L'Ignorant Mig-ocre: 2009\n134- Bon Nadal\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 0:43 Cap comentari:\n133 - Avui és festa i... (2na Repetició, dos any després)\nHem passat el pont de la Constitución / Purísima (cap de les dues festivitats, m’agrada) i és el pont, que des de fa uns anys, s’ha caracteritzat per la afluència massiva de persones, a diferents centres comercials a gastar compulsivament. Aquest any, sembla que la cosa no serà així, ja que la gent, ja no té calers per poder consumir.\nAra fa aproximadament un any, penjava un escrit parlant sobre el tema del consum desmesurat i quin és el preu que entre tots acabaríem pagant. Ara fa un any, on ningú parlava de crisi, en aquest escrit, ja deixo entreveure, que això no podia ser, i que algun dia petaria. El torno a penjar, tot i que el consum aquest any no serà tan desmesurat, segueix mostrant que si les coses no canvien, tenim un futur molt negre. I les coses només les poden fer canviar unes persones que escollim cada quatre anys, i que han de posar el que s’ha de posar a sobre la taula.\nEs va dirigir a la cuina, i mentres es preparava un cafè, va comprovar que el dinar que havien preparat la nit anterior, estava en condicions. Aquell dia era festa, i els nens tenien que aprofitar el dia, i no perdre el temps fent el dinar. Anar a un restaurant a dinar, era inviable. Feia mesos que estaven en economia de guerra. Un cop dutxada i vestida, va entrar a l’habitació dels nens i va pensar “Avui que és festa, me’n vaig i sou dormint, i quant arribi, ja sereu dormint un altre cop. Quina merda!”\nAvui que és festa, la Jenny havia atès a moltes persones com aquella dona, i no podia oblidar, que aquest costum de anar els dies de festa, als centres comercials era la principal causa del tancament de la seva botiga, que amb tanta il·lusió havia obert al seu barri. Avui, que era festa, pensava en què aquests monstres moderns, els grans centres comercials, havien fet tancar milers de petites botigues, com la seva, que donaven vida als carrers, i què podien donar un sou digne a tots els petits comerciants que les regentaven. Ara, la Jenny, ja no treballava per ella. Treballava per un ens desconegut i invisible, que la tenia lligada dins d’unes condicions laborals precàries.\nGràcies als guanys que li donava la seva botiga, es va poder comprar un cotxe, que avui és vell, i\nqualsevol dia, no engegarà. Avui que és festa, i la Jenny treballa per un sou indigne, i no podria comprar-se un cotxe similar. Ni comprar CD’s ni DVD’s, que s’ha de baixar d’internet. Ni pot marxar de vacances. Ni es pot comprar la roba que ven.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 16:58 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Consum, Temes socials, Treball\n132 - SOLIDARITAT\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 22:33 Cap comentari:\n130 - Adéu o una crisi total.\nDurant les passades festes nadalenques, la crisi em va assenyalar directament, i em va dir que tenia tots el números per venir-me a buscar. Finalment m’ha vingut a buscar i he de prendre decisions. Una d’elles és evident, i és una retallada important de despeses, i una de les coses de les que m’he n’hauré d’estar, serà la meva militància a ERC.\nLa meva “aventura” a Esquerra a durat una mica menys de dos anys i mig, que he viscut amb intensitat ja que he participat d’unes eleccions municipals, d’unes al parlament europeu i unes Generals espanyoles.\nTambé he viscut amb intensitat, el debat intern d’ERC, amb una conferència, un congrés i unes eleccions per escollir la direcció d’Esquerra a Girona, on vaig poder anar de candidat, però vàrem “perdre”.\nCom reagrupat confés que he estat durant tot aquest temps, es podria pensar que deixo ERC, per implicar-me totalment al nou camí que vos engegar Reagrupament, però no és cert. La meva marxa d’Esquerra és per qüestions econòmiques. Per la meva part no hagués deixat el partit.