Un mestre «exigent» - El Periòdic d'Andorra\nUn mestre «exigent»\nAmics i exalumnes recorden Pep Aguareles, que va ensenyar a molts fotògrafs del país\nPep Aguareles en una exposició de fotografies seves a la galeria Pilar Riberaygua. | TONY LARA\nPreguntar per Pep Aguareles, ahir, no era fàcil. La mort sobtada havia deixat a tothom compungit i es feia difícil trobar paraules de record més enllà dels missatges publicats a les xarxes socials. «Tanco els ulls i em sembla que encara el veig aquí», manifestava el cònsol menor de la capital, Marc Pons, en parlar del fotògraf i cap de l’escola d’art d’Andorra la Vella. La seva relació era propera i com tants altres amics i exalumnes encara es feia creus de la seva mort. En demanar-li per un record, no podia evitar explicar que va ser ell qui va oficiar la cerimònia del casament i lamentava «el munt de plans que tenia per a l’escola». Pons el defineix com una persona «molt dialogant que va portar una cohesió brutal» al centre. «Sempre tenia propostes de millora», admetia.\nDialogant però també «meticulós i exigent, amb ell i els seus alumnes», assegurava Reinaldo Márquez. És fotògraf i exalumne d’Aguareles. «Després de les classes va quedar una amistat. Quedàvem per fer fotos i de fet, ell va ser el precursor de molts fotògrafs del país», remarcava.\nMestre de mestres, gairebé. I si no que li preguntin al fotoperiodista Tony Lara, que li tenia «molta estima». No és per menys si es té en compte que «si em dedico a la fotografia, és en bona part, per ell». La relació de Lara amb les càmeres va començar un dia de Reis, quan va rebre com a regal una càmera. «No sabia com anava i vaig decidir apuntar-me a l’escola d’art». I així va conèixer el Pep, que va ser capaç «d’obrir-me a un món que no imaginava. Jo no sabia el que es podia arribar a explicar amb el llenguatge visual».\nLa connexió amb la professió va ser tal «que ho vaig deixar tot per seguir estudis de fotografia i dedicar-me a això», exposa. «Ell era més artístic i jo més periodista», comenta, assenyalant que també havien tingut oportunitat de treballar junts «i és estava orgullós quan veia que un alumne seu acabava treballant d’això».\nLara, com Márquez, recorda l’exigència. «No et mimava, volia que hi hagués un esforç i per tant, quan et valorava alguna cosa, sabies que realment estava bé».\nLes xarxes socials van ser un altre aparador de missatges de condol i record per un professional conegut i reconegut.\nAssociacions com Amics del Disseny, o els comerciants del Centre històric, així com Molines Patrimonis van tenir un record per ell. També el periodista d’RTVA, Àlex Lliteras, que el recordava «com a col·laborador del programa», però també com a amic.\nEl comú va informar ahir que l’escola d’art estaria tancada dos dies per expressar el dol. El funeral s’oficiarà avui a les 11 hores a l’església de Sant Esteve.


La Bonoloto i el seu funcionament\nLa Bonoloto és un sorteig relativament jove donat que la seva primera edició va ser al 1988. El funcionament és molt similar al de la Primitiva ja que també consisteix en triar 6 nombres dels 49 possibles. D’igual manera, a cada aposta se li assignarà un nombre més que serà aleatori i que es correspondrà al reintegrament. En cas d’encertar aquest número en el sorteig, se li retornarà la quantitat invertida.\nAquest sorteig es fa sis vegades per setmana, de dilluns a dissabte, per tant, quan anem a segellar una butlleta podrem decidir si la nostra aposta serà vàlida per a un únic sorteig o si, pel contrari, ens agradaria jugar tota la setmana amb els mateixos nombres. És a dir, existeixen dues modalitats de joc: la diària i la setmanal. A la primera opció, és necessari realitzar un mínim de dues apostes i s’haurà de tenir en compte el sorteig que es celebri el mateix dia que segellem la butlleta. A la segona, aquest mínim d’apostes no existeix i es participarà als sortejos que es realitzin durant aquella setmana a partir de que es segelli la butlleta, és a dir, si la segellem el dimecres participarem als sortejos del dimecres, dijous, divendres i dissabte.\nDecidir-se per una modalitat o una altra dependrà, doncs, de diversos factors, sobretot del perfil del jugador. Si som d’aquells que creiem en uns nombres determinats segurament sempre apostarem per ells amb l’esperança de que en algun moment ens donin sort. També n’hi ha que només juguen tenint en compte el pot del sorteig i juguen quan el premi els sembla suficientment atractiu. N’hi ha que confien en l’atzar i permeten que sigui la màquina qui decideixi quina serà la numeració amb la que es faran les seves apostes. I també n’hi ha que aposten fort i decideixen participar a diari amb una quantitat elevada que, sens dubte, augmentarà les seves probabilitats d’èxit.\nPremis i avantatges d’aquest sorteig\nEls premis no són tan sucosos con en altres sorteigs però les facilitats per fer l’aposta inviten a molts jugadors a provar sort. Els premis dependran del número d’encerts, sent 6 el màxim i també del número d’encerts, ja que el premi es repartirà entre tots a parts iguals. No existeix una quantitat fixa, ni tampoc es genera un pot multimillonari com passa amb altres sorteigs; en aquest cas el 55% de la recaptació es destina als premis. Per optar a un premi més quantiós s’han d’encertar els 6 números, encara que també es pot aconseguir una quantitat menor amb 5 o 4 números encertats. La quantitat que es rebi dependrà de la quantitat recaptada i del número de guanyadors. Per l’altra banda, el número complementari, el que la màquina assigni aleatòriament quan segellem la nostra butlleta, ens proporcionarà una ajuda extra per tenir accés a un premi major.\nLes persones que encerten 3 números reben una quantitat fixa de 4 euros. Amb dos encerts o menys no tenen dret a cap premi i els que només coincideixen amb el reintegrament rebran a canvi el mateix import que hagin apostat prèviament.\nComprovar la butlleta i descobrir que has guanyat\nTots juguem a la Bonoloto i a d’altres sortejos similars per veure si ens toca el premi gros, tot i que només cobrant el reintegrament sentim com s’encén l’espurna que manté la fe cega que sentim al fons del nostre cor de que els pròxims serem nosaltres i seguim apostant perquè… y per què no? L’atzar és molt capritxós i mai se sap.\nQuan apostem a la Bonoloto podem comprovar la nostra tria a múltiples portals online que, en la majoria dels casos, ens permetran introduir els nostres nombres i ens proporcionaran la quantitat del premi que ens ha tocat, si és el cas. Si hem tingut sort podrem anar a la nostra administració de confiança a cobrar-lo i si hem tingut molta sort haurem d’anar al banc amb la butlleta guanyadora per directament poder ingressar la quantitat que ens correspongui al nostre compte corrent.\nA partir d’aquí, cada qual haurà de decidir què fer amb els diners: fer-te un caprici, marxar de vacances, canviar de cotxe, fer una inversió, etc. Independentment del que busquis, Rosa de Ponent et convida a que descobreixis per tu mateix com els diners de la Bonoloto et poden fer més feliç. Ja saps, el proper podries ser tu.


Terme: Canapost (Peratallada, Baix Empordà)\nLocalització/accés: Al mig del nucli\nCaracterístiques d’interès: Una sola nau, Absis trapezial amb una finestra d’un sol biaix i amb volta molt poc passada de radi, volta de canó ultrapassada, transsepte molt curt que quasi no sobresurt dels murs laterals de la nau, volta transversal del creuer de ferradura, opus spicatum al mur meridional, porta sud de dos arcs de mig punt, cornisa de l’absis decorada amb relleus romboïdals (una de les mostres de decoració medieval més primitives de la comarca). Adossada a una església més moderna (s. XI). Al costat de l’absis hi ha una necròpoli medieval i una rosassa gòtica a mig fer. A l’interior es conserven restes de pintura mural en molt mal estat.\nÈpoca: Segle IX-X\nSant Esteve de Canapost són en realitat dues esglésies en una, això si, totalment diferenciades. Al Sud, una de transició al romànic amb absis trapezoïdal i l’altra romànica amb un absis semicircular. Les dues naus són rectangulars i es comuniquen mitjançant tres arcs de mig punt. Al costat sud trobem la porta de l’època de transició que va ser reformada en època romànica.\nAquesta església presenta a més a més molts altres elements interessants. El més visible és un campanar d’estil llombard edificat cap a el segle XII. També trobem un a rosassa d’estil gòtic a la part de darrera de l’església, a terra. Tot al voltant de l’església podem trobar també vàries tombes antropomorfes descobertes en unes excavacions l’any 2005. A l’interior encara es poden distingir algunes pintures murals en no gaire bon estat.


