freqüència les normes i les coses establertes no és possible reformar-les. Les reformes resulten insuficients.\nEn aquest ordre d'idees Dawkin Dennett referint-se al seu amic Francisco Varela es fa la reflexió següent: “Francisco i jo tenim moltes coses en comú, encara que som amics i col·legues en certa manera sóc el seu pitjor enemic, perquè ell és un revolucionari i jo un reformador. Com a bon revolucionari pensa que l'ordre establert, amb els seus controls i normes no cal canviar-lo cal descartar-lo en la seua totalitat. És millor començar de zero…parlem dels mateixos temes, però jo pretenc mantindre moltes coses que Francisco les descarta perquè destorben.”\nQuè destorba?, què ha de descartar-se? Cada persona i cada institució hauran de descartar, sense contemplacions tot allò que entorpisca la promoció de l'aprenentatge. Destorben els controls i els reglaments que ben sovint anul·len i neguen les metes proposades. La compressió i els assoliments de la Tercera Cultura remarquen que la imaginació, el risc i la ruptura són necessaris per a aquesta transformació radical a què es referix molt Kaku com aquest corrent abraçador i fascinant resultat de fertilització encreuada de tres revolucions:\nLa revolució quàntica que desentranya els secrets de la partícula.\nLa revolució biomolecular que desentranya la molècula de la vida.\nLa revolució informàtica.\nAquestes tres revolucions en paraules de Dee Hock (autor del llibre, El Naixement de l'Era Caòrdica), suposen la transformació de la consciència, de la cultura i de la societat i de les institucions.\nProposta doctoral autoorganitzada i rizomàtica\nL'autoorganització respon a un dels principis fonamentals del doctorat. Però des de fa alguns anys l'autoorganització és vista com una nova ciència. La veritat és que l'autoorganització durant molt de temps va quedar com un camp d'estudis no reconegut pel sistema, per no ser una de les disciplines convencionals. Però des d'interessos científics en anys recents han sorgit aportacions que fan de l'autoorganització una nova ciència com es pot inferir de les investigacions de Fox Keller i Lee SEGEL sobre l'autoorganització de les colònies de la floridura de Fango.\nLa nova ciència de l'autoorganització posa de manifest les possibilitats d'adaptació dels sistemes complexos de nous comportaments, des de les lleis de l'emergència.\nEn una primera etapa es va intentar entendre l'autoorganització en si mateixa sense tindren compte les conseqüències emergents. En una etapa posterior es va comprovar que l'autoorganització transcendeix les disciplines conegudes. En la ciència de hui s'admet que en l'esdevenir del comportament col·lectiu es donen resultats nous que no es coneixien. En el procés d'aprenentatge autoorganitzat interessa treballar aquests resultats. Estem davant de temes de gran interés en el doctorat. Concretament interessa conéixer la complexitat que sorgeix de l'autoorganització que alguns autors coneixen com la complexitat sistèmica, que transcendeix els actuals models de comprensió de realitats no autorganitzades.\nHem de reconéixer, en primera instància que en aquesta nova realitat com a resultat de l'autoorganització sorgeixen nous “patrons” alguns d'ells, fins i tot amagats, en l'aparent caos que ens porta a investigar les potencialitats derivades de la complexitat resultant de l'autoorganització grupal.\nHi ha quatre punts de referència que llancen informació sobre aquesta nova dimensió de l'autoorganització. És realment apassionant endinsar-se en l'autoorganització de les colònies de formigues carnívores estudiades per Devorah Gordon, com ho és igualment l'autoorganització dels barris urbans de les grans ciutats segons els estudis de Jane Jacobs.\nLes investigacions de Marvin Minsky sobre les interconnexions del cervell humà serien de major interés, perquè es tracta de resultats que es donen diàriament en el nostre propi viure . Un quart punt de referència pot interessar moltíssim, als qui dins de l'àrea informàtica estudien les comunitats autoorganitzades en el Web, molt originals i autèntiques.\nL'autoorganització sempre ha estat molt present en el procés doctoral. En l'obertura del doctorat al setembre (2003) vam deixar clarament establida l'autoorganització com una de les característiques essencials d'aquest doctorat.\nLa metodologia que possibilita el procés autoorganitzatiu i rizomàtic es basa en la lectura, reflexió, producció i intercanvi grupal, i inspirats en alguns autors proposem un procés en rizoma com l'analogia més suggeridora per a la metodologia que busquem i amb les reflexions que segueixen voldríem compartir algunes idees que ens ajuden a trobar eixe sentit i pràctica del procés metodològic .\nPartim del principi que la meta que ens hem proposat no és repetir el que s'ha dit hui en uns o altres àmbits de les ciències i en les aplicacions que s'hagen fent, la nostra finalitat és projectar-nos fins a la innovació, descobrint i construint les nostres pròpies vies. Si tots i totes estem convençuts que el coneixement naix d'un procés interactiu, tinguem el coratge de trencar amb moltes formes rutinàries, i anquilosades de traspàs del coneixement. Les veus en aquest sentit, són testimonis de connotats científics llatinoamericans, que ens impulsaran a obrir camins abans que siga tard.\nMax Neef, des de l'economia afirma: “Hui en dia em sent profundament convençut categòricament que com estan les coses, crec que l'heretgia és l’element més poderós de conservació per a la vida, per a una supervivència que valga la pena”. (Max Neef, 1994, pàg.70)\nPayán, des de la medicina, assegura: “La nostra forma de pensar tradicional ens té agarrats en esquemes que expliquen la nostra incapacitat per a trobar nous camins. Només per l'heterodòxia i la desobediència vital podem alliberar-nos d'aquestes xarxes mortíferes”. (Payán, pàg.35, 2001)\nL'actitud de Maturana és encara més radical: “no m'agraden les situació des del poder perquè el poder es constituïx en l'obediència. El poder no es té, sinó es rep en l'obediència de l'altre. Al concedir poder en l'obediència no entrem en col·laboració sinó en subordinació”. (Maturana, 1996, pàg.35)\nRecrear una metodologia col·lectiva d'aprenentatge i intercanvi de sabers\n“L'educació és el procés de creació de relacions possibles, mentre que l'escolarització és el procés de repetició de relacions preestablertes” assegura Calvo, pàg.10, 2004. Què ens proposem? Trobar una metodologia col·lectiva d'intercanvi de sabers. Pretenem construir, un camí que es faça en el caminar. Açò suposa un esdevenir conformat per múltiples esdevenirs. En aquest sentit partim del desconeixement (voluntari) d'estructures preestablertes, a fi de promoure estructures nòmades dinàmiques, enriquidores, rizomàtiques.\nEl rizoma no és lineal, perquè no recorre lògicament aquests espais coneguts. Una de les seues característiques més importants, és potser tindre múltiples entrades, sendes, senderes, amb línies de fuga diferents, moltes vegades imperceptibles però reals.\nEs tracta de construir, la nostra pròpia senda amb entrades i eixides variades. Aquest és el desafiament que ens mou en aquesta travessia. És necessari desprendre's de velles idees, costums, fins i tot de vells companys. No poden crear-se coses noves si no obrim espais per a elles.\nEl rizoma com a analogia\nEl rizoma, és un tija que creix horitzontalment emetent, brots que es converteixen en tiges aèries, solen produir arrels i per això mateix té la seua pròpia organicitat, rica en possibilitats per les abundants ramificacions laterals i circumdants.\nEl rizoma, té les més diverses formes, des d'una extensió superficial ramificada en tots els sentits, fins a connexions en bulbs i tubèrculs de l'arrel, especialment des de la multiplicitat de les arrels secundàries.\nAquesta riquesa significant del rizoma, suposa múltiples esdevenirs que hi donen procés intensitats, desiguals i imprevisibles. S'afirma que el rizoma procedeix per variació, expansió, adquisició, captura. El rizoma es fa, esdevé, s'autoorganitza i construeix. El rizoma com a procés pot interrompre's, pot fins i tot ser trencat, però sempre recomença segons línies previstes o no. És una reconstrucció permanent. El rizoma, es fa sense parar i creix segons línies de fuga immanents a la seua pròpia força vital.\nLes analogies del procés d'aprendre amb la vida i desenvolupament del rizoma resulten òbvies. Destaquem alguns dels principis rizomàtics relacionats amb el procés pedagògic de producció i intercanvi col·lectiu de coneixements.\nPrincipi de connexió\nQualsevol part del rizoma pot connectar-se i unir-se a una altra part. Aquesta possibilitat de connectar-se, unir-se, entrellaçar-se, es constituïx en el fonament de l'agenciament col·lectiu, de la construcció grupal per a fer possible les organitzacions de les informacions, dels coneixements i dels sabers. És important trobar sistemes de xarxa per a no continuar fragmentant i separant els coneixements. El rizoma d'origen a realitats concretes com a conseqüència de les múltiples possibilitats originades en les relacions.\nEl procés de recreació metodològica, serà molt més ric i productiu com millor (qualitat) i més gran siguen les connexions (intercanvi), que es donen entre els participants. És important remarcar, que a més i millors relacions més i millors seran els resultats. És vàlid afirmar, que en la creació de relacions possibles s'assenta la concreció de la proposta metodològica que busquem.\nAquesta recerca de relacions noves i significatives, suposa ruptures personals, grupals institucionals i socials. Les ruptures en l’àmbit personal estan relacionades amb l'obertura, llibertat i respecte. En aquest sentit, són fonamentals les relacions ètiques, que com assegura Maturana (1996) ens fan veure a l'altre com a legítim altre. No podem sembrar si la llavor no està en nosaltres. Les ruptures en l’àmbit institucional, ens obliguen a passar d'una realitat fragmentada en parts i en especialitats, a una realitat de teixit de relacions, de complexitats que ens permeten veure aquesta cinquena dimensió que ens uneix amb l'univers. (Payán, 2001)\nPrincipi de Multiplicitat\nEl rizoma a diferència d'estructures preestablertes no té ni punts fixos, ni posicions, ni estats, ni qualitats, sinó possibilitats i multiplicitats. Per a Bateson tot el procés, ha de ser vist com un conjunt, una trama o una xarxa de parts interactuants. Les entrades múltiples les variades línies de fuga, les combinacions significatives del rizoma reforcen i donen raó, de l'agenciament col·lectiu del procés metodològic que desitgem recrear: “Un agenciament és precisament eixe augment de dimensions en una multiplicitat que canvia necessàriament de naturalesa a mesura que augmenta les seues connexions”. (Bateson, 1993).\nVal la pena insistir. Aquesta multiplicitat convergent i participativa, ofereix al procés metodològic tant la consistència com el seu esdevenir dinàmic. No es tracta d'una sumatòria d'unitats, sinó d'una interacció sinèrgica que comporta noves formes d'organicitat i d'actuar: “El procés sinèrgic té una dinàmica tan singular i interdependent i d'altra banda estan tan absent dels nostres sistemes educatius –formals i no formals– que qualsevol proposta que vulguem fer resulta una aventura pedagògica”. (Bateson, 1993).\nL'aventura, com els somnis, necessita ser compartida perquè només així obtindrem aquest potencial sinèrgic necessari per a aquesta singular travessia. L'aventura exigeix també gosadia i empenta, Payán amb el poeta Apollinaire ens murmura a cau d’orella, a nosaltres els que ens hem ficat en aquesta aventura.\nEl rizoma suggereix la màxima obertura connectable en totes les seues direccions i per això mateix susceptible de rebre constantment modificacions. El rizoma, no té models que s'ha de seguir o reproduir. És més un rizoma bloquejat deixa de ser-ho perquè ja no té eixides. Evitar els bloquejos, serà en conseqüència un dels imperatius del procés. Es bloqueja, quan els desitjos no afloren i no passen, atés que els desitjos sempre es produeixen i es mouen rizomàticament. Els bloquejos externs, amb molta freqüència provenen dels nostres bloquejos interns.\nL'obertura, està relacionada amb la vivència creativa i desafiadora, de les noves situacions, d'anar més enllà de conrear nous camins, de foradar en tots els sentits. Aquest procés de recerca, queda perfectament clar si visualitzem la llibertat, la persistència i el repte, tant de l'arrel que s'afona amb força verticalment com de les abundants ramificacions laterals que manyosament i persistentment van perforant el medi, per a trobar el camí que s'ha de seguir.\nAquesta dimensió d'obertura, llibertat, d'acceptació i repte, està forjant un nou tipus de sabers, en què conflueixen el racional i el sensible, el científic i l'estètic, juntament amb l'ètic en múltiples jocs de llenguatge, de simetries i dissimetries, d'atzars i determinacions que donen noves identitats als subjectes-objectes.\nAlgunes propostes conceptuals\nHem de posar-nos d'acord, en els conceptes clau que hem de fomentar els tres èmfasis del procés metodològic, la lectura, la reacció productiva i l'intercanvi d’aquesta.\nLa lectura; ha de ser intencionada, incident, condicionada i condicionant, què volem dir amb això? Que el lector o lectora i les seues circumstàncies han de condicionar l'acte de llegir i el que és més important allò que s'ha llegit ha d'incidir en les lectors i les lectores, en tots els nivells. D'altra banda la dimensió alternativa de l'educació ha de ser una pressuposició de la lectura sempre present i igualment determinant.\nLa producció, com a reacció a la lectura, ha de ser creativa, provocadora i desafiadora. Basant-se en els plantejaments dels llibres o documents llegits es presenten propostes estimulants i evocadores. Posicions que aconseguisquen conjugar harmònicament els sentit amb el cor i la raó.\nCom diria Morín, que siguen escrits impregnats d'un mínim de dimensió poètica: “La prosa ens fa prosaics, només el fet de viure poèticament és viure”. (2001, pàg.38)\nL'intercanvi, ha de ser obert sinèrgic, circulant en xarxa o millor en rizoma, que forme una trama viva i multiplicadora. Una trama el patró d’organització de la qual, siga natural implícit a esdevenir, fonamentat en el pensament sistèmic en termes de connectivitat i de complexitat organitzada. Només així aconseguirem crear entre tots un món de possibilitats que actualment ni tan sols pot ser dimensionat pels nostres codis i canals tancats de comunicació acadèmica.\n El Nou humanisme i les fronteres de la ciència. Edició a cura de John Brockman. Kairós , Barcelona, 2007\n Sistemes emergents. Steven Johson. FCE, 2003