\nTot i això no puc amagar que tinc algunes diferències amb el partit bastant importants, que qui coneguis que és Reagrupament, ja es pot imaginar quines són. Aquí només en faré pública una. Des de fa gaire bé un any, no sé ben bé quina és la diferència entre ser militant i no ser-ho. També he de reconèixer que des de el gener, estic en un procés de reflexió personal (o crisi personal) per esbrinar quin ha de ser el meu paper a la societat (si és que realment he de tenir un paper)\nI que faré amb Reagrupament?, doncs la meva intenció inicial era també deixar-ho, però finalment esperaré una mica per dos motius. El primer motiu és que, encara que mínimament, compten amb mi. I el segon és per què vull veure com acaba això de Reagrupament, ara que es celebrarà d’aquí a poques hores la seva assemblea constituent. Sincerament després de tot el viscut, crec que em mereixo viure el naixement real de Reagrupament. Després ja veurem que faig. De moment, intentaré reeixir la meva il·lusió, una mica malesa en els darrers temps.\nSincerament, desitjo i espero que arribin temps millors, i fer-me militant un altre cop ERC.\nSalutacions, sort, independència, i fins aviat.\nEtiquetes de comentaris: accions, ERC, reagrupament independentista, Reagrupament.cat\n129 - Un petit país.\nAvui fa quasi 300 anys, un petit país de la ribera del Mediterrani va ser envaït pels castellans i pels francs. Ara, aquestes dues potències es fan dir Espanya i França, i després d’una llarga guerra, que ens volen vendre com una guerra civil, però que hi van participar directament les grans potències europees, van convertir aquell país en terra de conquesta i al seu poble en un poble explotat i espoliat. Ho van fer amb la força de les armes, i després d’un setge, que fa que altres setges que han patit altres pobles a finals del segle XX, semblin poca cosa.\nAmb el pas del temps, l’opressió que es va mantenir amb la força de les armes, s’ha anat transformant en armes educatives i socials, que fan que avui dia, el poble conquerit, estigui adormit i anestesiat. De fet, molts no saben el que va passar, ara fa quasi 300 anys.\nPerò l’opressió, avui dia encara continua amb la mateixa força que fa quasi 300 anys, ja que les autoritats espanyoles han prohibit a un petit ajuntament d’aquest petit país, que faci una consulta a la seva ciutadania, sobre si aquest petit país conquerit, ha de ser lliure o no. Al mateix temps, ha premés que unes persones que es manifesten descaradament anti-demòcrates, es manifestin en aquest mateix petit poble d’aquest petit país, reclamant, que aquest petit país, continuï sent una terra conquerida.\nSembla mentida que aquestes coses passin dins la Europa del segle XXI, dins d’un estat que es diu a ell mateix demòcrata, però que no permet als ajuntaments fer consultes populars, ni és capaç de fer una llei de memòria històrica, com la que han fet altres països. Ni és capaç de condemnar a antics dictadors, i que permet que grups que poden provocar aldarulls públics i que es declaren anti-demòcrates, es manifestin clarament, mentre uns altres són reprimits sense poder ser consultats pel seu ajuntament.\nAquest petit país de la ribera del Mediterrani, que a la Europa del segle XXI segueix oprimit després de quasi 300 anys, és Catalunya (Països Catalans)\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 23:54 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, Espanya, Independències, Paisos Catalans\n128 – TV3. Manipulació emocional.\nAquest dies de vacances, els hem passat amb una parella amiga, on ell és un convergent de dalt a baix, i evidentment, tant aviat com hem pogut, ens hem tirat els plats per sobre, de bon rotllo. Ell, molts cops, em tocava el crostó, o això pretenia, referint-se a TV3 com “la vostra”. Aquí se suposava que jo havia de saltar per defensar la imparcialitat de l’actual Govern de la Generalitat i acusar a anteriors Governs, de ser uns manipuladors poc ètics amb la Televisió de tots els catalans i catalanes. Però no. No vaig saltar ni un cop. De fet, no li hauria donat cap importància, sinó hagués vist una notícia d’esports de l’altre dia.\nLa manipulació de les televisions públiques per part de les administracions que, d’una manera o altre, les dirigeixen, és inevitable, encara que es vulgui evitar. La objectivitat informativa, no existeix i per tant es vulgui o no, aquest tipus de mitjans de comunicació, estaran sempre, més o menys dirigits per les corresponents administracions que les administren (per no dir un altre cosa) I sincerament, en el cas català, tant ara com en governs d’altres colors, crec que la manipulació és tolerable en certs aspectes.