El pis del Gòtic que va convertir-se en una referència del tràfic i consum de drogues, al carrer Còdols / D.C.\nUna família vulnerable ocupa un pis del Gòtic per evitar que hi tornin els traficants | La compra de la finca per part d'un fons francès havia provocat la degradació de l'edifici\nLa simbologia al bloc del número 13 del carrer Còdols, al barri Gòtic, és determinant. Un cartell amb la bandera gitana enganxat a la porta d’un pis ho demostra. Està col·locat estratègicament per espantar actituds perilloses que poguessin venir del que fins fa ben poc era un narcopís. Però no n’és l’únic exemple. A l’immoble que es va convertir en una de les referències del tràfic i consum de drogues a Ciutat Vella també van aprendre la lliçó. Només arribar, el clan que hi va entrar, va penjar quatre estelades al balcó. “Se les saben totes”, diu el Josep Maria Fuertes. La seva família i ell són els principals afectats del que, durant més de dos anys, ha estat un malson irresoluble. L’habitatge que tenien just al davant es va convertir en un narcopís en funcionament permanent. Dues operacions policials van buidar-lo. Poques hores després de cadascuna de les actuacions, però, la delinqüència aconseguia entrar-hi de nou d’una manera o una altra. I tot tornava a començar.\nI així ha estat fins que els veïns han passat a l’acció. Dissabte, un desplegament conjunt dels Mossos d’Esquadra i la Guàrdia Urbana va fer l’enèsima entrada al pis principal d’aquest edifici per fer caure aquest punt de narcotràfic. Era part d’un operatiu precipitat per un altre succés: l’intent de cremar un home viu lligat de mans –que finalment va aconseguir escapar– en un pis de la Barceloneta. Fonts policials reconeixen el vincle entre els dos casos. Però el més rellevant per als grups veïnals Resistim al Gòtic i Raval Rebel és que l’operatiu va tornar a deixar buit un pis de 150 metres quadrats. Una oportunitat única. Aquesta vegada havien après la lliçó.\nAixí, quan els Mossos van acabar la vigilància de l’immoble perquè s’havia acabat de tapiar la porta, els col·lectius implicats van quedar atents. Un dels problemes que havien detectat amb el temps és que les tàpies que es col·loquen després d’operacions policials, sovint, havien estat fàcils de desfer per als delinqüents. Davant d’això, aquesta vegada es van apropar ells i amb un mall “i un sol cop” van fer que caigués la nova paret improvisada. Ara, en aquell espai, hi viu una família de set membres en situació vulnerable.\n“És una bona notícia i tenim ganes de conèixer-los”, assegura el Josep Maria. La idea de tornar a omplir de vida el que s’ha convertit en un edifici d’obres, pisos tapiats i droga, d’alguna manera, anima la família. Viuen des de l’any 1973 en aquell pis. Quan se’ls pregunta com s’ha arribat a aquest punt, ho tenen clar. “Els gabatxos”. Es refereixen a Spirit Reim, l’empresa francesa propietària del bloc des de fa tres anys. En aquell moment, el portal Idealista, a través de fonts properes al projecte, va revelar que l’operació havia costat 7,4 milions d’euros i que la idea era “rehabilitar-ho tot completament per fer habitatge d’alt standing en el centre la ciutat”.\nAixí, els passos que es van seguir, a partir d’aquell moment, van complir el que s’ha convertit en un patró recurrent en aquest punt de la ciutat. Als que acabaven contracte de lloguer no se’ls hi renovava. I als que tenien altres condicions, se’ls oferia sumes d’uns pocs milers d’euros per animar-los a marxar aviat. Almenys això expliquen els veïns que hi queden. “Un va marxar amb 5.000 euros”, concreta el Josep Maria. A ell no el van poder convèncer perquè té vigent un contracte de renda antiga. Però a molts altres sí. Ràpidament, l’escala va anar-se buidant. Eren dotze habitatges i dos locals amb activitat. Ara per ara, doncs, només queden tres pisos habitats –quatre, si comptem la nova ocupació. Els locals també han quedat deserts.\nEl Juan i la seva neboda miren la tele en el seu pis, un dels principals del carrer Còdols, número 13 / D.C.\nAixò va facilitar que, en un dels epicentres del tràfic de droga a Barcelona, els narcos veiessin una finestra d’oportunitat. El pis principal, gran i buit, d’aquest edifici es va convertir en la joia de la corona. Coneixien el pis perquè, abans, aquell immoble havia estat la llar –i el magatzem– d’un grup de llauners. Els veïns sospiten que també distribuïen droga de portes enfora. “Però estava bé, saludaven, xerràvem, no donaven inconvenient”, segueix explicant el veí resistent.\nAmb el temps, una operació policial va enxampar-los amb l’activitat il·lícita i el pis va quedar en desús. Va ser llavors quan es va embolicar la troca. Van aparèixer uns primers traficants a l’ús. Van tallar el contacte amb els pocs veïns que quedaven a la finca i van situar al mapa un nou punt de tràfic de droga a Ciutat Vella. “Aquells ja van deixar clar que venien de mal rotllo“, afirma el Josep Maria. Aquell primer narcopís, en el moment de l’auge del fenomen, el va desmantellar el macrodispositiu dels Mossos d’Esquadra anomenat Baqar. Es va dur a terme l’octubre del 2018.\nPerò no va ser suficient. Poques hores després, el pis tornava a funcionar a màxim rendiment. I així ho va estar fent fins a la primavera del 2019, quan un nou operatiu coordinat entre la policia catalana i la Guàrdia Urbana va acabar amb l’activitat de manera momentània. Aquella mateixa nit del 22 de maig, ja tornava a estar ocupat. Tercera vegada seguida. “En aquesta ocasió, tot va anar a pitjor. Des de l’inici van deixar clar que eren encara més agressius, fins i tot amb nosaltres”, explica el Josep Maria. De fet, els col·lectius veïnals que han participat en la “recuperació” de l’immoble i en la seva “rehabilitació” van veure com a l’interior del pis hi havia totxanes acumulades a terra. Eren iguals que les que havien vist llançar des del balcó quan hi havien baralles al carrer, un fet que passava sovint. “Una vegada, durant una esbroncada, un dels implicats en la batalla campal ens va saltar al nostre balcó per refugiar-se”, relata l’home de 60 anys. A l’immoble, a més, van trobar-se lliteres i materials per al consum in situ d’heroïna.\nEn un comunicat, Raval Rebel i Resistim al Gòtic ja advertien que “mentre quedin pisos buits, les sales de consum segueixin desbordades i es continuï criminalitzant les persones que usen drogues sense mirar més enllà, els narcopisos continuaran existint”.\nTuristes i desallotjaments\nLa situació pels veïns ha estat tan complicada que, a més de col·locar un cartell gitano a l’entrada del seu pis, per marcar terreny, han agafat el costum de col·locar barres de ferro al darrere dels porticons, a la nit, per bloquejar-les i que ningú les pugui obrir des de fora. És un acte reflex per dormir tranquils, ja. Amb el temps, la família del Josep Maria Fuentes desitja poder deixar de fer-ho, però ara per ara no ho acaben de veure. A més, el projecte especulatiu del fons francès tampoc no els porta bons auguris.\n“Seran tot turistes i res no serà com abans”, comenta. Quan diu “abans” es refereix a quan baixava al carrer i, tot just davant dels seus ulls, hi havia “una carnisseria, el local dels romanís, un bar de barri, la bodegueta una mica més enllà, la pesca salada, el bar Pepe”. Ara el seu carrer es mostra semidesert de vida comercial. A un dels extrems del carreró hi ha una càmera de seguretat, però està trencada.\nI, precisament, des de Raval Rebel i Resistim al Gòtic insisteixen en el paper clau que ha tingut l’entrada d’aquest gran tenidor francès, Spirit Reim, en les facilitats perquè s’hi establís la delinqüència i perquè, alhora, es buidés la finca de veïns. Ho diuen, en gran mesura, perquè la propietat està sent implacable amb el Juan, un altre veí de més de 70 anys que ha viscut des que va néixer a l’edifici i que ara està a punt de ser desnonat. De fet, ja ho han intentat tres vegades, l’última fa dues setmanes, però els grups de suport veïnal han impedit que el procediment judicial tingués èxit.\nLa porta del Juan és una de les poques que no estan tapiades en tot el bloc / D.C.\nEl Juan ha viscut des de petit en aquest racó del Gòtic i ara l’estan a punt de fer fora. Una relació que queda molt propera, i alhora molt llunyana, del que afrontaran pròximament el Diego i la seva família. Són els que han entrat aquest passat cap de setmana a viure a l’antic cau de la droga. Arribar i moldre. Ells acaben d’entrar a viure al pis. Tanmateix, s’han trobat que aquest divendres tenen fixat un intent de desallotjament per ordre judicial, ja que el procediment havia començat amb l’ocupació dels narcotraficants i no s’ha aturat en cap moment. Des de Resistim al Gòtic i Raval Rebel estan intentant aguantar l’estocada i, d’una banda, demanar que s’aturi el desnonament i, d’una altra, convocar tanta gent com sigui possible per intentar evitar-lo en cas que tirés endavant.\nMentrestant, el Josep Maria i la seva família s’indignen. “Ara que havíem aconseguit una mica de tranquil·litat… Dissabte vaig dormir tot d’una, i això no és normal”, comenta. Per contra, aquest dissabte podria ser que ja no tingués veïns de replà.\nBarri Gòtic Ciutat Vella Narcopisos


La lloba i la lluna\n05 de juliol 2006\nM’enyoro de l’enyor\nrecordant el no res,\ni la malenconia mullada de la pluja\nm’omple com una alenada de plors.\nUna tristor tancada com un puny\ni al bell mig del meu ventre, soledat.\nCom atrapar un somni en un segon?\nm’enyoro d’una tendresa que mai no he tastat,\nd’uns llavis que mai no he besat\nd’una veu que mai no he escoltat.\nM’enyoro de passions que he imaginat,\nd’un rostre que cada cop més se m’esborra,\nd’unes mans que voleiaven lluny\nfent sortir música dels dits.\nGran, interminable, inabastable música!\nFins i tot aquells ulls desconeguts\nI jo tinc les venes a vessar de llàgrimes\nmentre sento tocar un violoncel.\ni llenço l’ànima\ntraspassada de dol,\namunt, al cel.\nImatge: Ken Tanaka\nUdolat a la lluna per la Moonsa a les 5:15 p. m. 6 Responen\n27 de juny 2006\nFascinada contemplava les flames, volia atansar-m’hi. M'havia proposat llençar-hi una caixeta de cartró, plena de boletes de paper. Dins de cada boleta havia escrit coses que fan nosa a la meva ànima, de les que simbòlicament em volia desempallegar.\nEm fan, feien, faran, una por terrible els petards, i no gosava.\nPerò el foc em seguia cridant l'atenció amb força.\nTots xerraven al meu voltant, entre espetecs i xiulets de traques, coets, petards i bengales, i quasi bé no els hi parava atenció. Necessitava anar al foc.\nFinalment tu m'hi vas acompanyar, no ho sabia que també t'havies proposat fer una cremada simbòlica i em va xocar. I així, agafada del teu braç em vaig aturar davant del foc i vaig contemplar durant uns minuts com una dansarina groga de faldilla taronja feia una àgil pirueta al voltant de la meva caixeta de cartró i l’encenia dibuixant una figura més en la rotllana desigual de flames dansaires, damunt les abundoses brases rogenques que semblaven somriure des de la panxa de les cadires, les portes, les tauletes de nit velles, que cremaven dins el forn del seu gran pit.\nD'altres s'unien en grans senyeres esfilagarsades i pujaven rabents cap al cel, enmig de petites fonts d'espurnes grogues.\nUna mica més tard vaig descobrir que es tristament absurd perseguir antigues fogueres. Cada nit de Sant Joan te el seu foc, cada etapa de la vida unes ruïnes per a cremar; viure ancorat en les velles fogueres és molt trist. Vaig veure algú que ho feia, i vaig aprendre molt del que crema i el que no crema dins el cor.\nLes mànegues es varen posar en marxa per tal de controlar el foc de la plaça, nosaltres havíem d'anar a sopar a un altre lloc, on la dansa d'espurnes i flames no es podria veure. Me'n vaig acomiadar amb un somrís. L'any que ve foguera nova, tot allò que no ens calia conservar ja ho hem apilat per aquesta darrera. Al menys ho hauríem d'haver fet. No serveix més que per fer mal guardar rampoines a l'ànima i per guarir aquests dolors hi ha molts focs diferents.\nUdolat a la lluna per la Moonsa a les 3:34 p. m. 1 Responen\n13 de juny 2006\nHa esclatat en el centre mateix del meu neguit, quan donava voltes al llit mirant de no trencar les teranyines de son que t'acaronaven. Ha estat com una bogeria pròpia i aliena alhora, com si la capa superficial d'enganxosa mandra blau-grisa sortís volant sota la tamborinada d'aigua impertinent i alliberadora. Un cor de trons estentoris i agosaradament profunds impulsaven la meva ànima i em feien arribar a una mena d'èxtasi sota les llums descarades dels llampecs, que il•luminaven el cel com si una càmera gegantina m'estigués fent fotografies des d'allà dalt, mentre jo amb la meva, petitona i fràgil, intentava copsar-los sense omplir-la de pluja.\nSortia a mirar-me'ls de front i els espetecs elèctrics semblaven esmorteir-se en la llunyania. Entrava a teixir la meva pau mentre els veia marxar i tornaven a llençar les traques més potents, les lluminàries més esplendents, els trons més ressonants.\nJugant així a fet i amagar amb la tempesta, totes dues ens hem revestit d'una dolça calma que ha anat arribant a poc a poc. Les espurnes dels seus ulls han anat allunyant-se sota la matinada humida, els meus ulls s'han anat tancant fins que m'ha confessat en les ales del vent que ja marxava i m'he adormit, en pau.\nUdolat a la lluna per la Moonsa a les 3:38 p. m. 5 Responen\n08 de juny 2006\nUn estol de plomes grises i blanques s'aixeca entre el metall i l'asfalt. Els bens i els cavalls, amb una conformitat esfereïdora i una placidesa anacrònica, pasturen a la vora de la cinta negra i calenta per on roda la ferralla sorollosa que envolta sers humans atrafegats i espantats.\nLa vida pica de peus impacient sobre les vies del tren del temps, mentre dels fulls d'un llibre s'escapa un alè de vida aliena que nodreix la meva fera impacient, plena d'ànsia d'assimilar, plena de desig de trobar fora el que no goso cercar a dins, potser.\nSento vidres punxeguts i freds que es claven a les plantes dels meus peus quan camino damunt el seu esclat de plors violent, irat, envaït per la petita ràbia dels seus ditets impotents, de la seva boca que s'alça com una ferida tremolosa que a les palpentes esbossa un àngel de sucre que se li desfà damunt dels ulls.\nEl seu crit puja pels meus turmells, i com l'heura tendre s'enfila cames amunt, embolicant-me, escalfant-me el ventre amb cada llàgrima que jo no vesso per les seves llàgrimes, en cada dolç batec de compassió que m'acarona les temples, que se m'instal•la al cor com el bressol d'una nina trencada.\nFins que m'adormo sobre els somnis de l'infant que esgotat tanca les parpelles i adormida l'embolcallo amb l'amor llunyà del meu silenci.\nImatge: DHD Multimedia gallery\nUdolat a la lluna per la Moonsa a les 8:05 a. m. 5 Responen\n06 de juny 2006\nVull esdevenir fum\nDono cops a la nit\ni els estels temorosos\nfugen entre espurnes blanques.\nLa lluna s’ha amagat darrera un núvol\ni els mussols fins i tot s’han espantat.\nHi ha tanta ràbia dins del pit\ni el desig que se'm posa dins els punys\ntancats que es barallen amb la boira.\nHi ha tanta soledat, tant d’abandonament!\nFaig por a la vida, quan em veu tant revoltada.\nEls somnis m’han fugit\ni ara són llums de neó de colors\nenmig la fosca\nperò ja no són meus.\nFaig por cridant, com una esperitada\namb la boca oberta com un pou\nnua, i silenciosa, perquè els meus crits\nno tenen veu.\nEsclatarà l’acer dins les meves venes\ns’obrirà el cel per a deixar passar\nels parracs negres de la meva por.\nVull esdevenir fum,\nfum blanc, i gris,\nsortint del bell mig de la terra.\nno vull més culpes,\nno vull més consciència,\nno vull més somnis,\nno vull més desig,\nnomés vull esdevenir fum\nUdolat a la lluna per la Moonsa a les 5:39 p. m. 4 Responen\nVeure el perfil de Blogger\nFa unes quantes llunes\nBlogroll de Bloglines