Aprovats els pressupostos fallers més incerts de la història\nCarlos Galiana assegura que aquests comptes pretenen abordar "amb la màxima cautela" el pròxim exercici faller en uns moments complicats i d'incertesa\nEl regidor de Cultura Festiva de l’Ajuntament de València i president de Junta Central Fallera (JCF), Carlos Galiana, ha anunciat que el Consell Rector de la JCF ha aprovat hui dimecres, sense cap vot en contra, el pressupost per a 2021. Concretament, han votat a favor Compromís i PSOE i s’han abstingut PP, Ciudadanos i Vox. El pressupost aprovat per a l’organisme autònom és de 2.299.110 euros.\nEl regidor de Cultura Festiva, Carlos Galiana, ha explicat que este pressupost "va en la línia de continuar el treball fet fins ara i abordar amb la màxima cautela el proper exercici faller en uns moments complicats i d’incertesa. Amb este pressupost l’Ajuntament referma la seua aposta i compromís amb el món faller de la ciutat i assegura que estarà al costat de totes les persones que viuen i treballen al voltant de les falles".\nEn paraules de Galiana "són uns comptes positius, alhora que sensats, transparents i que aspiren a donar resposta a les necessitats del món faller i de les seues comissions". Així mateix, Galiana ha agraït “la predisposició i el bon diàleg que hi ha hagut en el Consell Rector de JCF per part de tots els partits polítics que ha permés aprovar estos pressupostos de suport al món faller sense cap vot en contra”.\nPer a finalitzar, Galiana també ha fet referència al fet que, destinar els recursos necessaris al pressupost de la JCF, significa fer-ho a molts sectors "ja que les falles tenen una important afecció sobre molts altres sectors productius de la nostra ciutat com poden ser la pirotècnia, els floristes, els sastres i modistes, el món de l'espectacle i la cultura i un llarg etcètera”.