\nOn crec que la manipulació és directe, volguda, buscada, i amb tota la intenció (la mala intenció) del món, és en un seguit de notícies i comentaris que es continuen donant ara, i que ja es donaven el l’època convergent. Són notícies i comentaris del tipus “Una parella d’ancians ha estat atropellada en un petit poble de Segòvia”. Algú em pot explicar el valor informatiu d’aquesta notícia per la ciutadania catalana? No en té cap. La prova és que, malauradament, cada dia atropellen a moltes persones a tot el món, però quan és a Alemanya, no és notícia. Per què? Que els alemanys són menys importants que els de Segòvia? A mi em fa l’efecte que no. Així doncs, que ho fa que en un cas sigui notícia i en l’altre no? Doncs que en un cas són espanyols i en l’altre no. Per tant, aquesta notícia que res té a veure amb l’espai territorial de TV3, no busca informar, sinó el que cerca, és crear lligams emocional entre els espanyols i els catalans. És aquesta la missió per la que va ser creada TV3? I que ho fa que s’hagin de crear aquest vincles emocionals? Doncs és una clara llei de la publicitat. La Coca-cola, no fa publicitat per donar-se a conèixer, sinó que ho fa per que el públic tingui present que existeix i que cal seguir consumint-la. De la mateixa manera, cal recordar constantment als catalans, que som espanyols, ja que sinó podria ser que oblidéssim que som espanyols i recordéssim que som catalans.\nEl mateix passa amb altres noticies, malauradament també tràgiques, com la violència domèstica, que constantment ens diuen la quantitat de persones que han estat víctimes d’aquest fet a Catalunya, i ràpidament també ens diuen en número total de tot l’estat. És necessari que TV3 aporti aquesta dada? Ja posats a informar, des de TV3 s’hauria de donar la dada total de Catalunya, després la d’Europa i per últim, la mundial. Perquè es limita a Espanya? Tornem a aprofitar-nos de les tragèdies personals per fer nacionalisme espanyol des de TV3.\nPerò també es fa amb les bones notícies. Per exemple, quan es fa amb èxit una intervenció quirúrgica la notícia acostuma a ser així: “... aquest tipus d’intervenció, és la segona que es fa a Europa (o al món) i la primera a l’estat (o directament a Espanya)” Perquè aquesta referència gratuïta a l’estat o a Espanya, El normal seria: “... és la segona a Europa (o al món) la primera es va fer a vesasaberonpolis. Així doncs, ens trobem que des de TV3 (o qualsevol mitjà de comunicació públic) ens donen diàriament, de forma molt subtil, la dosi necessària de nacionalisme espanyol, que necessitem per no veure que d’espanyols, en realitat, no en tenim res.\nI que fa ERC, que té la conselleria de Cultura? Vull pensar que fa el que pot, però hauria de posar fre immediatament a aquest tipus de soma espanyol que ens donen cada dia. Aturar aquesta “medicació” que ens donen diàriament no atempta contra cap llibertat d’expressió. El que faria, seria defensar el lliure pensament de tots nosaltres sense influències externes que quasi no es noten. Aquest tipus de petites dosis d’espanyolisme, em recorden a aquell matrimoni que un mata al altre posant-li al menjar petites dosis de verí diàriament, fins que el verí acaba fent la feina, sense que després ningú sospiti de l’acció d’aquest verí. Com era allò? Ah, si. “Que se note el efecto , sin que se note el cuidado”.\nEl que més em preocupa, és que hi han dosis que són més sofisticades que altres, i són de nova factura, o fins ara no les havia detectat. És la noticia donada des del punt de vista català, i per tant sense sospita de manipulació, però que al final sense saber com, estàs veien la “rojigualda” per algun lloc. En aquest cas era la notícia que “els atletes catalans, ja s’han concentrat per proper mundial d’atletisme”. Dit així, cap problema. El problema ve, quan a les imatges es veu com els atletes catalans, s’han concentrat a la Federación Española, i porten tots, els colors de la “Insignia nacional”. Aquest tipus de manipulació no l’havia vist fins ara, i si és un nou tipus de “consigna”, em preocupa, ja que farà molt servei a la causa espanyola.\nTot això, ja ho han dit mil cops molts, entre ells jo mateix en algun lloc, i sobretot, en Víctor Alexandre, però mai està de més, recordar-ho.