Bandon International Hospital - hospitals - Ko samui - Altres ciutats a surat thani - Surat Thani - Tailàndia - Hospitalsworldguide\nPàgina d'inici › Per país › Tailàndia › Surat thani › Altres ciutats a surat thani › Ko samui › Bandon international hospital\nBandon international hospital Ko samui > Altres ciutats a surat thani > Surat Thani > Tailàndia\nAquí podeu consultar totes les informacions i comentaris sobre Bandon International Hospital. Coneixes aquest hospital i vols deixar el teu comentari també? Podeu fer-ho des de la pestanya "Publicar informació", ubicat a la part superior dreta d'aquesta pantalla.\nA Bandon International Hospital, els pacients poden comptar amb un equip de professionals amb molts anys d'experiència i amb una molt bona reputació. Si sou un d'aquests treballadors que es preocupa pel benestar dels pacients, ajuda a que més persones puguin contactar amb el vostre hospital: consulteu aquí la vostra informació.\nJa no haureu de pensar massa la propera vegada que us heu d'anar a un hospital per a les proves de laboratori, perquè aquí recomanem els millors centres. Bandon International Hospital és un d'aquests centres hospitalaris on els pacients se senten còmodes i amb la seguretat de comptar amb els millors professionals.\nAltres ciutats a surat thani\nLlistat de hospitals pròxims a Bandon International Hospital\nPalian Hospital- (Situat a 268.07 km)\nVachira Phuket Hospital- (Situat a 256.76 km)\nBangkok Hospital of Hatyai- (Situat a 288.40 km)\nBangkok Hospital Phuket- (Situat a 256.78 km)\nYaha Crown Prince Hospital- (Situat a 363.38 km)\nBangkok Hospital Rayong- (Situat a 369.73 km)\nSan Paulo Hua Hin Hospital- (Situat a 332.71 km)\nHatyai Hospital- (Situat a 287.89 km)\nSamui International Hospital- (Situat a 8.23 km)\nPhuket International Hospital- (Situat a 257.91 km)