El PSIB-PSOE vol que Bauzá comparegui - EsDiari.com\nArmengol considera necessari fer un debat sobre l’educació pública en agost perquè “estam a punt de començar un curs escolar amb una crispació mai vista per la irresponsabilitat, l’autoritarisme i la prepotència del Govern Bauzá”\nEl PSIB-PSOE ha demanat avui la convocatòria d’un plenari extraordinari del Parlament durant el mes d’agost, perquè comparegui el president del Govern JR.Bauzá per parlar sobre la situació del sector educatiu a les Illes Balears. La portaveu del Grup Parlamentari Socialista, Francina Armengol, ha anunciat que els socialistes “forçarem la reunió de la Diputació Permanent per convocar un plenari extraordinari”, després que el Partit Popular hagi bloquejat avui la compareixença de la consellera d’Educació, Cultura i Universitats, Joana Maria Camps.\nEl PP “podrà votar en contra del plenari en la Diputació Permanent, però hauran de venir el mes d’agost, malgrat que a alguns d’ells els costi molt, a explicar perquè creuen que no s’ha de parlar sobre educació”, ha explicat.\nArmengol ha criticat que el Grup Popular hagi rebutjat la compareixença “totalment necessària” de la consellera d’Educació, Cultura i Universitats sol·licitada pel Grup Socialista, per ”la crispació enorme que existeix dins la comunitat educativa provocada per l’actitud autoritària del Govern Bauzá”.\n“Ja està bé que el Govern tanqui el Parlament de les Illes Balears a la veu del poble” i als temes que preocupen a la ciutadania, com és la situació de l’educació, ha dit la socialista. “Estam a punt de començar un curs escolar amb una crispació mai vista per la irresponsabilitat, l’autoritarisme i la prepotència del Govern Bauzá”, ha explicat la portaveu per defensar la necessitat de debatre sobre l’educació pública a les Illes Balears.\nRespecte als expedients oberts per la conselleria d’Educació als directors de tres centres educatius de Maó, Armengol ha mostrat el “suport més absolut a aquests directors” i ha demanat al Govern que “retiri aquests expedients” que són propis de “l’autoritarisme més absolut de la conselleria”.\nEl PSIB-PSOE reclama un debat rigorós sobre l’incendi\nLa portaveu socialista també ha criticat que el Grup Popular hagi negat la compareixença sol·licitada pels socialistes del conseller d’Agricultura, Medi Ambient i Territori, Gabriel Company. Francina Armengol ha considerat “urgent” aquesta compareixença de Gabriel Company per explicar els “efectes devastadors pel nostre medi ambient de l’incendi que va començar a Andratx” i ha lamentat que el PP cregui que “no és necessari explicar el que està passant”.\nEls socialistes han decidit no obrir de moment el debat polític sobre l’incendi d’Andratx, mentre “encara surt fum de la serra”, ha explicat la diputada socialista Pilar Costa, que ha intervingut durant la compareixença de la consellera d’Administracions Públiques, Núria Riera.\nLa diputada socialista ha volgut, en primer lloc, mostrar el suport i reconeixement a totes les persones que han participat i segueixen participant per aconseguir l’extinció total del incendi, i mostrar la solidaritat amb les persones afectades.\nCosta ha assenyalat, no obstant, que els socialistes “no permetrem que es diguin mentides, com quan diuen que no s’han fet retallades, i no deixarem de reivindicar i d’exigir el debat seriós del què ha de ser la política de gestió forestal, la política de prevenció d’incendis, la política d’extinció i la política de recuperació”. I en aquest moment, “podrem parlar de la minva considerable dels pressuposts destinats a emergències i a medi ambient, que han baixat 18 milions d’euros des que governa el Partit Popular” (respecte dels gairebé 50 milions que tenien en 2010). També ha recordat Costa els treballadors acomiadats d’IBANAT, alguns d’ells dedicats a obrir expedients d’infracció en matèria de prevenció d’incendis.\nLa diputada socialista ha demanat al Govern del PP que “pressioni el botó de PAUSE en la seva política de retallades, repensin on destinen els diners públics. Inclús des del punt de vista econòmic, poden ser molt més elevats els costos d’apagar l’incendi que els d’una bona gestió forestal i una bona política de prevenció”, ha apuntat. “De tot això tindrem temps de parlar-ne” , ha dit Costa.\nBaleares, Francina Armengol, José Ramón Bauzà, Pilar Costa, PSOE.


Quico Pi de la Serra: “La llibertat i l’amor són coses que demanaré fins a la mort”\nEl cantautor oferirà un concert al Principal de Palma el 4 de febrer amb les seves cançons més combatives\n4 min. Palma 24/01/2020 22:04\n651x366 “La llibertat i l’amor Són coses que demanaré fins a la mort” Quico Pi de la Serra / MANOLO GARCIA “La llibertat i l’amor Són coses que demanaré fins a la mort” Quico Pi de la Serra / MANOLO GARCIA\nEl sentiment de revolta, diu Quico Pi de la Serra que el té dins des que va néixer. Figura històrica de la Nova Cançó, Quico Pi de la Serra va publicar el seu primer treball el 1962 i avui, a 77 anys, continua reclamant amor i llibertat a dalt dels escenaris. En el marc del Barnasants, oferirà un concert al Principal de Palma el 4 de febrer amb les seves cançons més combatives.\nPer al Barnasants heu preparat un concert amb les “cançons de combat”. D’on sorgeix la idea?\nEs poden dir cançons de combat, conjunturals o d’intervenció. El Pere [Camps, director del festival] em va demanar que muntéssim uns concerts d’aquesta manera, vaig agafar algunes cançons i vam confeccionar aquest concert amb Joan Pau Comelles i Amadeu Cases, que són els músics amb qui treballo des de fa molts d’anys. El vam fer a Barcelona i va anar molt bé.\nHo soc fins a la malaltia. Això són coses de la professió i del propi ego. Porto guitarres molt bones, cordes molt bones i intento cantar bé. Les cançons em són un gran esforç físic i mental.\nDèieu en una altra entrevista que les cançons que cantàveu en els anys seixanta continuen tenint sentit. Cantau a una utopia?\nJo parlo de la llibertat i de l’amor, i crec que són coses que demanaré fins a la mort. Sembla que fa uns 30.000 anys hi havia un matriarcat i funcionava millor. Però des que tenim patriarcat, la cosa està bastant fotuda. I d’ençà que estem sota un neocapitalisme brutal, encara més. És un sistema geopolític que porta a consumir com uns bèsties, perquè el sistema t’ofereix productes que no serveixen per a res. Voldria que la gent entengués que amb molt menys es pot viure millor, però no és així. Jo el sentiment de revolta el tinc d’ençà que vaig néixer.\nUs emprenyau gaire?\nJo intento passar-ho molt bé. Ara estic a l’últim camí de la vida, que espero que sigui molt llarg, però jo m’ho he passat fantàstic. La meva feina és de les millors del món.\nCom veis la situació de la cançó en l’actualitat?\nEstà fotut. Aquí, a la classe política, tant se li’n fot la música com la cançó. El que es cobra és molt poc. Els meus músics tenen una carrera reconeguda, tenen bandes pròpies i cobren 50 euros per tres o quatre hores quan toquen en locals petits, que són els únics on poden tocar. La situació dels músics és lamentable, si es compara amb altres països com França. Està fatal, però sempre hi ha estat. A la gent que comença a cantar, si em demana consells -que a mi no m’agrada donar-, li dic que depèn del que vulgui menjar: si vols foie-gras, ho tens fotut; si et va bé una patata bullida, doncs canta.\nUn mantra comú en la cultura...\nSí. Jo soc cantautor i més o menys em va bé. Però un poeta és impensable que pugui viure de la poesia. O un cineasta, que necessita un capital que no té.\nQuè escoltau darrerament?\n[Riu] Aquesta pregunta és bona! Jo faig un programa de ràdio des de fa trenta anys a Catalunya Ràdio que es diu T’agrada el blues? I cada setmana componc un blues per tocar en el meu programa. Però a mi m’agrada tota la música, de veritat. Potser no arribo tant al que escolten els meus fills petits.\nQuè escolten? Música urbana?\nJo no sé si és urbana, escolten unes coses que són bastant acollonants. La meva filla petita té nou anys, viu a Guatemala i quan ve aquí escolta la mateixa música que les seves amiguetes allà. És una música en què predomina un ritme molt punyent, que no té gaire gràcia i una terminologia bastant llastimosa. Són músiques que no sé si són músiques, sinó coses que fan els mercats per vendre. Però bé, ella també toca piano, li fem escoltar altres coses i li interessa tot.


Comunicació. Família i Escola. Generalitat de Catalunya\nInici > Educar i créixer en família > Temps de família > Comunicació\nUna bona comunicació en l'entorn familiar va molt més enllà del fet d'intercanviar informacions; de fet, té molt a veure amb la vessant emocional. Les relacions familiars es veuen enfortides quan som capaços de compartir els nostres estats d'ànim, sentiments, vivències o punts de vista en l'entorn familiar.\nEls missatges que donem als fills els ajuden a construir la imatge de si mateixos i a prendre consciència de qui són.\nA banda de promoure un ambient distès, l'exemple que transmetem amb una bona comunicació contribueix a que els fills desenvolupin unes estratègies que els permetran saber relacionar-se de manera positiva en d'altres entorns a part del familiar.\nUna bona comunicació en l'àmbit familiar hauria de permetre poder parlar sobre qualsevol tema, sense tabús, adaptant el que diem a l'edat i maduresa dels fills i, sobretot, conèixer millor els fills, per afavorir un millor acompanyament, tenint-ne en compte les capacitats i limitacions, interessos i necessitats, i alhora la prevenció, detecció i intervenció davant situacions no desitjades.\nEn la comunicació, tan important és allò que diem, com la manera com ho diem. El to de la veu, l'expressió corporal, el context, les mirades, els gestos … també influeixen en el nostre missatge i en la interpretació que poden fer els fills. Per això, cal que siguem coherents entre el contingut i el context del missatge per a poder transmetre confiança i credibilitat als nostres fills.\nA partir dels nostres missatges en relació a la seva manera de ser, de sentir o de fer, els infants van construint la seva pròpia imatge i així prenen consciència de qui són. És important tenir-ho en compte, ja que té una influència enorme en la construcció de la seva personalitat.\nLes famílies hem de buscar espais quotidians per la comunicació entre fills i pares. Un bon moment pot ser l'hora dels àpats, asseguts a taula, on podem explicar-nos com ha anat el dia, el que ens ha agradat o disgustat, el que pensem, el que sentim, el que desitgem, etc. També és comunicació una nota escrita del pare o la mare per fer un recordatori o donar ànims pels petits reptes del dia a dia.\nLes tecnologies han creat nous codis de comunicació entre els joves, més visuals i farcits d'abreviatures i acrònims amb significats propis. També han originat noves maneres de comunicar-se dins les famílies. De tota manera, malgrat la tecnologia ofereix avantatges com la immediatesa, la presencialitat n'ofereix altres com copsar el llenguatge no verbal (el to de veu, la mirada, els gestos…) i percebre la resposta emocional.\nEn general, per promoure una comunicació fluïda amb els fills convé que:\nutilitzeu un llenguatge correcte, clar i entenedor;\neviteu entrar en contradiccions que puguin desconcertar-los o confondre'ls;\nafavoriu espais de comunicació amb els fills, tenint present que no sempre saben expressar la necessitat de parlar amb l'adult;\nus prengueu temps per seure i parlar, quan els fills han tingut un conflicte o una conducta inadequada. Ajudeu-los a prendre consciència de la importància d'enfrontar-se a les situacions sense defugir la responsabilitat;\nprocureu parlar en positiu quan no estigueu d'acord amb la seva opinió o tria; eviteu començar les frases en negatiu del tipus "fas mal fet", "això no és així", "no tens raó", "t'equivoques", "cauràs", etc. i procureu usar altres expressions com ara "jo crec que el que fas no està bé", "em sembla que el que dius no és cert", "jo no opino igual", "ves amb compte que pots caure", etc.\nescolteu-los per conèixer què pensen i què fan;\npractiqueu l'escolta activa (aneu més enllà de les paraules, manifesteu el vostre interès en el que us expliquen, demaneu-los aclariments que els ajudin a definir els sentiments i a expressar millor les seves emocions…) i procureu tenir en compte les seves necessitats i no només els seus posicionaments o interessos;\nfeu-los partícips de les decisions familiars que els afecten o en les que poden col·laborar, per tal de promoure que se sentin part de la família.


El creador de la primera vacuna es mulla i pronostica quan tornarà «la nostra vida normal» – CATAC-CTS/IAC\nEl director executiu de BioNTech, Ugur Sahin, es mostra optimista sobre l’evolució de la pandèmia.\nDe Stefan Albrecht / BioNTech, CC BY-SA 4.0, wikimedia\nSegons Sahin, el pitjor de la pandèmia ja ha passat a Europa i creu que la mortalitat del virus baixarà “a partir de març-abril”. Seguint la seva línia optimista, el directiu afirma que a Europa es controlarà totalment el coronavirus “al setembre” i que “tornarem a tenir una vida semblant a la d’abans de la pandèmia a l’estiu, a tot estirar”.\nTot i desbordar bones sensacions, Sahin adverteix que la Covid-19 “no se n’anirà mai” i que hi seguirà havent petits brots perquè no tothom estarà vacunat, situació amb la qual “haurem d’aprendre a conviure”.\nSahin també ha anunciat en la conferència que el fa “feliç” que cada vegada s’aprovin més vacunes contra el coronavirus i que li agraden “la russa i una de xinesa basada en una tecnologia diferent”. A més, anuncia una nova fórmula en la seva vacuna de cara a l’estiu que permetrà que es pugui enviar a parts del món que no tenen sistemes complexos d’emmagatzematge.\nAmb tot, l’expert remarca que encara hi ha detalls del virus que es desconeixen, com ara el temps d’immunització que proporciona la vacunació. Sobre això planteja la possibilitat que calgui vacunar-se “cada any, com amb la grip”. A més, apunta que “el virus canviarà i en algun moment necessitarem una nova vacuna”.


La Fiscalia de Balears decideix obrir diligències pel cas Rasputín\n23 març 2019 11:51\nFlaquer diu que el Govern n'aportarà la documentació que faci falta\nP.C. / J.T.B.Palma.\nLa Fiscalia ha decidit obrir diligències informatives sobre l'anomenat afer Rasputín per decidir si envia el cas al jutjat. L'obertura de diligències es produeix a instàncies del Lobby de Dones, després d'una denúncia per possible malversació de fons públics.\nFrancesca Mas, advocad'aquesta associació, assenyalava ahir que veien indicis de delicte en el fet d'haver pagat amb fons públics les despeses generades per una delegació oficial de les Illes Balears en un club eròtic de Moscou, en concret el Rasputín.\nMas assenyalà que esperava que altres partits es personassin en la causa. Per ara, aquest cas ha provocat la dimissió d'un alt càrrec, Juan Carlos Alía, únic dels set membres d'una delegació balear que ha admès que va anar al local esmentat i que n'envià factures, en concret d'unes consumicions, perquè fossin ateses pel Govern. Així mateix, manifestà que les havia enviades per error.\nJoan Flaquer, el conseller de Turisme, assenyalà ahir que considera «lògica» l'obertura de diligències, si bé va afegir que no pressuposaven l'existència de delicte. «Si ens en demanen documentació, aportarem tota la que tinguem, com no pot ser de cap altra manera», va manifestar.\nJuan Carlos Alía era director de l'Ibatur quan la delegació balear visità Moscou. Jaume Matas, president del Govern, assegurà que no havia acudit al club esmentat i afirmà que el conseller Flaquer tampoc no hi havia estat. Els socialistes havien demanat un ple extraordinari per discutir el cas al Parlament, petició a la qual fins ara s'ha negat l'Executiu.\nAntoni Diéguez, diputat del PSOE, afirmà que ell no tenia constància oficial de l'obertura de diligències perquè no s'ha personat en la causa. Segons Diéguez, la decisió de la Fiscalia permet aventurar que, si més no, pot existir algun indici de delicte.


Dos nous llibres d'Eladi Romero, un autor de rècord\nL’escriptor lleidatà publica dos relats ‘negres’ i una història d’investigació || Compta amb més de 40 títols en dos dècades\n© El lleidatà Eladi Romero, amb els seus dos últims títols publicats.\nLa novel·la negra i la història són dos de les grans passions del lleidatà Eladi Romero (Pont de Suert, 1956), però no tan sols com a lector sinó sobretot com a escriptor. El resultat són més de 40 títols publicats en poc més de vint anys, tot un rècord de productivitat. Doctor en Història per la Universitat de Barcelona, Romero ha impartit classes des de fa anys a l’institut de Binèfar fins a la seua jubilació l’any passat. De fet, aquest increment de temps lliure ha contribuït segurament que ara publiqui llibres de dos en dos. Així, l’agost passat van sortir al mercat dos novel·les negres curtes en un sol volum i aquest mes acaba de publicar un llibre d’investigació històrica.\nEn el primer cas, la gestació del llibre de relats va ser singular. L’editorial d’Almeria Círculo Rojo els va seleccionar entre molts altres enviats des de diferents punts del país i, a través de micromecenatge, va agrupar les dos històries en un volum. La primera, Madrid, 1951. El crimen de la calle Écija, és un relat basat en un fet real, el crim sanguinari d’una dona al Madrid dels anys cinquanta a càrrec d’un discapacitat psíquic, El Monchito, que va acabar executat al garrot vil, curiosament pel mateix botxí que anys més tard acabaria amb la vida de Salvador Puig Antich.\nUn dels relats d’intriga està basat en un fet real que va passar el 1978 a Puigverd de Lleida\nEl segon relat del llibre, titulat La larga noche de WKTS, també està inspirat en fets reals. Romero va explicar que “el 1972 a Terrassa un senyor gran i un de jove van morir atropellats per un tren; eren molt aficionats al fenomen ovni i van deixar una nota assegurant que marxaven de viatge cap a l’infinit. Curiosament, sis anys després, dos joves lleidatans van morir també de la mateixa forma a la via a prop de Puigverd de Lleida”. Amb aquests vímets, l’escriptor ha construït un relat d’intriga amb un rerefons surrealista.\nD’altra banda, Romero mostra de nou el seu vessant d’investigador històric amb el volum La Mano Negra. Crisis rural en Andalucía a finales del siglo XIX. Publicat per l’editorial cordovesa Almuzara, el llibre repassa la singular història d’una suposada organització anarquista que va actuar a Andalusia entre els anys 1882 i 1884. “Mai no ha quedat clar si de veritat va existir aquesta organització com a tal o si es va tractar d’un invent creat per la policia local en un muntatge ideat des dels despatxos ministerials de Madrid per, en definitiva, perseguir, castigar i fins i tot condemnar a mort jornalers massa reivindicatius”, va comentar l’autor del llibre.\n“El que sí que és segur és que el nom de La Mano Negra va arribar a crear un autèntic pànic per tot Espanya, adjudicant-se-li qualsevol acció de protesta o delictiva, la qual cosa va provocar una gran repressió policial”, va afegir Eladi Romero.


Notícies - Endesa instal·la mesures de protecció al cablejat per a les aus de Collserola\nEndesa ha instal·lat al cablejat de Collserola mecanismes de protecció per a les aus / Foto: Endesa\nL'empresa elèctrica Endesa ha instal·lat 230 dispositius de protecció per a les aus a una línia d'alta tensió que creua el Parc de Collserola. Aquests elements són cintes de neoprè en forma d'X que pengen del cablejat, i es mouen amb el vent.\nAl Parc de Collserola resideixen un gran nombre d'exemplars d'ocells, entre els quals destaquen especialment el rossinyol del Japó i el pit-roig, així com altres aus que migren durant la primavera i la tardor, fent del parc una zona de pas.\nEndesa ha instal·lat aquestes cintes de neoprè, que pengen del cablejat cada 10 metres i que confonen i dissuadeixen a les aus més petites, ja que amb el moviment del vent es poden confondre amb rapinyaires. Amb aquesta mesura es pretén la preservació de les espècies i millorar la seva convivència.\nLa intervenció cobreix un tram de 2,2 quilòmetres d'una línia d'alta tensió que creua el Parc Natural a una zona propera a l'autopista C-16, entre els Jardins El Faig i la Masia Can Portell.