Dosier premsa Janadesh cat by pablo zareceansky - issuu\nPRESENTACIÓ Ara fa tres anys ens embarcàvem en aquesta aventura de Quepo amb El procés del possible, un documental sobre el Fòrum Social Mundial i el moviment altermundista. Després arribaria Endeutats, sobre la teranyina, que s’endinsava en els punts negres del sistema financer i anticipava la gran crisi econòmica imminent a través de casos de sobreendeutament familiar. Fidels a l’esperit d’elaborar projectes que no només denunciïn, sinó que també proposin alternatives, estem molt contents de poder escriure ara aquestes línies per presentar Janadesh, the people’s verdict. Des de Quepo hem donat suport a l’equip que va viatjar a l’Índia per caminar 350 km al costat de 25.000 persones que exigien unes condicions de vida més humanes. Us convidem a fer aquest viatge plegats. El que hi ha sobre de la taula és una poderosa forma de lluita activa i sense armes: la no violència neogandhiana.\nEl 2 d’octubre és el Dia Internacional de la No Violència, el 2 d’octubre va néixer Gandhi, el 2 d’octubre va començar la marxa de Janadesh a l’Índia, el proper 2 d’octubre, estrenem Janadesh, people’s verdict.\nJANADESH, People’s verdict ha estat nominat al premi AHMED ATTIA per al “Diàleg de les Cultures” al Mercat de Documental MEDIMED\nJanadesh és la campanya de lluita no violenta més important des dels temps de Gandhi. Durant 30 dies, 25.000 homes i dones dels sectors més desafavorits de l’Índia recorren a peu els 350 km d’autopista que separen la ciutat de Gwalior de la seu del Parlament, a Delhi. L’objectiu: iniciar una vaga de fam massiva per exigir una redistribució justa de les terres.\nTítol: Janadesh, peoples verdict Gènere: Documental social Any de producció: 2010 Durada: 58 minuts Idioma original: anglès, indi. Subtítols: castellà, català, anglès Format: HDcam 16:9 Àudio: Dolby Estèreo\nAquests guerrers sense armes pensen que el sacrifici, la disciplina i el sofriment personals són millors eines per a produir un canvi social que no pas els fusells. Saben que exposar-se a la violència de l’oponent sense tornar-s’hi comporta grans perills, però que la seva acció té més valor que tones de prèdica. Davant del coratge mostrat pels caminants, el govern indi, preocupat per mostrar el país com a potència econòmica emergent i epicentre global de la mística, es veurà obligat a respondre...\nFITXA TÈCNICA Direcció: Enric Álvarez, Oriol Ampuero i Gonzàlvez Productors: Julián Altuna, Sonia Ros, Pablo Zareceansky Producció executiva: Sergi Alamillo, Enric Álvarez, Oriol Ampuero i Gonzàlvez Realització: Sergi Alamillo Guió: Enric Álvarez, Garbiñe Armentia, Oriol Ampuero i Gonzàlvez Operador de càmera i so directe: Sergi Alamillo Muntatge: Garbiñe Armentia Banda sonora original: Nubla, Ander Agudo Motion graphics: Martín Fernández Disseny gràfic: Chus Portela (laaminuscula) Foto fixa: Juli Garzón\nINTEGRANTS DE LA MARXA\n“Satyagraha vol dir recerca de la veritat. Hi ha una veritat de la que ningú pot dubtar: l’evidència de la pobresa i la desigualtat. Del que sí que dubto és del meu paper com a líder i dels mètodes que utilitzem.”\nMembre d’una organització religiosa que no entén l’espiritualitat sense la lluita per la igualtat social. La recerca constant de la força interior l’ha ajudat a superar una vida plena de contrarietats. Per a ella la marxa representa la síntesi de la lluita interior i la lluita col·lectiva.\nLíder del moviment Ekta Parishad. La seva fe en la no-violència arrenca els anys 70, quan aconsegueix que un grup de dacoits (bandolers que lluiten per la justícia social amb mètodes violents) deposin les armes a Gwalior, ciutat on el 2007 comença la marxa. Malgrat la seva experiència, durant el trajecte, Rajagopal lluita amb si mateix recordant-se que la lluita és un servei als altres i no pas una qüestió de vanitat personal.\nKUNJI LAL De la tribu dels sora _una de les ètnies originàries de l’Índia_, és dipositari dels coneixements ancestrals del seu poble. Durant la marxa utilitza tot tipus d’herbes que recull pel marge de la carretera per guarir els malalts.\n“La no-violència t’obliga a passar per un procés d’enfortiment interior”\nDona de 28 anys. Camina els 350 km tot i estar embarassada de 8 mesos. La seva fortalesa dóna exemple als altres participants. Ha deixat el seu marit i els 2 fills al poble, convençuda que la lluita per les terres és prioritària. Al fill que neixi tot just s’acabi la protesta li posarà el nom de Janadesh en record de la marxa.\nLíder de les dones d’Ekta Parishad. Canadenca. Associada durant tota la vida a moviments de caire marxista, a l’Índia descobreix la potència transformadora de la no-violència. Representa la tensió entre el pensament analític occidental i l’espiritualitat índia. RAMESH SHARMA “Sovint l’Estat sembla que no deixi cap altra opció que recórrer a les armes. Amb el Janadesh també pretenem crear un espai on es pugui repensar la fortalesa dels principis gandhians.” Mà dreta de Rajagopal i principal negociador d’Ekta Parishad. Responsable de relacions internacionals i portaveu de l’organització davant dels mitjans de comunicació.\nASHRITA Noia de 25 anys. És un clar exponent d’una dona sense terra i lluitadora. El seu poble va ser víctima de la violència maoista per negar-se a col·laborar amb ells. Tot i venir d’una àrea rural i tradicional, té una visió molt avançada de les relacions socials i humanes.\nEKTA PARISHAD RAMESH SINGH Un dels últims bandolers de la zona de Gwalior. Partidari de la lluita armada, considera que les activitats d’Ekta Parishad i la lluita no-violenta són estratègies del poder per assimilar la dissidència. És carismàtic i profundament religiós. Tothom qui té un problema acudeix a ell per trobar una solució. VIRENDRA Delegat d’Ekta Parishad a Jaharkhand, un dels estats de l’Índia amb el percentatge més elevat d’indígenes desplaçats. La lectura de la Gita _llibre sagrat hindú_ durant la seva joventut el va convèncer que la no-violència era l’únic camí per lluitar contra la injustícia. SAMBHU Després de la mort del seu fill petit, abandona la familia i dedica la seva vida a l’espiritualitat seguint la tradició índia dels sadhus o ascetes errants. Al contrari que molts d’aquests rodamons, Sambhu considera que la religió comença per l’ajuda als més desfavorits.\nPer a la composició de la Banda Sonora Original hem comptat amb la inestimable col·laboració de Luciana Carlevaro - Nubla - i Ander Agudo. Tots i cadascún dels temes composats reflecteixen perfectament l’esperit del que els hi succeeix als caminants i l’atmosfera de la marxa. Un treball final de Nubla i Ander Agudo de primera línia, que juntament amb el tema final “Homelands” cedit per Nitin Sawhney, contribueixen a la força final del documental. Per al tràiler promocional, hem comptat amb la cesió del tema “Cocoon” de Möondo.\nEkta Parishad no és una ONG, ni un partit polític, ni una fundació de caràcter humanitari, sinó un moviment de masses gandhià que té com a missió treballar pel dret als recursos naturals –terres, aigua i boscos– dels més desfavorits i promoure sistemes econòmics que faciliten l’autosuficiència de les comunitats rurals. Aquests dos grans eixos d’acció permeten combatre la violència estructural o sistèmica que caracteritza el model de desenvolupament actual. Per fer-ho Ekta Parishad aplica els principis de la no-violència de Gandhi i utilitza mètodes de desobediència civil com llargues marxes a peu, segudes, talls de carreteres i vagues de fam. La seva campanya pel dret a la terra té com a objectiu assegurar la subsistència dels sectors més pobres de la població, en particular dels adivasis –pobles indígenes de l’Índia– i dels dalits –graó més baix del sistema de castes hindú. El moviment creu en un model d’autoorganització popular que comença a la base i s’estén més amunt. Segons la seva filosofia, aquest model és l’únic que pot promoure el benestar dels més dèbils en benefici del benestar de tothom. Ekta Parishad manté la seva estructura gràcies a les donacions dels seus col·laboradors i la feina voluntària dels seus integrants i simpatitzants. Ekta Parishad Gandhi Bhawan, Shyamla Hills. Bhopal, Madhya Pradesh 462002. Índia Telèfon: + 91 (0)7554223821, +91 (0)7552661800 E-mail: ektaparishad@yahoo.com o bé a: 2/3 A 2nd floor Jungpura A Block New Delhi, Delhi 110014 Telèfon: +91 1124373999 / 98 E-mail: ektaparishad@gmail.com\nCodirector i coguionista de Janadesh Bio: Guionista i llicenciat en Filosofia. Ha treballat com a guionista en diversos projectes documentals . “No utilitzar la violència contra l’altre és una forma, ja no moralment més elevada, sinó més pràctica d’aconseguir el que volem” Hola, Enric, explica’ns què és això de Janadesh Janadesh, en primer lloc és un acte que va tenir lloc a l’Índia l’any 2007 i que va organitzar un moviment de base que es diu Ekta Parishad. Consistia en una marxa des de la ciutat de Gwalior fins a Delhi. Era una marxa a peu que portava a terme un grup de 25.000 persones procedents de les classes socials més baixes: els descastats –o, com diem aquí, els intocables- i els adivasi, que són els aborígens que encara queden a l’Índia. I Janadesh és també un documental que parla sobre això. Què significa Janadesh? Janadesh vol dir “l’ordre del poble” o “el veredicte del poble”. Es refereix al que ells volien portar a terme, que no era demanar, ni suplicar, ni negociar sinó manar al govern un canvi en la distribució de les terres i dels recursos naturals. Quina és la història que explica aquest documental sobre aquesta marxa que també es diu Janadesh? Janadesh vol dir “l’ordre del poble” o “el veredicte del poble”. Es refereix al que ells volien portar a terme, que no era demanar, ni suplicar, ni negociar sinó manar al govern un canvi en la distribució de les terres i dels recursos naturals.\nEt refereixes a la no violència de Gandhi? La no violència és un concepte que té un arrelament fort a la cultura de l’Índia, i no per això vol dir que no sigui un país violent, que ho és i molt. El que passa és que Gandhi va fer un gir copernicà en la concepció de la no violència: ell creia que no utilitzar la violència contra l’altre és una forma, ja no moralment més elevada, sinó més pràctica per tal d’aconseguir el que volem. El fet d’estar disposat a morir per allò en què creus és molt més pràctic, si realment vols aconseguir un canvi, que no matar al teu enemic i perpetuar un cicle de violència que no s’acaba mai. És a dir, que en realitat és un principi actiu. És un principi absolutament actiu. El protagonista del documental, Rajagopal, que és el líder del moviment Ekta Parishad, ens ha explicat moltes vegades que ells no entenen la teoria sense la pràctica directa. No creuen en el que nosaltres fem molt a Occident, que és parlar i parlar. Ells utilitzen la frase “speak it out and act it out”, parla però fes-ho. Pots explicar què són els satyagrahi? Satyagraha vol dir “desig de veritat” i és la manera d’anomenar la no violència en hindi. Els satyagrahi són els seguidors de la satyagraha. Hi ha un personatge central al documental, que és en Ragajopal. Què ens pots dir d’ell? És el gran líder. En el meu cas personal, allà tenia una certa ambivalència, perquè nosaltres venim d’una cultura on estem de tornada en el tema dels líders i desconfiem d’ells, probablement també perquè ens en falten. I allà veus com les 25.000 persones de la marxa adoren aquest home, fins al punt que per ells ja no és un líder, és un sant com ho era Gandhi. Però també, a mesura que vas caminant amb ell i que vas parlant amb ell, et vas adonant que és una persona especial. Hi ha altres personatges que apareixen i que criden molt l’atenció, els dacoits. Què són exactament? Els dacoits són com els bandolers nostres o com el Robin Hood. Són bàsicament delinqüents que es dediquen a robar, a extorsionar, a segrestar a la gent rica, en teoria per repartir-ho entre la gent pobra. És a dir, són uns dels representants de la lluita armada. En aquest cas en vam trobar un en concret, en Ramesh, un personatge molt carismàtic que critica molt la no violència i té les seves raons. De fet, hi ha un moment curiós al documental quan entren en contrast aquesta marxa pacífica i aquest personatge, Ramesh, que és partidari de la violència. Crec que ell -en Ramesh- resumeix molt bé el que pensa quan diu que la no violència està molt bé, però que el que la no violència aconsegueix en dos anys, la violència ho pot aconseguir en dos dies. Però, tot i això, ell no va tenir una confrontació directa amb la marxa ni la va atacar.\nHan estat tres anys dedicats al projecte. Explica’ns alguna cosa que hagués descobert en aquest temps. Principalment, la no violència. I també una altra cosa molt important sobre la intel·lectualització excessiva per la nostra part. S’intel·lectualitzen tant les coses i en parlem tant que al final no anem enlloc. Hi va haver un moment clau per a mi, quan vaig fer-li una entrevista a la Jill, que és la companya d’en Rajagopal i una de les líders importants d’Ekta Parishad. Ella és canadenca i va estar treballant molt temps per Nacions Unides. En una de les entrevistes, amb la meva dèria filosòfica, li vaig preguntar per l’origen antropològic de la violència, pensant que era una pregunta interessantíssima i que ella, que també venia de la filosofia, estaria encantada de respondre. I em va dir que no li importava, que li era igual i que l’únic que tenia clar era que la pobresa és violència i que utilitzar la violència per a sortir de la pobresa no serveix de res. I això crec que sí que és important: el fet que aquí creiem que discutint arribarem a certes realitats que al final ens perdem en les discussions. Creus que la no violència és importable? No. Sincerament, no. No sé si a Catalunya hi haurà 25.000 persones que es moren de fam. A l’Índia no n’hi ha 25.000, n’hi ha moltes més. I això dóna una força que aquí no tenim, perquè en el fons, quan arriba el moment ens diem “on viuré?” o “què menjaré aquesta tarda?”. És normal. T’explico una anècdota de fa poc: va venir a visitar-nos a Barcelona un dels satyagrahis que van estar a la marxa, que es diu Virendra. I ens deia que l’havia sobtat molt que aquí els professionals dels moviments socials o de les ONG tenen horari. S’aixequen, van a l’oficina, a les dues se’n van a dinar i a la nit se’n van a casa amb la família. Ell, ens deia, veu a la seva família dues vegades cada quatre mesos. I si això ho fa el Virendra, que és un militant intermig, què farà el Rajagopal? Rajagopal no té una casa, es dedica a caminar i a convèncer la gent. I sempre està treballant. Estem disposats a fer això aquí? L’únic que ens queda ara és veure el documental. Tens alguna indicació prèvia pels espectadors? Tal com ens ha quedat, diria que és el moment d’asseure’s, estar atent, perquè és una mica picadet de ritme, i gaudir-lo, que per a això l’hem fet. I si després de veure’l a algú el fa pensar, millor. L’àudio de l’entrevista també està disponible a www.quepo.org\nCodirector i coguionista de Janadesh Bio: Filòleg compromès amb els drets lingüístics dels pobles. Janadesh és el seu primer treball audiovisual. “Volíem explicar la pobresa en termes de violència, mostrar que hi ha una violència que va més enllà de les armes” Com resumiries Janadesh? En una paraula es podria resumir com un ultimàtum. Un ultimàtum que fa Ekta Parishad al govern mitjançant una marxa no violenta en què els participants estan disposats a morir si l’administració no s’avé a negociar per a una reforma agrària que faci un repartiment just de les terres. Què és Ekta Parishad? Un moviment de masses popular que diu que representa a 300 milions de persones de l’Índia que no tenen terres. Un moviment que reivindica un repartiment de terres just, aquell que el govern va prometre al 1947 quan es va proclamar la independència. S’autodefineixen com un moviment popular de base no violent que té ideològicament afinitat amb el moviment gandhià i que es va fundar al 1991, coincidint amb la liberalització del país i la llum verda per a l’establiment de les multinacionals. A qui us referiu quan parleu dels sense terra? És un problema ja ancestral. Hi ha més de 300 milions d’indis sense terra. Jornalers que viuen en constant itinerància perquè no tenen cap lloc per poder-se instal·lar i es troben gairebé en semi- esclavatge, subjugats al sistema de castes, que malgrat que legalment està abolit, continua funcionant quotidianament. Entre ells hi ha gent que té terres però no té papers i no pot demostrar la titularitat de les terres. És el cas dels adivasi (els indis indígenes), que han viscut de manera ancestral, endinsats en els boscos, passant-se les terres de generació en generació, i ara de sobte han vist com allà on viuen s’hi han començat a instal·lar les multinacionals, perquè és on es concentren els recursos naturals. D’altra banda hi ha els que no tenen papers ni terres. I també els casos d’indis amb terres i papers que són expulsats per les multinacionals amb total impunitat i sense cap protecció per part del seu propi govern.\nSabem que la idea inicial de fer aquest documental va ser teva. Com et va venir? Al 2004 vaig anar dos mesos de vacances a l’Índia i vaig interessar-me de seguida pel moviment gandhià. Quan em vaig assabentar que al 2005 es celebrava el 75è aniversari de la Marxa de la Sal, vaig decidir tornar-hi, però vaig adonar-me que era una marxa organitzada pel partit del Congrés i que no era una marxa autènticament gandhiana, sinó que estava molt polititzada i vaig decidir quedar-me més temps i buscar el gandhians autèntics que quedaven per l’Índia. Aleshores vaig conèixer la gent d’Ekta Parishad, que em va semblar que sí que eren els autèntics hereus de les idees gandhianes. Vaig anar a veure com treballaven des de la base, buscant lideratges per a l’organització dels col·lectius. El seu mètode era la lluita no violenta a través de les marxes. Em van explicar que per al 2007 preparaven una gran marxa de 25.000 persones per reivindicar una redistribució justa de les terres i vaig pensar, que a part d’anar a caminar, d’allà n’havia de sortir alguna cosa més, perquè era una història molt potent. Un dels temes del documental és el paper del líder. Creus que Rajagopal i Jill, els líders d’Ekta Parishad, lluiten d’una manera sincera i colze a colze amb la massa social que representen? Sí, no en tinc cap dubte, tot i que nosaltres quan vam començar el reportatge també recelàvem de la figura del líder. És cert que es basa en una estructura piramidal, però a l’Índia és el sistema que funciona i que és capaç de mobilitzar les masses, tot i que Ekta Parishad intenta seguir un model més horitzontal i menys jerarquitzat. Allà la gent ens explicava que ells distingien entre individu, personatge i persona. Això és una idea molt gandhiana: a la vida el que s’ha de fer és posar en harmonia el que penses, el que dius i el que fas. I allà hi havia la convicció clara que Rajagopal complia aquestes condicions. El paper de les dones al documental sembla actiu i compromès. Hi ha moltes dones lluitadores i compromeses, i sovint són elles les més lluitadores de la família. Ekta Parishad ho té molt clar. La igualtat social és indestriable de la igualtat de gènere i de castes. La igualtat ha de ser integral. I també des de la pròpia persona vers el col·lectiu. Això és una de les coses que em va sorprendre més: aquí, a Occident, parcel·lem molt les diferents facetes de la nostra vida. La vida personal, la social, la professional o fins i tot la de la lluita per uns ideals…I allà la lluita està integrada amb la vida personal. Lluitar és viure, viure és lluitar. Aquesta és una de les raons per les quals vam voler fer el documental: perquè no es tracta d’ una obsessió per la lluita, no és perdre la vida personal per la lluita, per una causa, sinó que la lluita és una manera pacífica d’entendre i viure la vida. Quina percepció personal tens de l’Índia? No sé si això és així a tot arreu, perquè l’India és un país molt gran, però més enllà de\nla visió mística i idealitzada que tenim des d’Occident, la sensació que jo en tinc és que es tracta d’una societat amb una violència soterrada brutal i molta resignació. Només hem de pensar en el mateix sistema de castes, legalment abolit, però que socialment segueix funcionant. I encara hi ha gent que diu que això és així perquè ho diuen els llibres sagrats. És clar que hi ha molta gent que contesta aquest model, perquè el procés d’occidentalització i modernització del país està canviant les coses. S. Anand, un periodista del prestigiós setmanari Tehelka ens deia que el que li cal a l’Índia és una gran revolució, una sacsejada forta. Igual que va passar amb la revolució francesa. L’objectiu era, llavors, fugir dels tòpics? L’Índia és una democràcia parlamentària de 1.200 mil·lions d’habitants, però hi continua havent 300 milions de persones, com a mínim, vivint sota el llindar de la pobresa amb menys d’un dòlar diari. Parlar de l’Índia com a país pobre realment també és un tòpic. Però el que nosaltres volíem explicar és aquesta pobresa en termes de violència/ no-violència, mostrar que hi ha una violència que va més enllà de les armes i els atacs. Existeix la violència estructural o sistèmica. La pobresa i el consumisme, l’agressió de l’imperialisme econòmic... Introduïu fragments inquietants del llibre sagrat, la Gita, que parlen de la guerra, quan les imatges mostren una marxa pacífica, un no a la guerra. Per què aquesta dualitat? Gandhi deia que havia vist la idea de la no-violència molt clarament en textos de la Bíblia (el famós Sermó de la Muntanya de Jesucrist) i que a la seva pròpia cultura la va trobar a la Gita. No obstant, la Gita parla d’un guerrer, Áryuna, que està al camp de batalla a punt d’iniciar una lluita contra la seva família, i es nega a lluitar. Curiosament és Krishna, Déu, qui li diu que lluiti i que si cal mati a la seva família perquè és el seu deure. I aquí es crea una contradicció molt curiosa: Com és possible que Gandhi treiés la idea de la noviolència d’un text que molta gent reconeix com a clarament violent? La interpretació que es fa Gandhi, i molts altres hindús, és que es tracta d’una lluita simbòlica, una lluita contra tu mateix, contra el món de l’aparença. La lluita entre la dimensió individual i la dimensió col·lectiva. Com diu Rajagopal al documental: “Sofrir per mostrar a l’oponent fins a quin punt estàs disposat a sacrificar-te sense crear mal a l’altre”. També s’intueix l’altra cara de la moneda, la violència més crua, la terra sense llei... Sí, aquesta és una altra dimensió que només s’apunta en el documental amb el testimoni d’un dacoit, un dels últims bandolers de Gwailor, que roba amb violència als rics per donar-ho als pobres i als sense terra. És una de les tres maneres en què a l’Índia es lluita contra la injustícia social. Els dacoits són com robin hoods, homes amb bigotis llargs i fusells, reverenciats i respectats pels habitants de molts pobles. Després hi ha una altra violència armada, que és la de la guerrilla naxalita, un moviment maoista que s’ha convertit en un veritable contrapès del govern i és un problema d’estat important. La idea és que la revolta comença al camp i s’estén fins a la ciutat i allà pren el poder. Tot i tenir recursos molt rudimentaris, són autèntics exèrcits amb formació militar que creixen sense parar i que l’opinió pública i internacional intenta silenciar.\nAl llarg de Janadesh es van produir algunes morts. Com ho vau afrontar? Desgraciadament, era una qüestió que abans de començar la marxa ja ens en va advertir Rajagopal. Ell ens anunciava amb tota naturalitat que hi hauria morts i a nosaltres el fet que el líder ens anunciés que moriria gent ens va crear una certa prevenció. Ens preguntàvem si ell també estaria disposat a morir. Finalment, li ho vam preguntar i ens va respondre que sí, que ell era com qualsevol altre. I després ens vam adonar que per a ell l’exemplaritat era un principi i que la mort està integrada en la convicció de la noviolència. En el documental no vam voler carregar les tintes en les morts que es van succeir, però no podíem obviar-ho, perquè forma part real de la seva lluita. El més dur de la feina? El més dur va ser la tornada, perquè des del 2007 fins al 2010 han passat molts i molts dies. De 60 hores de gravació n’han hagut de sortir 55 minuts i hem tingut tota classe de dificultats econòmiques, logístiques i lingüístiques. Durant la marxa vam arribar a transcriure un 50% de les entrevistes i després hem passat per 5 o 6 traductors diferents, hem enviat DVDs a l’Índia perquè bonament ens ho traduís algú, hem anat al Raval amb la moto a buscar algú que parlés urdu o hindi i que gratuïtament en ajudés. Ha estat una veritable odissea. Acabat el documental, quines sensacions tens? Molt descansat. Perquè han estat 3 anys de molt d’esforç, de molts patiments, fins i tot de malalties. Vaig tornar de l’Índia amb una hepatitis i vaig haver d’estar al llit tres mesos. I també molt orgullós de la feina que hem fet i de com l’hem fet: amb molt poca gent, molts pocs mitjans i amb tot l’amor del món. I ara, esperant que serveixi per donar difusió a aquesta lluita i a Ekta Parishad, que s’ho mereixen. Com s’ha finançat el projecte? Nosaltres ens vam pagar l’estada, el billet, tots els mesos previs de documentació, el material, les càmeres. Quan teníem un primer tràiler fet vam conèixer Quepo, els va agradar el projecte, i es van comprometre a acabar-lo de muntar i a fer-ne la difusió, una de les parts més importants. I a través de Quepo vam aconseguir un ajut de l’Agència Catalana de Cooperació que ha servit per acabar el muntatge i servirà per fer-ne la difusió i la sensibiltzació posteriors. Però fins al 2009 no vam tenir cap mena de finançament. Quina percepció t’agradaria que la gent tingués del documental? Que quan penses una cosa i la vols i creus en ella, si actues, l’aconsegueixes. Per mi personalment és una idea central del documental. El fer indestriable l’acció del que penses i dius. Una de les frases del Rajagopal és aquesta: “Pensar i dir, sense actuar, és xerrameca.” L’àudio de l’entrevista també està disponible a www.quepo.org\nProductora de Janadesh Bio: Realitzadora, productora i una de les fundadores de Quepo. “A Quepo volem fer projectes que expliquin que la lluita i l’acció funcionen. I Janadesh n’és un” Sonia, què és això de Janadesh? Janadesh és una marxa que es va fer a l’octubre de 2007 a l’Índia, on 25.000 sense terra van recórrer 350 km a peu per exigir al govern una normativa de redistribució de terres que els permetés tenir una manera de viure digna i Janadesh és alhora un documental sobre la història d’aquestes 25.000 persones durant un mes. Com va sorgir la idea? A Quepo es va acostar un grup de quatre persones que havien anat a rodar a l’Índia i que tenien un projecte que estava al 50%, perquè faltava tot el procés de postproducció. Ells buscaven un paraigües on acabar tota aquesta fase i, per la seva banda, Quepo aportava el valor afegit que, a diferència del que podria ser una producció a l’ús, dissenyava un pla de sensibilització i unes eines didàctiques que acompanyessin aquest documental per a la seva fase de difusió i distribució posterior. Per què us vau decidir a fer vostre aquest projecte? Perquè quan érem més petits del que som ara sempre ens imaginàvem que volíem fer projectes que expliquessin que la lluita i l’acció funcionen, que no només denunciessin. A nosaltres ens agrada parlar de vídeos o audiovisuals que ajuden a generar canvi i per a nosaltres generar canvi no és només mostrar les coses que estan malament, sinó també explicar que hi ha situacions que s’han arreglat gràcies a l’acció de la gent. I Janadesh era un d’aquests exemples.\nQuina és la lluita que mostra el documental? Hi ha un ampli ventall de població a l’Índia que es va quedar sense terra per una sèrie de processos. L’organització Ekta Parishad va començar a treballar amb ells dient-los que hi havia maneres de recuperar la titularitat d’aquestes terres i els mateixos sense terra van plantejar que això eren paraules i que no era acció. Ekta Parishad va recollir el repte d’aquesta gent i va decidir organitzar una marxa a peu del màxim nombre possible de sense terra cap a Delhi per exigir davant de la seu del Parlament una llei que els permetés recuperar aquestes terres. I Janadesh explica aquest procés. Recorda als temps de Gandhi... De fet, Ekta Parishad treballa amb el que ells diuen teories neogandhianes de la resolució de conflictes per la via de la no violència. Però insisteixo que quan ells van començar a treballar en aquest projecte es van enfrontar a una població que a causa del nivell de pobresa i de les circumstàncies en què vivien era per se una franja que patia molt la violència. Quan van començar a fer xerrades i expos i tallers dient que no s’ha de ser violent es van trobar amb una demanda d’alternatives i va ser llavors quan, recollint el millor de l’herència de Gandhi, es van plantejar passar de la teoria a la praxis. Quin ha estat el paper de Quepo a Janadesh? Normalment a Quepo produïm els documentals des de zero. En aquest cas, la idea ja hi era, la gravació ja estava feta i el que buscaven era el suport d’una entitat que els permetés realitzar tot el procés de postproducció, que és una part no només important sinó també molt costosa a nivell econòmic, i un acabat professional per a poder tenir una distribució en igualtat de condicions amb altres documentals. On es podrà veure? Janadesh, com la resta de documentals que hem fet a Quepo, estan disponibles a la nostra web i els dvds es poden adquirir a una xarxa d’establiments de comerç just. En aquest cas, a més a més, hem donat un passet més enllà i hem fet un contracte amb Motion Pictures, una empresa especialitzada en distribució de documentals, per a poder arribar a les televisions públiques a nivell internacional. Però sobretot, on es podrà veure serà als videofòrums que organitzarem junt amb entitats de Catalunya que treballen en cultura de la pau. I esperem que passi el que ha passat també amb els altres documentals que, gràcies a que tenen llicència de Creative Commons, aquelles entitats que creuen que els hi pot ser útil per a organitzar una xerrada, l’agafen i l’organitzen. Què voldríeu aconseguir amb Janadesh? L’objectiu final seria que organitzacions com Ekta Parishad i altres que se’n deriven i que estaven a la plataforma que va donar suport a la marxa, trobin una eina de comunicació que els permeti arribar a la població beneficiària dels seus projectes i visibilitzi el que ells fan.\nI què en poden treure els espectadors? Sortir una mica del catasfrofisme en què vivim que diu que hi ha unes regles del joc, una línia de puntets amb la qual l’únic que pots fer és caminar per sobre i acabar fent el dibuix final, i veure un grup de gent que comença de zero, sense res, amb un objectiu i l’aconsegueix. Per la gent que no us coneix encara, pots explicar què és Quepo? Quepo és una entitat que produeix i distribueix audiovisual social amb l’esperit que serveixi d’eina de comunicació. El que nosaltres intentem cada cop que fem un vídeo, sigui per encàrrec d’una entitat o per iniciativa pròpia, és que vagi acompanyat d’un disseny de sensibilització que ajudi a que realment el vídeo generi un debat i sigui una guia, un suport, un complement. Quins altres projectes teniu en marxa? El proper any, més que amb documentals propis, treballarem en encàrrecs d’entitats. Ara mateix estem treballant amb l’Observatori del Deute en la Globalització (ODG) preparant un documental sobre quins mecanismes d’anticooperació posen en marxa els estats que perpetuen la dependència dels països del tercer món en termes econòmics, polítics i socials. Estem treballant també amb Ajuda en Acció fent un reportatge sobre quina és la imatge que els mitjans de comunicació dels països del Nord donen de la dona del Sud i com aquesta falta d’equitat de gènere en la comunicació perpetua la desigualtat i potencia la feminització de la pobresa... i no sé si explicar-ne més. Què pot fer una persona que vulgui col·laborar amb Quepo? Pot escriure’ns un correu explicant què fa i què voldria fer per nosaltres. A Quepo tenim una base de dades de col·laboradors que són tècnics de l’audiovisual que ens han ofert els seus serveis i quan surt un projecte i els necessitem, els truquem. Com es finança tot això? Tot això en realitat és possible gràcies a les persones i a les empreses que es “lien” la manta al cap i decideixen fer-se sòcies col·laboradores de Quepo i fer una petita aportació que permet sostenir l’estructura. A part, a nosaltres ens agrada presumir que treballem amb banca ètica, així que els assegurem que els diners que ens donen van per projectes i per l’estructura de Quepo al 100% i que mentrestant aquestes petites comissions que tots els bancs rasquen, en el nostre cas van per Triodos Bank, que és una entitat pionera en banca ètica. L’àudio de l’entrevista també està disponible a www.quepo.org\nEl documental que et presentem és un projecte recolzat per la Fundació Quepo. Una ong que treballa per a produir i distribuir continguts audiovisuals de caràcter social, amb l’objectiu de generar debat i acció social. A Quepo som un grup de professionals del sector audiovisual que volem treballar en favor de la justícia social, els drets humans i l’ecologisme. Realitzem documentals propis com El procés del possible i Endeutats, sobre la teranyina i també produïm serveis de comunicació audiovisual per a ongs i moviments socials. Trobaràs molta més informació de qui i com som a la nostra web. En poques paraules et volem dir que som una fundació viva i oberta a totes aquelles entitats i persones que vulgueu contribuir al nostre projecte. Les aportacions dels nostres donants, les quotes de col·laboració de particulars i empreses, la feina dels professionals voluntaris, les cessions de les empreses del sector audiovisual, tot contribueix a continuar produint i difonent. www.quepo.org\nCONTACTE DE COMUNICACIÓ I PREMSA\tMaria Permanyer i Bailac maria@quepo.org Tel. 93 186 75 11 Tel. mòbil: 650 190 959\nCrèdits del dossier: Disseny gràfic i maquetació: Chus Portela Entrevistes a Enric Àlvarez i Sonia Ros: Pau Rubio Entrevista a Oriol Ampuero: Àgata Olivella Fotografies: Juli Garzón\nDosier premsa Janadesh cat\nDosier de premsa del documental Janadesh, produït per Quepo.org