L’assemblea de treballadors de l’educació pública de les comarques de Barcelona centralitza les protestes amb una tancada a Barcelona – Lo Campus diari\nL’assemblea de treballadors de l’educació pública de les comarques de Barcelona centralitza les protestes amb una tancada a Barcelona\nEls docents reclamen recuperar les condicions d’abans de les retallades en àmbits com l’horari lectiu o les ràtios\nEls treballadors de l’educació pública de les comarques de Barcelona han iniciat una setmana de mobilitzacions als centres educatius per reclamar recuperar les condicions de treball d’abans de les retallades en aspectes com ara l’horari lectiu o les ràtios. Aquest divendres, la protesta, sorgida en no veure resposta per part del Departament després de la vaga de professorat del 29-N, se centralitza amb una tancada a l’escola Montseny de Barcelona, on s’espera que els docents hi passin la nit. L’assemblea vol denunciar que les retallades que en el seu moment es van presentar com a ”momentànies” no s’estan revertint i considera que es volen convertir en ”estructurals” en una situació de creixement econòmic.\nUn dels portaveus de l’assemblea, Jordi Gil, ha denunciat que el ”discurs oficial” s’escuda en què el principal problema de l’educació és la ”metodologia antiquada” o la ”manca de motivació” del professorat, i en canvi, reivindiquen que ha estat el professorat qui ha mantingut la qualitat de l’educació pública durant els anys de retallades. Per això, des de l’assemblea recorden que la LEC fixa la inversió en educació al 6%, i que en canvi a Catalunya no s’hi inverteix més del 4%, cosa que implicaria una ampliació de les partides de 1.500 MEUR. Aquesta mateixa setmana, docents de Sant Boi de Llobregat, Sitges, Olesa de Montserrat, Esplugues de Llobregat i Badalona ja han fet les primeres tancades a les escoles i instituts, però aquest divendres l’assemblea de treballadors fa l’acte central a l’escola Montseny de Barcelona, on es preveu que els mestres i professors s’hi tanquin també a passar la nit. Entre les demandes de l’assemblea destaca la recuperació de l’horari lectiu del 2010, fixat en 23 hores lectives a Secundària i 18 hores a Primària, el retorn de l’horari de permanència del professorat de secundària a 24 hores, la reducció de ràtios a un màxim de 20 alumnes a Primària i 25 a Secundària, la desaparició del terç de jornada i el retorn al caràcter lectiu de les dues hores de reducció a majors de 55 anys. També reclamen un increment de personal de suport a l’alumnat per atendre la diversitat, la internalització del servei de vetlladores i monitors i la retirada del decret de Plantilles.\nLes mobilitzacions d’aquests treballadors, de les comarques de Barcelona, compten amb el suport de la FaPaC, i els sindicats d’USTEC-STEs, CGT Ensenyament i la COS.♦


Xocolata artesana: la lluita per recuperar els gustos originals\nEstils / Gastronomia 09/06/2022\nEl moviment 'bean to bar' reivindica cuidar i controlar tots els processos de producció de les rajoles de xocolata per garantir un resultat excel·lent\nPreses de xocolata GETTY\nBarcelonaBean to bar, del gra a la rajola de xocolata, és com es coneix el moviment que recupera els orígens i els gustos reals de la xocolata. Un nou concepte que comença amb un tracte directe amb els pagesos, parant especial atenció tant als processos de fermentació i assecat –determinants en la qualitat del producte final– com al torrat artesà que respecta el gra al màxim per realçar les seves aromes, que després es transmetran a la xocolata. És un concepte nou que està enganxant molta gent que busca xocolata de molta qualitat i amb una producció controlada.\nDe fet, és un retorn als orígens: fa més de 30 anys la producció de la xocolata era un procés artesanal però de mica en mica va passar a ser un producte industrial monopolitzat per grans companyies de xocolata. El fet que la majoria d’aquestes companyies estiguin ubicades a Europa ha fet que països com els Estats Units o Mèxic, que no accedien tan fàcilment a la xocolata industrial, hagin començat abans a crear propostes d’autor i elaboracions al marge de la indústria.\nCacau en tres formes diferents: en pols, original i en rajola de xocolata OBSERVATORI DEL CACAU\nTot i així, aquí cada vegada hi ha més artesans de la xocolata i, com ja passa amb els torradors petits de cafè, les cerveses artesanes o els vins d’autor, es fan elaboracions més petites, cuidades i personalitzades. “Això és el que aconsegueix el bean to bar, fer un producte artesanal d’autor”, comenta Olivier Fernández, director del bean to bar del Museu de la Xocolata de Barcelona, un espai relativament nou –hi és des de finals del 2019–, on donen a conèixer com es fabrica la xocolata i tenen una línia de xocolata pròpia. Recorda que no es tracta d’una moda: “Fer xocolata de forma artesanal no és res nou, fa segles que existeix, però ho havíem deixat en mans de la indústria. Ara estem recuperant una tradició que havíem perdut”.\nSi retrocedim en la història, Barcelona havia sigut clau en el desenvolupament de la indústria xocolatera i és on s’inicia la tradició xocolatera de Catalunya. Es té constància que al segle XIX hi havia una vintena de molins i a partir d’aquí van aparèixer noves fàbriques xocolateres en altres punts de Catalunya com Agramunt, Tàrrega o Manresa. Dos segles més tard, Fernández creu que aquesta tornada als orígens suposa l’R+D de la xocolata i que són aquestes empreses petites les que marquen tendència amb les seves elaboracions.\nEl xef Stefan Winter ha estat més de 10 anys en restaurants d’estrella Michelin i arriba al bean to bar perquè parava especial atenció a la traçabilitat dels ingredients amb els quals treballava: “Aquest vincle amb el producte era complicat quan es tractava de la xocolata. Va ser a partir d’aquesta cerca que vaig conèixer Original Beans, que em permetia connectar amb l’origen, sabent que és un cacau ètic que respecta els cultivadors i la terra”. Des del 2018 és el xef ambaixador de la marca a Espanya, que a més de proveir xocolata a restaurants, fa rajoles, degustacions i tastos, i té un showroom a Barcelona. Winter està convençut que el que enamora de les seves xocolates és el gust pur: “No duen vainilla ni lecitina i cada xocolata és d’una varietat de cacau i d’una zona diferents. Les rajoles estan fetes amb una única varietat de cacau i només s’hi afegeix sucre de canya ecològic sense refinar”. Apunta que pot semblar que fer un producte tan pur sense gaires gustos afegits és un procés senzill, però és més complex i requereix més dedicació. Amb uns grans tan valuosos han decidit que no poden utilitzar plàstic; per això l’embalatge és compostable.\nQuan el 2017 el xef i xocolater Ivan Pascual guanya la final del concurs World Chocolate Masters Spain, se li trenquen els esquemes professionals: “Vaig redescobrir el producte a partir del bean to bar, va ser un procés en què cada vegada tenia més respecte pel cacau, buscant la seva qualitat a partir d’uns paràmetres a què no estava habituat com la fermentació o l'assecat”, recorda Pascual. És un dels pocs xocolaters de Lleida que aposta pel bean to bar: té l’obrador a Almenar, un poble agrícola a pocs quilòmetres de la capital, i fa dos anys, en plena pandèmia, tot i ser arriscat, van obrir una botiga pop-up al carrer Major per veure què passava. Va tenir tan bona acollida que s’han atrevit amb una botiga permanent. “Vinc del món de la pastisseria, potser per això vaig un pas més enllà del bean to bar. En lloc de conformar-nos amb la rajola de xocolata partim del gra i evolucionem cap a altres productes finals”, explica. Per això ofereixen xocolata desfeta (bean to cup), fan pastisseria amb la seva xocolata (bean to cake), i han creat una cervesa (bean to beer), gelats (bean to ice) i begudes fredes (bean to drink). Tot això fugint de les hibridacions pròpies de la indústria i treballant amb 22 orígens de xocolata entre Amèrica, Àsia i Àfrica. Conscient que a Lleida no compten amb un turisme massiu que fa compres impulsives, el seu objectiu és que la gent de la zona els conegui, els agradi el producte i a partir d’aquí fidelitzar-los.\nLa xocolata del Bean to Bar Lleida Bean to bar Lleida\nCristian Larrosa i Úrsula Pérez són els creadors de LOT Roasters, un local basat en el bean to bar, on hi ha el laboratori on torren el cacau i el cafè i fan el packaging de productes, dues barres per prendre les begudes que elaboren, i una botiga amb els seus productes de xocolata. Van obrir la marca i el local al públic el novembre del 2021, quan ja portaven més de dos anys fent xocolata per als seus clients (gelateries, xocolateries, obradors i restaurants). “Fins llavors fèiem rajoles individuals (10 grams) perquè el client degustés i triés el perfil de la xocolata que volia per al seu negoci. Són ells els que ens proposen que fem mostres més grans. Així va sorgir la rajola més grossa i va ser l’inici de LOT Roasters”, explica en Cristian, que abans d’aterrar a l’univers de la xocolata treballava com a assessor gastronòmic. Va marxar al Perú per un projecte d’un any i se n’hi va quedar set. Va visitar totes les zones on hi ha el cacau i el cafè amb què ara treballen. El 2015 torna a Barcelona amb l’Úrsula amb la idea d’emprendre des de zero i fer una marca de xocolata. Tot i haver-los enganxat pel mig la pandèmia, han aconseguit tirar endavant el seu projecte d’un sol origen: tant el cacau com el cafè són peruans. “Tot és del territori Perú excepte la farina, la llet, les ametlles i avellanes, que són de proximitat”, diuen, satisfets, que no comptaven tenir tan bona acollida. Larrosa investiga sobre el cacau com a producte per oferir alguna cosa més que la rajola de xocolata, per això desenvolupa altres elaboracions com begudes o intervingui en el fermentat per aconseguir un perfil únic. Al LOT es pot prendre xocolata calenta, cacau latte, cold brew de cacau, infusió de cacau, txai latte fet amb cacau, quefir i kombutxa de cacau o suc fet amb la polpa fresca del cacau, a més d’elaboracions fetes amb cafè.\nTots coincideixen que tan bon punt el client tasta aquesta xocolata diferencia la que prové del bean to bar de la convencional: “És un producte artesà que té un valor afegit i un potencial tecnològic impressionant. El bean to bar em permet fugir de la part més tradicional per crear nous conceptes on la xocolata és un vehicle per encapsular el sabor”, comenta Pascual.\n'Bean to bar'\nLa temporada de recollida del cacau és d’entre 3 i 4 mesos depenent de la varietat i l’origen i algunes varietats tenen fins a dues collites. Quan s’obren les beines en treuen les llavors, que estan cobertes d’una polpa blanca i es fermenten amb la polpa en caixes de fusta de 4 a 6 dies. La fermentació és important per a l’evolució dels gustos i les aromes. Amb la fermentació el contingut d’humitat és d’entre el 40% i el 60% i amb l’assecat al sol es queda entre el 5% i el 7% perquè no es facin fongs. Després es torra el gra del cacau, s'espellofa separant la pell del fruit sec, i queda el que es coneix com a nib de cacau. El nib es fica al refinador, una màquina de pedres que va triturant-lo fins que queda molt. Aquesta pasta de cacau es deixa reposar i després s'hi afegeix el sucre, si és que en necessita.\nbean to bar xocolata