Arriba la cinquena Gimcana Solidària per recaptar fons destinats a beques per a infants\nInici > Arriba la cinquena Gimcana Solidària per recaptar fons destinats a beques per a infants\nL’acte de presentació del projecte de Fundesplai comptarà amb una conferència de Victor Küppers, formador que tractarà l’aspecte de la motivació en l’àmbit personal i professional.\nLa cinquena edició de la Gimcana Solidària “Cims per la Infància”, organitzada per Fundesplai, es presentarà el 27 d’abril a les 17h a l’auditori de Centre Esplai, amb l’objectiu d’atreure el màxim de persones a participar a l’activitat, que durant el 2016 va aconseguir prou fons per a 1.200 beques per a infants i joves. Les aportacions acumulades a través de sopars solidaris, concerts, festivals de ball, paellades i vendes de xocolatines, entre d’altres accions col·lectives, van sumar gairebé 60.000 euros.\nLa fita del 2017 és tornar a recaptar la mateixa xifra o fins i tot superar-la, segons ha avançat Víctor Martínez, cap de Planificació de Fundesplai. En l’acte de presentació també es donaran els premis als equips guanyadors de l’edició passada, en què hi van participar una vintena de grups formats per treballadors i treballadores de la Fundació.\nA més, el formador i conferenciant Victor Küppers assistirà a l’esdeveniment per parlar sobre la importància de l’actitud personal com a element motivador i dinamitzador tant en l’àmbit personal com en el professional. L’acte és gratuït, però l’aforament és limitat i cal inscriure’s-hi prèviament.\nPer a més informació sobre maneres de recaptar fons i d’anar fent “cims” –cadascun dels quals s’aconsegueix al recaptar 100 euros–, podeu consultar l’apartat de Dinàmica del joc del web de la gimcana.\nDesprés d'un gran estiu, comença la tardor... i arriba el tram final de la gimcana solidària "Cims per la Infància" https://t.co/91p7x0tqO7 pic.twitter.com/xODMCAQUrq\n— Fundesplai (@fundesplai) 22 de setembre de 2016