Procediment negociat per a l’adjudicació del servei de bar per a l’estiu 2020 - Inici\nData i hora oficial 25.10.2020 | 09:22\nProcediment negociat per a l’adjudicació del servei de bar per a l’estiu 2020\nEl termini de presentació de les sol·licituds, el 3 de juny de 2020 fins les 15 h. La resolució de l’adjudicació es farà a través de la publicació al taulell d’anuncis, el 4 de juny de 2020.\nAquest estiu, degut a la pandèmia del COVID-19, l’ajuntament ha decidit no obrir les piscines municipals, deixant així el servei de bar tancat. Tot i així, s’ha decidit obrir un bar d’estiu al local social Josep Maria Torra Cao “La Fàbrica”, al carrer 1 d’Octubre i, en cas de pluja o actuacions especials, es podrà utilitzar la sala gran del local, sempre que les fases de desconfinament ho permetin.\nL’adjudicació del nou servei de bar es farà mitjançant un sistema de puntuacions, sent adjudicat/da l’aspirant que reuneixi més punts abans de la data de finalització del termini de presentació de les sol·licituds, el 3 de juny de 2020 fins les 15 h.\nLa resolució de l’adjudicació es farà a través de la publicació al taulell d’anuncis, el 4 de juny de 2020.\n[Consulteu tot el procediment a la documentació que s'adjunta].\nJornada del bar d’estiu de Sant Martí Sesgueioles\nEl nou bar d’estiu de Sant Martí Sesgueioles donarà servei des del 27 de juny fins al 13 de setembre de 2020, ambdós inclosos. L’horari permès serà de diumenge a dijous de 12 a 24 hores, i divendres i dissabte de 12 a 02 hores.\nEl lloguer serà de 0€ / temporada, però caldrà aportar una fiança de 150€ a l’inici, que es retornarà al finalitzar i comprovar que tot està en bones condicions.\nControl i gestió del servei de bar, sota la seva responsabilitat.\nNeteja de l’entorn de la zona de bar, buidatge de les papereres i reciclatge dels materials usats.\nNeteja de totes les instal·lacions interiors de l’edifici, cuina, lavabos, magatzem i sales.\nDarrera actualització: 26.05.2020 | 11:41\npdf Procediment negociat per a l’adjudicació del servei de bar per a l’estiu 2020


Lluitar contra les patents de programari: d'una en una i globalment - Projecte GNU - Free Software Foundation\nEn els projectes de programari, les patents son l'equivalent d'un camp de mines: cada decisió de disseny comporta el risc de trepitjar una patent, que pot destruir el vostre projecte.\nDesenvolupar un programa gran i complex significa combinar moltes idees, sovint centenars o milers. En un país que permeti les patents de programari, és molt probable que una part substancial de les idees del vostre programa estiguin ja patentades per diverses companyies. Pot ser que hi hagi centenars de patents que cobreixin diferents parts del vostre programa. Un estudi de l'any 2004 va trobar que gairebé 300 patents dels Estats Units cobrien diverses parts d'un important programa. Dóna tanta feina elaborar un estudi com aquest que només se n'ha fet un.\nA la pràctica, si sou desenvolupadors de programari, normalment us veureu tard o d'hora amenaçats per una patent. Quan això passa, podreu escapar-ne indemnes si trobeu bases legals per invalidar la patent. Podeu intentar-ho; si tinguéssiu èxit, significaria una mina menys al camp. Si la patent és particularment amenaçadora per al públic, la Public Patent Foundation (pubpat.org) pot fer-se càrrec del cas; aquesta és la seva especialitat. Si demaneu l'ajuda de la comunitat d'usuaris d'ordinadors en la recerca d'alguna publicació anterior de la mateixa idea, per a usar-la com a prova per a invalidar una patent, tots hauríem de respondre amb qualsevol informació útil que puguem tenir.\nNo obstant, combatre les patents d'una en una mai no eliminarà el perill de les patents de programari, igual que xafar mosquits no eliminarà mai la malària. No podeu esperar derrotar totes les patents que es creuin pel vostre camí, de la mateixa manera que no podeu esperar matar tots els monstres d'un videojoc: tard o d'hora, algun us vencerà i perjudicarà el vostre programa. L'oficina de patents dels Estats Units publica cada any al voltant de cent mil patents; els nostres millors esforços mai no podrien desactivar aquestes mines amb la mateixa rapidesa amb què ells les posen.\nAlgunes d'aquestes mines són impossibles de desactivar. Totes les patents de programari són perjudicials, i totes les patents de programari restringeixen injustament l'ús del vostre ordinador, però no totes les patents de programari són invàlides segons els criteris del sistema de patents. Les patents de programari que podem invalidar són aquelles que són el resultat d' errors en l'aplicació de les regles del sistema de patents. Quan l'únic error rellevant és la política de permetre les patents de programari, no hi ha res a fer.\nPer a aconseguir que una part del castell sigui segura, heu de fer alguna cosa més que matar els monstres a mesura que apareixen: heu d'acabar amb el generador que els produeix. Invalidar les patents existents d'una en una no farà que programar sigui segur. Per a aconseguir-ho, hem de canviar el sistema de patents, de manera que les patents no puguin amenaçar mai més als desenvolupadors i als usuaris de programari.\nNo hi ha cap conflicte entre aquestes dues campanyes; podem treballar al mateix temps en l'escapatòria a curt termini i en la solució a llarg termini. Si ens preocupem d'això, podem fer que els nostres esforços per a invalidar patents de programari individuals tinguin una doble funció, construint suports per als esforços de corregir el problema global. El punt crucial és no igualar patents de programari «dolentes» amb patents de programari errònies o no vàlides. Cada vegada que invalidem una patent de programari, cada vegada que parlem del nostres plans per intentar-ho, hauríem de dir clarament: «Una patent de programari menys, una amenaça menys per als programadors: l'objectiu és zero».\nA la Unió Europea, la batalla de les patents de programari està arribant a una fase crucial. Fa un any, el Parlament Europeu va votar decididament contra les patents de programari. Al maig, el Consell de Ministres va votar desfer les esmenes del Parlament i va fer una directiva encara pitjor que la inicial. No obstant, almenys un país que ho va recolzar ha invertit ja el seu vot. Tots hem de fer el nostre màxim esforç ara mateix per a convèncer un altre país europeu que canviï el seu vot, i per convèncer els membres recentment elegits del Parlament Europeu de mantenir el vot anterior. Si us plau, dirigiu-vos a ffii.org per obtenir més informació sobre com ajudar i posar-se en contacte amb altres activistes.\nUpdated: $Date: 2021/10/03 19:34:06 $