Hotel Bijou Forte Dei Marmi Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Salvatore Allende 31, Forte dei Marmi, Forte Dei Marmi, Itàlia, 55042 - Veure al mapa\n"- The staff were very friendly and we received a warm welcom..."\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Forte Dei Marmi, no busqui més enllà de Hotel Bijou. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Un ambient ben cuidat i la seva proximitat a Club de Golf Versilia donen a aquest hotel un encant especial.\nA Hotel Bijou, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, transport hotel/aeroport, habitació familiar.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara aire condicionat, calefacció, servei de despertador, escriptori, mini bar per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com camp de golf (a 3 km), solàrium, jardí. Hotel Bijou és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Forte Dei Marmi.\nTots els tipus de viatgers (594) Parelles (359) Viatgers en solitari (50) Famílies amb infants petits (85) Famílies amb infants grans (29) Grups (83)


La Campanya pels Sediments vol buidar l'embassament de Riba-roja | Diari de Tarragona\nLa Campanya pels Sediments vol buidar l'embassament de Riba-roja\nEls membres sostenen que s'han d´obrir les comportes de l'embassament de Riba-roja per tal que arriben més sediments al delta de l'Ebre i evitar-ne, així, la regressió\nEls participants en la trobada, envoltats pels cartells informatius que han preparat. Foto: Marina Pallàs\nEn el marc del Dia Mundial de les Zones Humides, celebrat ahir diumenge, la Campanya pels Sediments va organitzar la cinquena diada al Poble Nou del Delta marcada per un objectiu ferm: que es puguen obrir les comportes de l’embassament de Riba-Roja d’Ebre i, així, arriben més sediments al delta de l’Ebre i evitar, d’aquesta forma, la seua regressió. Per assolir-ho, caldria la implicació de tot el territori.\nLa campanya pretén precisament arribar als ajuntaments perquè donen suport a projectes de recerca per estudiar el buidatge controlat d’aquest embassament de Riba-roja d’Ebre.\n«Els sediments, si no estiguessen els embassaments i les preses, arribarien al delta de l’Ebre», explica Josep Juan Segarra, membre de la Campanya pels Sediments. Segarra recorda que el buidatge seria un primer pas però que cal una gestió integral del riu i que no passés com a l’embassament de Barasona.\n«L’IRTA està estudiant el trasllat i calcula que seria d’un milió d’euros el que deixaria de produir la central elèctrica durant el temps de desembassament. Es pot fer. Molts països ho han fet. Però la Confederació Hidrogràfica de l’Ebre és el gran obstacle, no els importa el que passe de Flix cap avall», determina.\nSegarra concreta la problemàtica que pot generar l’acumulació de sediments als embassaments. «A Mequinensa tenen el camp de regates en desús perquè no hi ha prou profunditat. I, amb més sediments estancats, s’incrementa la població de mosquits i mosca negra. A més que, per suposat, l’acumulació de sediments facilita que es desborde el riu als camps de cultiu de l’Aragó».\nLa campanya pels Sediments, que està integrada per la Plataforma en Defensa de l’Ebre, Ecologistes en acció i SEO/Birdlife, a més d’altres persones de forma autònoma, també portarà a terme la instal·lació de 400 cartells informatius per a les diferents institucions del territori i centres educatius.\nAlguns d’aquests plafons també seran col·locats als mateixos espais naturals del delta de l’Ebre per fer coneixedor el visitant d’aquesta problemàtica.\n«Al delta hi ha molts cartells turístics o d’ornitologia, però no amb els riscos que suposa la falta de sediments per al territori», detalla Segarra. El projecte s’ha finançat de forma col·lectiva amb una campanya que va arrencar l’any passat.\nDurant la cinquena diada celebrada ahir a Poble Nou també hi va haver altres activitats com una plantada de tamarius a la Reserva del Clot, una xerrada informativa i la presentació del docuretrat de David Monllau i la River Movie «Terra perduda», sobre els sediments de l’embassament de Riba-roja.\nEnguany la diada de les zones humides ha estat dedicada íntegrament a Jon Gras, qui va realitzar-ne el logo de la mateixa campanya.


El diamant, composició i forma - Joies de Disseny a Barcelona\nSobre la química del diamant\nCom la majoria sabrà, el diamant és un mineral la composició del qual és de les més simples que existeixen. En la seva totalitat, tot i que a vegades el trobem amb una mínima proporció de nitrogen, el diamant es compon per carboni pur cristal•litzat. Element químic que, per altra banda, també compon part de la nostra química orgànica bàsica. Seria lògic pensar que, el cristall de diamant, a l’estar compost pel mateix element químic que el grafit comú, tingués la mateixa forma, però els distingeix, es la forma en que es disposen els enllaços químics que uneixen els àtoms de carboni. En el cas del grafit, aquests àtoms estan més separats.\nEl cristall de diamant, es forma a partir de la repetició i la suma d’àtoms de carboni en les tres direccions de l’espai. Aquests àtoms, estan vinculats els uns amb els altres a través d’uns enllaços molt forts I molt curts a la vegada, que són diferents als del grafit. Aquests enllaços en termes químics reben el nom “d’enllaços covalents”.\nÉs per aquest motiu que, el cristall de diamant, es troba catalogat dins del grup de gemmes del tipus “cristall de grup 1”, o el que és el mateix, els de sistema cubic.\nLes seves propietats físiques fan del diamant, un dels minerals més preuats i emprats en el món de la joieria. Gràcies a això, sabem que el diamant és un mineral preciós que es dóna, en estat natural, en diferents tonalitats. Tonalitats que podem apreciar, si la llum que hi incideix sobre ells és l’adequada. Per al moment coneixem diamants sense color, blaus, verds, grocs, roses, vermells, taronges, marrons i negres. Òbviament, segons el color, el seu valor augmenta o be disminueix.\nEl diamant i les seves curiositats\nCom és lògic, i molts dels nostres lectors ja sabran, al llarg de la historia han existit i, probablement existiran diamants coneguts per la seva estranya naturalesa, mida o procedència.\nUn dels més àmpliament reconeguts és “el regent”, un diamant que, als seus inicis, formà part de les joies de la corona francesa durant el regnat de Lluís XV qui, en posseir-lo, manà engastar-lo a la corona. Aquest diamant en un temps posterior, va pertànyer a Napoleó Bonaparte qui, al seu torn, ordenà engastà la joia però, aquest cop, a la seva espasa.\n“El gran Mogol” és un altre dels diamants més coneguts. Aquest, fou trobat a l’Índia al voltant del segle XVII. Shah Jahan, emperador de la dinastia mogola i qui ordenà la construcció del Taj Mahal, fou qui li donà nom a la preuada joia la qual fou robada posteriorment en l’any 1739. Molt probablement la joia va ser fragmentada en diverses parts per ocultar la seva procedència i poder vendre-la en el mercat negre.\nEl diamant més gran conegut en l’actualitat, pertany al que actualment és, encara, el rei de Tailàndia des de l’any 1946, el monarca Bhumibol Adulyadej. Aquesta pedra fou trobada en una mina a Sud-àfrica i el seu valor s’estima al voltant dels 12 milions de dòlars americans.\nUn altre curiositat al voltant del diamant és que, l’ús més antic que se’n coneix era el d’eina de ferreria posat que, a l’antiguitat, s’emprava per esmolar i polir destrals.\nEn l’any 2005 es descobrí un mineral artificial un 11% més dur que el mateix diamant, el conegut com ADRs o “hiperdiamant”, creat per l’equip de físics encapçalats per Natália Dubrovinskhaia.\nLa cultura del diamant en alguns països, ha marcat la tradició en quina quantitat ha de gastar un home en l’anell de compromís de la seva futura esposa. Als EE.UU, un home ha de gastar l’equivalent a dos mesos de sou, al Japó; al voltant dels 3 mesos de sou o, al Regne Unit tan sols un mes.\nLa companyia que ha arribat a gestionar la quantitat més gran de diamants potencialment comercialitzables en tot el món, és De Beers. Fundada en 1888 per Cecil Rhodes, aquesta companyia, amb seu a Johannesburg, dedica el seu objecte de negoci a l’explotació, tractament, talla i posterior venta de diamants a tot el món. Al haver posseït fins al 90% de l’explotació del diamant en el món fa que, convertir-se en client d’aquesta casa, sigui una garantia de qualitat.\nEl diamant de Clemència Peris\nLa firma de joieria Clemència Peris, pot presumir de realitzar un treball fora de sèrie amb el diamant. Les joies que la nostra directora creativa, dissenyadora i fundadora de la firma, crea en els seus tallers, són joies que tenen un valor afegit que altres formes no tenen, l’exclusivitat de les peces d’una altíssima sofisticació, fetes de forma artesanal. Aquestes característiques de les nostres peces fan que, els nostres clients, no només obtinguin una peça de gran valor estètic sinó que, també, posseeixin una peça única a totes les demes.\nExposició Hubert de Givenchy, museu Thyssen-Bornemisza.