L'origen de la música àrab | La música i l'expansió de l'islam a l'edat mitjana\nL'origen de la música àrab\nLa música i l'expansió de l'islam a l'edat mitjana\nRecurs Educatiu Interactiu\nEn la música àrab el concepte d'emoció estètica es tradueix en el tarab, que significa 'èxtasi'. És un estat d'entusiasme que provoca la música i que té un equivalent molt clar en la música flamenca: el duende.\nAmb tota aquesta teoria tan elaborada, els músics (metges i filòsofs al mateix temps) escrivien patrons musicals o «modes» (en àrab, maqam) per provocar diferents estats d'ànim en funció del text i del context en què s'interpretaven.\nAixí, hi havia modes per fer plorar, provocar el riure, excitar la sensibilitat o potenciar la generositat o la valentia.\nEscolta la veu d'aquest cantant:\nIntenta definir les característiques de la veu: grau, aguda, fosca, clara, brillant, apagada… Després defineix el que et transmet: alegria, tristesa, quietud, records, dolor…\nLa lletra diu: «Ha aparegut la lluna. Donem-ne gràcies, ja ha arribat El Profeta. Tu que ens has estat enviat, tu que ens has portat la guia que hem de seguir, has honorat la ciutat. Sigues benvingut, el millor dels missatgers».\nEt sembla que té relació el significat de la lletra amb la manera com s'interpreta?\nEl duende és un encant misteriós, que no es pot expressar amb paraules. Va més enllà de la tècnica i de la inspiració. Quan un artista flamenc experimenta aquest misteriós encant, es diu que «té duende».\nEn altres tradicions, com a l'índia, aquests modes es denominen ragas.\nLa música àrab abans de l'islam\nLa música en el naixement de l'islam\nLa conquesta cultural de l'islam\nLa veu de la marginació\nLa música, ciència de l'emoció\nLa música, teràpia per a l'ànima\nEl llaüt i les quatre cordes de l'ànima\nMúsica i medicina\nEl rei dels instruments àrabs: el llaüt\nL'evolució del llaüt\nPublic domain. Ettinghausen, Richard (1977) Arab Painting, Geneva: Skira, p. 65 ISBN: 0847800954.\nAutor: Yahyâ ibn Mahmûd al-Wâsitî\nAutor: Maestro persa\nAutor: Fotógrafo desconocido de Rohatyn\nAutor: Julius Kronberg\nPublic domain (nationalmuseum.se)\nAutor: Foto de Giovanni Dall'Orto\nAutor: Lluís Salvadó\nAutor: Alfonso X, “El Sabio”\nAutor: Orquestra Àrab de Barcelona\nFundació “la Caixa” CC-BY-NC-ND\nAutor: Pintor de “La historia de Bayâd y Riyâd”


“Com a MIR a Sant Joan de Déu es treballa i s’aprèn molt”\n“És important que els residents que vinguin sàpiguen que a Sant Joan de Déu es treballa i s’aprèn molt”\nL’Aitor López, MIR de segon any, ens explica la seva experiència com a resident a l’Hospital Sant Joan de Déu Barcelona.\nAitor López, metge intern resident de segon any de l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona\nEn el seu segon any de Metge Intern Resident, l’Aitor López ja ha tingut l’oportunitat de treballar en diversos serveis de l’Hospital Sant Joan de Déu Barcelona i té força clar cap a on vol enfocar la seva carrera professional. Coneix la seva experiència com a resident al nostre centre.\nAra que ja ets R2, la residència a Sant Joan de Déu és el que esperaves?\nDe fet sí. Òbviament hi ha moltes coses que vas descobrint al llarg de la residència, però sí, m’esperava una etapa maca i diferent de la meva vida, de molt aprenentatge, i ho està sent.\nLa pediatria era la teva primera opció per fer la residència?\nTenia en ment fer alguna especialitat que fos global, em plantejava pediatria, que era la meva primera opció, i si no podia ser, també medicina interna o de família. Vaig tenir la sort de poder escollir Sant Joan de Déu i aquí estic.\nQuina valoració fas del model formatiu de l’Hospital?\nCrec que aquest és un molt bon hospital per aprendre molta pediatria de molts àmbits diferents, d’urgències, d’hospitalització, ambulatòria, de cures intensives,... Sant Joan de Déu té un bon itinerari i estic molt satisfet. Malgrat tot, penso que l’itinerari formatiu de pediatria en general està mal plantejat a tota Espanya, perquè quatre anys és un temps molt insuficient per fer tot el que abasta la pediatria.\nDins l’itinerari feu aprenentatge amb simulació, amb tècniques de “room scape” i dinàmiques poc habituals, què et semblen aquestes iniciatives formatives?\nQue des de Docència de l’Hospital s’aposti per provar noves formes d’aprendre, de continuar creixent com a MIR, penso que és un punt molt positiu. Estem molt acostumats a estudiar amb llibres, articles, amb el contacte directe amb els tutors i del que aprenem en el dia a dia, i ho hem de continuar fent, però està molt bé que hi hagi noves tècniques i opcions d’aprenentatge. Crec que tot suma, i no és només que siguin tècniques innovadores, si no que apostar per formes d’aprenentatge diferents pot ser molt positiu per persones amb maneres d’aprendre diferents.\nQuin aspecte negatiu, si n’hi ha, i a millorar esmentaries?\nSí, sí que n’hi ha, seria fals si no n’hi hagués cap, no? En aquest hospital hi ha un volum elevat de feina, fet que fa que puguis aprendre molt, i també que la càrrega assistencial sigui elevada en algunes especialitats. Penso que la residència seria una etapa per tenir menys volum de pacients i poder, després de la visita mèdica, estudiar cada cas amb més atenció. Crec que és important que els residents que vinguin sàpiguen que a Sant Joan de Déu es treballa i s’aprèn molt.\nUna de les preocupacions dels residents són les guàrdies, explica’ns com és una guàrdia habitual?\nTenim un volum de guàrdies elevat, tot i que depèn molt del servei. En tenim a Urgències, Hospitalització, Neonatologia, UCI neonatal i pediàtrica,... i cada servei és diferent. Aquest és un hospital molt conegut i ve molta gent, i a les guàrdies d’Urgències, per exemple, venen molts pacients, sobretot a l’hivern. Molts infants arriben amb patologia lleu que seria d’atenció primària, però en comparació amb altres centres, veus molta patologia greu.\nCreus que la supervisió de tutors i tutores i adjunts és adequada?\nAquest és un aspecte que valoro molt positivament. A les guàrdies d’Urgències, que comentava abans, sempre hi ha un adjunt o adjunta que fa la coordinació, organitza tot l’equip i està presencialment al despatx mèdic. Així que sempre pots anar a comentar els casos que atens, sobretot el primer any de residència, i fer una presa de decisions més conjunta. És molt positiu.\nDels serveis per on has rotat fins ara, algun t’ha cridat especialment l’atenció?\nA les especialitats m’hi sento molt a gust i m’agraden, però em decanto més per veure els pacients de forma global. Em veig més de metge generalista que en cap especialitat concreta, dins de la complexitat que es pot veure a Sant Joan de Déu.\nQuant recerca, quina experiència has tingut fins ara?\nDes de l’Hospital se’ns ofereixen diversos projectes de recerca de diferents serveis, com a mínim una vegada a l’any. Crec que se’ns dona molta oferta i podem triar allò que vulguem i fins el grau d’implicació que vulguem. Penso que la recerca és part del MIR i hem d’aprofitar que a l’Hospital Sant Joan de Déu hi ha unitats de recerca potents i no deixar perdre aquesta oportunitat de desenvolupar habilitats d’investigació durant la residència.\nA Sant Joan de Déu el binomi Humanisme - Ciència és important, com valores la formació humanística de que reps? (habilitats comunicatives, experiència del pacient…)\nÉs una formació que a la facultat no es fa i és molt important. Fins ara he fet la primera part teòrica del curs sobre com donar la primera notícia i de vegades tenim alguna sessió de joc de rol enfocada a com comunicar-nos amb les famílies i els pacients. L’especialitat de Pediatria implica més contacte emocional amb el pacient que en altres especialitats i això fa que aquesta part més humanista surti més naturalment. Crec que ens treu el nostre “jo” més infantil i això ens connecta amb les emocions dels pacients i les famílies.\nInformació sobre la formació MIR Metge Intern Resident a Sant Joan de Déu.\nJornada de portes obertes per a residents 2020.\n2020-02-12 “És important que els residents que vinguin sàpiguen que a Sant Joan de Déu es treballa i s’aprèn molt”\n“Les IIR evolucionem molt ràpidament, notes que aprens molt i això reconforta”\nInés Villasuso és resident de primer any d'infermeria pediàtrica a l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona i ens explica la seva...\n"Innovem en docència i tenim cura dels residents que atenen els nostres pacients"\nLa Cap d'estudis de l'Hospital Sant Joan de Déu, Iolanda Jordan, explica l'evolució del MIR al centre. Entre els reptes de...\n“Els nostres residents es converteixen en professionals cobejats quan acaben el MIR de Sant Joan de Déu i el Clínic”\nLa cap d’Obstetrícia i ginecologia de l’Àrea de la dona de Sant Joan de Déu, Lola Gómez, explica el pla docent dels MIR i les perspectives...\n“L’especialització amb què treballen els residents d’obstetrícia i ginecologia s’ha multiplicat”\nEduard Gratacós, director de BCNatal, repassa els elements essencials del MIR d’obstetrícia i ginecologia al Sant Joan de Déu - Clínic