El sis participants del Centre (4 d'ells "finishers") a la Ironman de Klagenfurt. Foto: Cedida\nEl passat diumenge es va disputar una nova edició de l'Ironman de Klagenfurt (Àustria), amb les distàncies clàssiques de 3800mts de natació, 180 kms de bicicleta i 42 km de cursa a peu on hi van participar-hi un total de sis triatletes del Centre Natació Mataró.\nEls participants professionals, entre els quals hi havia José Luís Cano, Lluís Vila i Santiago Abad, van haver de nedar sense neoprè malgrat que la temperatura de l'aigua era força freda. En aquestes circumstàncies, Cano i Abad no van poder seguir amb la cursa un cop van acabar la natació degut a la hipotèrmia patida dins de l'aigua. Durant el sector ciclista va caure una forta pluja que encara va fer més difícil la competició.\nEl més ben classificat, amb una magnífica 35a posició, va ser Lluís Vila, amb un temps de 8h58', en una cursa lenta guanyada per Marino Vanhoenacker amb 8h04'. Oriol Gili va acabar el 122è amb 9h29', David Vilanna el 387 amb 10h 09 i finalment Albert Bas el 750 amb 10h46'.


Entrevista a Whipping The Clown - El Rock-Òdrom\nEntrevista a Whipping The Clown\n13 febr., 2017 | Entrevistes\nLa freda i enuvolada tarda del dissabte 11 de febrer, em vaig citar pels voltants del Poble Espanyol de Barcelona amb els Whipping the Clown. Vinguts de la seva Tossa natal i després d’una llarga jornada amb sessió fotogràfica inclosa, a penes unes hores abans que arrenqui el seu assot de metall a la sala Upload de la capital catalana. Segueixen amb la seva gira de presentació del primer disc de la banda, “Playground”, autoeditat fa una mica més d’un any i que ha rebut un nou impuls després del seu recent fitxatge per part de la discogràfica Maldito Records, qui s’encarrega ara de la distribució digital del disc debut i traurà, quan estigui llest, el seu segon disc, del qual ens avancen uns pocs detalls en aquesta entrevista.\nA resguard del fred, el vent i el plugim, us oferim la xerrada amb un de les seves destrals, César Pérez, i amb la gola dels Whipping, Christian Tapia. Això és el que va donar de si la conversa:\nEl Rock-Òdrom: Una pregunta bastant habitual quan s’entrevista a un grup que està promocionant el seu primer disc, sol ser la de com va començar el grup. Així que jo no us preguntaré això. Us preguntaré per què un grup d’amics que es coneixen des de fa anys a Tossa de Mar, un bonic poble de la Costa Brava, decideixen muntar un grup de música.\nChristian: Per part meva haig de dir que suposo que això succeeix perquè és alguna cosa que hem somiat sempre, perquè estimem la música i perquè vam tenir la sort de trobar-nos una sèrie de persones que compartíem els mateixos somnis. Ens ajuntem, comencem a fer temes i fins avui.\nCèsar: De fet, abans de Whipping the Clown ja compartíem escenari, amb una banda amb la qual fèiem covers i sí, a poc a poc van anar naixent les ganes de compondre les nostres pròpies cançons amb el nostre propi grup.\nEl Rock-Òdrom: Així que a poc a poc vau anar component cançons fins que us vau trobar amb què teníeu suficient material compost com per a plantejar-vos la plasmació d’aquestes cançons en un disc. Després d’un procés que sempre es fa llarg i no és senzill, vau aconseguir gravar i autoeditar “Playground” fins que, aproximadament un any després, s’estableix contacte amb un segell com Maldito amb qui signeu contracte. Com arribeu a aquest acord?\nChristian: Nosaltres teníem ganes i crèiem que ens vindria bé tenir un segell que ens pogués promocionar “Playground”, un segell que ens agradés i del qual veiéssim que nosaltres també li agradéssim. Aquest segell va ser Maldito Records. Maldito s’està encarregant de la promoció de “Playground” a nivell digital i s’encarregarà també de la promoció i edició en diverses plataformes, també en format físic, del qual serà el nostre segon disc.\nEl Rock-Òdrom: Existeixen, no obstant això, grups que després d’una trajectòria de diversos àlbums trets mitjançant discogràfiques de tots els colors, no satisfets de la dedicació o promoció que el segell donava al seu treball, decideixen trencar amb gairebé tot i autoeditarse ells mateixos. Vosaltres heu fet exactament el contari. Per què?\nCésar: Al principi nosaltres estàvem contents amb el fet de poder ser capaços de autoeditarnos un disc i no esperàvem transcendència més enllà de les portes del nostre poble. Afortunadament, la repercussió va anar creixent fins que va arribar Maldito Records que es va interessar pel nostre treball i per aquest motiu, per a avançar com a grup, vam decidir signar.\nEl Rock-Òdrom: Quan fa uns anys va fer eclosió el consum de música a través d’internet, una de les majors pedres a la sabata de les discogràfiques va ser la pirateria derivada d’aquesta nova manera d’accedir a música. Els segells han lluitat sense gaire èxit contra una situació que ha voltejat completament el món del negoci discogràfic. Un dels seus cavalls de batalla ha estat contra plataformes com Youtube, on és possible escoltar pràcticament qualsevol disc que algun usuari ha decidit pujar a la xarxa per a consum gratuït i instantani des de qualsevol lloc del planeta. No obstant això, Maldito és un segell que puja a Youtube pràcticament tot el seu catàleg. El vostre disc pot escoltar-se sencer aquí, pujat pel vostre propi segell i sense que la seva reproducció online us doni cap benefici econòmic. Què opineu d’això? Us beneficia? Us perjudica?\nChristian: Jo crec que ara mateix, tal com està el panorama, ens beneficia. Ara hi ha molt poca gent que es gasti diners en música i sí, ens encantaria vendre molts discos com algunes grans bandes però clar, nosaltres podem pujar els enllaços a Youtube per part nostra però la visibilitat que té Maldito nosaltres no la tenim i estar amb la discogràfica ens permet arribar a moltes més persones.\nCésar: Sí, Youtube és una plataforma que et permet arribar a moltíssims llocs, així que per part meva, quanta més gent escolti la nostra música, moltíssim millor.\nEl Rock-Òdrom: D’acord… deies Christian, que tant de bo fóssiu un grup prou gran com perquè hi hagués un nombre considerable de persones que es compressin el vostre disc en format físic. Entenc llavors que vosaltres, quan un grup us agrada, us compreu el seu disc.\nChristian: Generalment sí.\nCésar: A més, quan tu compres el format físic et portes també tot el treball artístic que això comporta. Tens una portada, un llibret, les lletres… un objecte que, quan accedeixes a la música per internet no pots adquirir.\nEl Rock-Òdrom: Si no fóssiu membres de Whipping the Clown, tenint en compte que podríeu accedir a totes les cançons del disc gratuïtament a llocs com Youtube, us comprarieu el vostre propi CD?\nChristian: Jo he comprat discos de grups que no coneixia, als quals he vist en directe, m’han agradat i allí mateix m’he emportat el disc a casa. Pel preu d’unes cerveses pots gaudir de les cançons que ha compost algú, gaudir-lo i donar-li una oportunitat. I òbviament sí, pot sonar arrogant perquè és la meva banda però no ho és, jo em compraria el CD perquè m’agrada, és a més interès per la música, la cultura i crec que cal secundar-ho.\nEl Rock-Òdrom: I tu, César?\nCésar: Jo el que faria seria convidar a aquesta banda a sopar, a anar de festa. A veure si amb sort em regalaven el disc! jaja\nEl Rock-Òdrom: Amb el canvi profund que s’ha produït en el negoci musical, avui dia, quan un segell decideix fitxar algun grup, les condicions en què això sol fer-se no tenen res a veure amb les de fa uns quants anys; entre aquestes, coses com que la promoció és a càrrec del grup, l’enregistrament del material és a càrrec del grup, l’edició o reedició del disc també, la cerca de llocs on tocar… és a dir, el segell fa d’aparador però la feina és bàsicament del grup. Llavors, jo vull preguntar-vos si, en el cas el vostre amb Maldito, qui creieu que treu rendiment d’aquesta relació? El grup, el segell, els dos o, en la pràctica, ningú?\nChristian: En el moment en què s’editi el nostre segon disc, sigui a les plataformes que sigui i en el suport que sigui, aquest estarà des del principi sota el paraigua de Maldito, amb una promoció que donarà rendiment (si arriba a produir-se) a totes dues parts. Tingues en compte que el primer disc l’editem nosaltres i que ells solament s’estan dedicant a la promoció a nivell digital.\nEl Rock-Òdrom: Per tant, teniu acordat que Maldito Records traurà el segon disc dels Whipping the Clown.\nCésar: Sí i cal dir que és un acord recíproc. Nosaltres els donem música i ells ens donen promoció. Aquest és l’acord que tenim.\nEl Rock-Òdrom: Llavors, si us donen més promoció, suposo que des que esteu amb Maldito, teniu més concerts que abans. 😉\nChristian: Ara mateix, el que anem tenint ha estat mitjançant, més o menys, entre el nostre management i nosaltres mateixos que ens hem anat buscant els bolos. Com he dit abans, jo crec que quan Maldito es posarà realment amb nosaltres serà quan editem aquest segon disc que ja serà amb el seu segell des del principi, no com amb “Playground” que ens l’editem nosaltres mateixos.\nEl Rock-Òdrom: Hi ha alguna cosa que em crida l’atenció i és que Whipping the Clown no té pàgina web. Per què?\nChristian: Perquè requereix… pensem que existint plataformes com Facebook, Instagram… has d’anar afegint informació de manera activa però no requereix tant manteniment com una pàgina web ni genera tanta despesa. De moment, nosaltres, amb la promoció que ens podem permetre, ara com ara anirem fent amb les xarxes socials perquè ens estan donant resultat.\nEl Rock-Òdrom: I no creieu que el fet de tenir una web us donaria un plus de professionalitat quant a imatge que coses com un Facebook, al meu entendre, no faciliten quant a aquesta diferenciació?\nCésar: Sabem que acabarem tenint un website. És alguna cosa que tenim parlat, que encara no està concretat però que acabarà arribant.\nEl Rock-Òdrom: Una altra pregunta molt habitual en entrevistes sol ser sobre quin és la vostra cançó preferida del disc, així que jo aniré per l’altre costat. Ara que no ens sent ningú: quina és la cançó que menys us agrada de Whipping the Clown?\nChristian: A mi m’agraden totes. Més o menys però totes…\nEl Rock-Òdrom: Com les dones?\nChristian: Tampoc tinc gaire criteri (amb les cançons dels Whipping). No, jo crec que totes tenen el seu punt, cap sona igual a una altra i crec, també, que això és una cosa que ens caracteritza, li hem donat personalitat a tots els temes i crec que per això m’agraden totes.\nCésar: Hi ha una cançó que mai tocarem però que sempre sona en tots els nostres directes. No és la que més m’agrada, no és el nostre estil però és la introducció que obre els nostres concerts, una cançó coneguda per tots i que representa molt bé el món dels pallassos.\nEl Rock-Òdrom: Et refereixes a aquesta cançó de circ que sona en cadascun dels vostres concerts, a manera d’introducció, com altres grups que obren amb un fragment de la banda sonora d’una peli, per exemple.\nEl Rock-Òdrom: Una de les coses que caracteritza “Playground” és que, com deia Chrisitan abans, el disc està replet de cançons d’estils molt diferents entre si, amb personalitat pròpia, hi ha molts estils musicals representats en el CD. Ja m’esteu parlant d’un segon disc, sabeu ja en quina direcció aniran les noves cançons? Teniu alguna idea predefinida quant a això?\nCésar: Realment l’estil musical mai el pensem o diem “això volem que soni com a tal o tal”. Així va ser amb “Playground” i així serà amb el següent. El que sorgeixi, serà el que es plasmarà.\nEl Rock-Òdrom: Per a quan teniu previst començar a gravar?\nCésar: Ja estem en això.\nEl Rock-Òdrom: Ja esteu en això! I, llavors, quan espereu acabar el disc?\nChristian: Cap al tercer trimestre d’enguany… o una mica més o menys, al final de l’estiu… però abans que acabi l’any.\nCésar: Depèn del ràpids que siguem en l’estudi.\nEl Rock-Òdrom: Molt bé! Perquè ja estem! Alguna cosa que vulgueu afegir per a acomiadar-vos?\nCésar: Moltes gràcies per l’entrevista. Una salutació afectuosa a tothom qui ens dóna suport.\nChristian: Animar a la gent al fet que escolti el nostre disc, poden veure a Youtube els nostres vídeos, fa un parell de mesos penjar el nostre segon videoclip i res, que si veuen que toquem prop del seu poble, que s’acostin i fotrem una mica de canya. A veure si els mola.\nEspiral: Cuando Vuelve El Sol\nPrograma #76. Dissabte 3/10/2020: 30 anys del Tales From The Twilight World


Atutxa diu al jutge que tornaria a desobeir l'ordre del Suprem que l'obligava a dissoldre SA - CCMA\nAtutxa diu al jutge que tornaria a desobeir l'ordre del Suprem que l'obligava a dissoldre SA\nEl president de la cambra basca, Juan María Atutxa, i dos dels membres de la mesa, Gorka Knörr i Kontxi Bilbao, van declarar ahir davant el jutge del Tribunal Superior de Justícia basc que tornarien a desobeir l'ordre del Suprem que els obligava a dissoldre el grup parlamentari de l'antiga Batasuna. Fora del Palau de Justícia, els tres imputats van rebre el suport de centenars de simpatitzants i dirigents del seus tres partits, el PNB, Eusko Alkartasuna i Ezker Batua.\nEl president del Parlament basc, Juan María Atutxa, i dos membres més de mesa, Gorka Knörr i Kontxi Bilbao, van ratificar ahir la seva postura de no dissoldre el grup parlamentari Sozialista Abertzaleak davant del jutge del Tribunal Superior de Justícia basc. Els tres parlamentaris, després de declarar durant dotze hores, es van queixar de les preguntes del fiscal i van demanar que arxivi el cas. Centenars de persones i membres de la direcció del PNB, Eusko Alkartasuna i Ezker Batua van donar suport als parlamentaris fora el Palau de Justícia.\nCrítiques del PP a les mostres de suport a Atutxa, Knörr i Bilbao\nArzalluz diu que una condemna contra Atutxa seria una "glòria" que ajudaria a seguir lluitant


Un llibre recopila per primer cop la història i els secrets de l'atàvica Fia Faia - Regió7\nUn llibre recopila per primer cop la història i els secrets de l'atàvica Fia Faia\nSant Julià de Cerdanyola i Bagà acullen aquesta tarda la presentació del llibre de Xavier Pedrals i Manel Escobet dedicat a la celebració\n04·08·17 | 23:34\nCom es recull l'atxa ( Cephalaria leucanta) amb la qual es confeccionen les falles, les torxes vegetals que la vígilia de Nadal es cremen a Bagà i Sant Julià de Cerdanyola? Com s'elaboren? Són iguals? On s'encenen? Quins ritus amaga aquesta festa que gaudeix del reconeixement de la Unesco com a Patrimoni Immaterial de la Humanitat des de l'1 de desembre del 2015? Aquests i altres interrogants tenen la seva resposta en el llibre Fia-faia. La festa de falles nadalenca, considerat el primer sobre la matèria, ja que fins ara només s'han editat treballs o fullets. La publicació es presenta avui, a 2/4 de 6 de la tarda, al Local Municipal de Sant Julià de Cerdanyola, i a les 8, al Casal de la Vila de Bagà. Hi participarà l'escriptor Albert Villaró.\n«Aquesta obra col·loca la festa en el seu lloc»\nEn són els autors Xavier Pedrals (Bagà, 1956), historiador i director de l'Arxiu Comarcal de Berga, i el fotògraf berguedà Manel Escobet (1954), que ha fet una selecció de 90 fotografies que il·lustren els textos .\nLa publicació l'han impulsat els ajuntaments de Bagà i Sant Julià amb el paraigua econòmic de la Diputació de Barcelona, i ha estat editat per Farell. Se n'han imprès 700 exemplars, que ja es poden trobar a les llibreries.\nA través de 122 pàgines, Xavier Pedrals, historiador, fill de Bagà i acreditat fallaire, explica tot allò que cal saber per conèixer la festa d'una forma amena però documentada. «La idea era que el llibre fos una mena de guia, senzill però rigorós», com a complement d'un treball que ell mateix va publicar fa 10 anys.\nL'obra es divideix en tres parts. En la primera s'explica com és la celebració avui dia i les diferents etapes que té: des dels preparatius (la recollida de l'herba, la confecció de falles i com s'assequen) a què passa el dia de la celebració, des de la trobada dels fallaires a la pujada als turons, la baixada, la rebuda, la crema general a Bagà i Sant Julià, la dansa i l'àpat final; una segona que explica l'origen de la festa i posa el focus en cadascun dels localismes propis de Bagà i de Sant Julià, i la història de la festa des dels seus orígens, al segle XIX, fins a les propostes renovadores que es van fer l'any 2001 per tal de donar vigor a una festa que havia anat perdent consistència. El 2001 es va fer la baixada de falles; el 2002 s'hi va incorporar la música i la dansa, obra de la música berguedana Neus Simón; el 2003 es va afegir a la festa un toc de corn per convocar els fallaires i es va crear un premi de fotografia. Des del 2001 fins a l'actualitat, la celebració ha viscut la seva època més esplendorosa, que va arribar al seu punt culminant amb la declaració com a Patrimoni de la Humanitat el 2015. El 2010 ja havia aconseguit el màxim reconeixement que una festa pot rebre a Catalunya: ser declarada Festa Patrimonial d'Interès Nacional.\nUna altra part del llibre és un petit vocabulari de la festa.


Rendiment dels actius - Uniopèdia, el mapa conceptual\nRendiment dels actius\nLa ROA (acrònim anglès de Return On Assets: retorn de l'actiu) o rendibilitat econòmica de l'empresa és una ràtio financera que mesura el rendiment dels actius, és a dir, el rendiment de les inversions totals de l'empresa.\n14 les relacions: Acrònim, Actiu (comptabilitat), BAII, Divisió, Inventari, Marge, Moneda, Palanquejament, Preu, Ràtio financera, Rendibilitat empresarial, Rendibilitat financera, Rendiment (finances), Rotació.\nNou!!: Rendiment dels actius і Acrònim · Veure més »\nActiu propi és tot bé o dret la titularitat del qual correspon a l'entitat comptable com a conseqüència de fets passats.\nNou!!: Rendiment dels actius і Actiu (comptabilitat) · Veure més »\nEn temes de comptabilitat, el BAII és l'acrònim de Benefici Abans d'Interessos i Impostos (en anglès: Earnings Before Interests and Taxes, acrònim EBIT).\nNou!!: Rendiment dels actius і BAII · Veure més »\nLa divisió és una operació aritmètica que serveix per expressar matemàticament l'acció de repartir una entitat entre un cert nombre d'elements.\nNou!!: Rendiment dels actius і Divisió · Veure més »\nNou!!: Rendiment dels actius і Inventari · Veure més »\n219x219px Un marge en reconstrucció. Un marge esbaldregat. gres (pedra sorrenca) en unes vinyes a Esslingen am Neckar, prop de Stuttgart (Alemanya). Un marge o una espona és una paret de pedra seca (sense gens de morter) que serveix per contenir la terra en el rost d'una muntanya, tot formant una marjada (en alguns indrets de parla catalana, aquestes marjades s'anomenen feixes i bancals).\nNou!!: Rendiment dels actius і Marge · Veure més »\nNou!!: Rendiment dels actius і Moneda · Veure més »\nNou!!: Rendiment dels actius і Palanquejament · Veure més »\nNou!!: Rendiment dels actius і Preu · Veure més »\nUna Ràtio financera és una taxa (finances) que expressa la relació entre dos valors numèrics presos dels estats financers d'una empresa.\nNou!!: Rendiment dels actius і Ràtio financera · Veure més »\nLa rendibilitat empresarial és el resultat de l'empresa que relaciona els beneficis amb les inversions i els recursos propis.\nNou!!: Rendiment dels actius і Rendibilitat empresarial · Veure més »\nEl ROE o rendibilitat financera o rendibilitat del capital (en anglès: Return on equities, acrònim: ROE) és una ràtio financera que mesura la rendibilitat -rendiment- dels recursos propis d'una empresa, és a dir, la rendibilitat -rendiment- de la inversió feta pels socis.\nNou!!: Rendiment dels actius і Rendibilitat financera · Veure més »\nRendiment és la traducció del concepte financer anglès yield (de l'anglès medieval yielden, yelden: pagar; de l'anglès antic: gieldan, ġieldan: pagar; del protogermànic geldanan: pagar).\nNou!!: Rendiment dels actius і Rendiment (finances) · Veure més »\n* Rotació o moviment circular d'un objecte sobre un punt o sobre un eix de rotació donat.\nNou!!: Rendiment dels actius і Rotació · Veure més »\nROA, Rendibilitat econòmica, Return on assets.