Després de la onada de deslocalitzacions que les grans multinacionals han dut a terme sota les banderes de la globalització i la productivitat, es comencen a produir casos de reconsideració de decisions d'aquesta naturalesa. ¿Estarem en els albors d'un canvi de tendència?\nAcaba de produir-se una notícia que si es confirma i dur a la pràctica podria suposar certament canvi de tendència donat el carisma de la companyia protagonista i el mimetisme regnant al Management actual.\nTim Cook, el conseller delegat de APPLE, CEO com diuen allà, acaba de concedir la seva primera entrevista com CEO a la NBC on assegura que el gegant informàtic californià començarà a produir el proper any una línia dels seus ordinadors Mac als Estats Units, encara que no va especificar quin model. (ver a partir del minuto 2:30)\nI és que encara que APPLE ja produeix als Estats Units alguns components de l'iPhone, gairebé tots els 70 milions d'iPhone, els 30 milions d'iPad i els 59 milions d'altres productes APPLE venuts l'any 2011 van ser produïts fora dels Estats Units.\nVisita NBCNews.com per notícies, notícies del món, i notícies sobre l'economia\nCertament Cook té menys carisma que Jobs, res a veure les seves intervencions públiques amb les de l'mític predecessor, però APPLE no només no s'ha ressentit econòmicament des de la mort del guru sinó que ha progressat positivament. Si a aquests bons resultats poguéssim sumar una política de fabricació local i foment de relocalització de fàbriques, molts "consumisables " en països desenvolupats votaríem per Tim Cook com a empresari de l'any a tots aquells mitjans que realitzin aquest tipus de rànquing.\nHa mort un guru\nCreus que la pressió dels consumidors responsables pot influir en creixents reconsideracions de fabricació en països low cost?\nEt fixes en el "country of origin" a l'etiqueta dels productes abans d'adquirir-?


Vallesos 21 - Noms, traces - Maria Bosch\nCesc Prat Fernàndez (text)\t, Vincent Lafrance (fotografies)\nHi ha persones que han convertit una gran passió en el centre de la seva vida. Tot gira a l’entorn d’una idea i tot hi conflueix, cosa que ajuda a fer més reposada l’obra creativa que van cuinant. És el cas de la Maria Bosch (Sabadell, 1965), que defuig de ser considerada artista per definir-se humilment com a ceramista. Una activitat en què des dels setze anys pensa totes les hores del dia i potser també de la nit, ja que té l’habitació en un altell dins el taller, un antic obrador metal·lúrgic al fons d’un ampli cobert d’una casa anglesa.\nUna ceramista que treballa a foc lent\nBosch va començar a treballar amb argila de proximitat i a coure a baixa temperatura. “Ho feia per una qüestió econòmica i de principis en un moment en què ni la proximitat i ni la sostenibilitat no estaven gaire de moda, però he continuat així perquè m’hi sento còmoda”, afirma. Es va iniciar creant gerros de mida mitjana, que amb el temps es van anar fent grossos fins al dia que gairebé ja no cabien dins el forn. I així va anar trobant un llenguatge personal tot produint unes peces singulars i molt característiques. “M’encantaria saber fer vaixelles, però no en sé; m’he dedicat a altres àmbits en la ceràmica. Crec que l’important és treballar amb el cor i fer la feina ben feta”, assegura. La Maria té un caràcter senzill, sincer i auster, valors que impregnen la seva obra.\nEl 2008 va presentar l’última exposició de gerres de gran format. Necessitava fer un trencament radical i a partir de llavors es va dedicar a elaborar peces més petites, però sempre mantenint l’essència que fossin contenidors. Va ser quan va introduir la tècnica del torn i va passar a fer murals, plats i bols, mentre provava tècniques i formats diferents. El 2016, però, va recuperar la gerra de gran format i ara combina formes i grandàries diverses.\nL’avi de la Maria era forner i, de petita, a ella li agradava veure’l pastar la farina: “És molt semblant al que faig jo, tot i que el pa es menja”, fa burleta. Potser hi ha alguna connexió inconscient amb la feina de l’avi, però reconeix que la passió per pastar argila i fer-ne ceràmica va aparèixer casualment quan tenia setze anys. Una companya de classe en feia, ella s’hi va interessar i va començar a estudiar-ne dos matins cada setmana. Era una època en què la ceràmica estava de moda i se’n venia molta, de manera que ben aviat ja fabricava peces per vendre, els tres matins que li quedaven lliures. I amb disset anys va muntar un taller amb una amiga, on impartien classes per a nens i adults. Una activitat que va poder compaginar amb la llicenciatura d’Història de l’Art a la UAB.\nCombinant la ceràmica amb tallers a la presó i treballant a la Mola\nDels vint-i-quatre als vint-i-sis anys va treballar a la presó de Quatre Camins, on impartia tallers de ceràmica als presos durant quatre hores cada matí en grups d’una dotzena de persones. Havia de travessar disset portes abans d’entrar a l’obrador. “Hueles a calle”, “Sabes mucho però no lo sabes todo”, recorda que li deien. En va plegar quan li van demanar de quedar-s’hi tot el dia i a ella això ja no l’estimulava, tot i que afirma que “a la presó rèiem molt i és tot un món; una experiència que m’ha colpit”.\nA més, durant divuit anys Bosch va viure els caps de setmana al restaurant de la Mola, al massís de Sant Llorenç del Munt, on treballava envoltada de la natura al costat de l’antic monestir benedictí. La resta de la setmana, feinejava al taller. Al principi no sabia gaire cap on volia orientar la seva creació, però tenia molt clar què no volia fer: fabricar ceràmica comercial i cobrar-la a tant la peça. “El que vull fer crec que encara no ho sé ara..., però en aquell moment m’interessava fer alguna cosa que em semblés interessant, que propiciés la comunicació amb les persones”, precisa. Valora enormement deixar passar el temps, el silenci, cuidar la vida interior i segur que això l’ajuda a concretar i aprofundir la seva obra creativa.\nLa Maria va ser cofundadora i membre activa de l’Associació de Ceramistes del Vallès, que entre altres activitats organitzaven fires per vendre i difondre el món de la ceràmica, fins que amb la crisi l’entitat se’n va anar en orris. Pel que fa a l’activitat docent, va començar de ben jove i des del 2012 imparteix classes de ceràmica a grans i petits a l’Escola Illa de Sabadell, on va substituir un altre gran ceramista, Lluís Clapés. I la reclamen perquè comparteixi el seu talent en cursos a l’estranger. Així, com a ceramista Bosch sembla més coneguda a l’estranger. Els últims anys ha treballat a la Xina, Bali, l’Índia, els Estats Units, Rússia, Letònia, Suïssa, Alemanya, Sèrbia, Holanda... Però, sobretot, a França i el Canadà, dos països on sempre és convidada i on confessa que no li faria res de viure-hi perquè són com una segona casa\nL’experiència que Maria Bosch ha anat acumulant arreu ha anat sedimentant i ara, reposant les idees i cuinant la ceràmica a foc lent, com ella sap fer, acabarà de consolidar una obra personal i amb un segell propi que segur que podrem veure més sovint exposada també a casa nostra. Ho augura el refrany.\nMaria Bosch manifesta que viu al dia, que mai no sap quin serà el projecte següent. El que és segur és que, ja sigui amb peces grosses o més petites, la seva obra continuarà conservant l’autenticitat que ha mantingut fins ara.\nMaria Bosch treballant al seu taller, a Sabadell.\nRelació humana amb la ceràmica. L’última exposició de Maria Bosch, Cicles, ha tingut lloc a la Bisbal d’Empordà, un dels centres ceramistes per excel·lència del nostre país. Hi ha exhibit grans cèrcols ceràmics amb reminiscències de temps prehistòrics, disposats de manera que les peces i les ombres que projecten creen un ambient màgic en l’espai. I la propera mostra també tindrà reminiscències del passat i per plantejar-la ha partit de peces tradicionals de la ceràmica catalana. Ceramista de projecció internacional, a París, per exemple, hi ha exposat, hi ha fet fires i hi ha impartit cursos per a professionals. ”La ceràmica m’ha permès viatjar, però no m’imagino fent turisme; m’agrada molt veure la relació que la gent de diferents indrets estableix amb la ceràmica i això em fa molt feliç”, afirma.