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 1:47 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, CiU, ERC, Espanya, esports, Independències, Mitjans de comunicació, Paisos Catalans, socialistes\n127 – O estic boig, o això fa molta pudor.\nNo fa gaire, deia que em sembla que poc a poc, m’estic tornant boig, i la veritat és que començo a dubtar seriosament de les meves capacitats intel·lectuals. I és que aquest divendres, m’he aixecat amb una notícia del Barça, que m’he hagut de fregar els ulls, per assegurar-me a mi mateix que ja estava despert. Resulta que el Barça fitxa a Ibrahimovic, del Inter de Milà, per 45 milions d’euros, més l’Eto’o , més un any de Hleb. Què ens hem tornat bojos?\nEl Barça s’ha fotut en un jardí impressionant amb la seva decisió, per mi incomprensible de desfer-se de l’Eto’o, i per sortir d’aquesta situació, ha trobat la sortida més esperpèntica i més cara que om pugui imaginar.\nQuan un equip decideix desfer-se d’un jugador pot donar molts motius, per fer ho, per exemple:\nA) Que no ha donat el rendiment esperat. En el cas de l’Eto’o, això no ho pot dir ningú. Ha donat més del que s’esperava d’ell.\nB) El club podria dir, que ja té una edat que fa necessari el seu traspàs. En el cas de l’Eto’o, això tampoc es pot dir, sobretot, quan els jugadors que busquen per substituir-lo, són de la mateixa edat que ell.\nC) Que la seva fitxa és massa alta: En el cas d’Eto’o, tampoc ho pot dir ningú. És una fitxa dins de mercat. A més, al Ibrahimovic, se li pensa pagar una fitxa semblant.\nD) Que és indisciplinat i porta mal ambient al vestidor. En el cas de l’Eto’o, tampoc ho pot dir ningú. És un jugador tant disciplinat com el que més. Això sí, si tothom té la mateixa disciplina. Sinó és així, dons no calla. I li hauríem d’estar agraïts per això. Ja vaig dir la meva aquí. I aquí, també ho expliquen força bé. A més, el nou fitxatge, és famós pel seu bon joc, però també per la seva indisciplina interna. Per tant, i suposant que l’Eto’o fos indisciplinat, anem de Guatemala, a Gautepeor.\nPerò a més, les coses s’han de fer bé i procurant no fer mal a tercers i caure en incoherències, que embruten una bona trajectòria. De re serveix tenir una bona imatge, si al final de la pel·lícula, la espatlles. El que no es pot fer, és criticar la política de fitxatges del R. Madrid, i després vas, i fitxes a un jugador, que si fem comptes, és molt, molt car. Miri com es miri, el Barça paga pel Ibrahimovic, 45 milions, més l’Eto’o, que si som justos, val el mateix, per tant uns altres 45, més un any de Hleb, que he sentit per algun lloc que són 2 milions de fitxa. Això fa un total de 92 milions d’euros. Però no havíem quedat que això era imperialista?\nI quin negoci es aquest? Comprem un davanter, que és molt bo, a canvi de 45 milions + el millor davanter + un regalet (Hleb) Osti, és que això no ho faria ni la portera del Núñez? De fet, encara no fa un mes, per molt menys que això, tota la premsa es va emportar les mans al cap. En canvi avui, tot són alabances i elogis sobre aquesta operació. Que ha canviat? Que algú m’ho expliqui. Si era dolent aleshores, és dolent ara. I a sobre, hem de fitxar un altre jugador, ja que hem fet un canvi 2x1. Al·lucinat.\nSincerament. Encara no veig cap motiu real, per desfer-nos de l’Eto’o. Però si a sobre, les alternatives al Eto’o, son el Villa, o la barbaritat Ibrahimovic=Eto’o+Hleb+45 milions, ............ aquí hi ha alguna cosa que no ens han explicat. Aquí hi ha alguna cosa que grinyola i que no quadra. Tot fa una mica de pudor. Sobretot escoltant algunes opinions d’experts, que ens volen vendre una moto que per mi, és invendible. Però la veritat, és que sembla que la gent l’ha compra, i per això, penso que poc a poc, m’estic tornant boig i no tinc prou nivell per entendre segons quines coses.\nEn definitiva, el premi que s’emporta l’Eto’o, per 5 anys d’una efectivitat històrica, d’una entrega i una lluita encoratjadora, i d’una ambició guanyadora que s’encomana, és sortir per la porta del darrera, i amb el seu nom posat en dubte. No és just.\nLo que el Barça ha fet amb l’Eto’o, no té nom, i és per això, que sabedors que han actuat amb poca ètica, si més no, així ho crec, no volien mirar directament a la cara de la seva víctima. I per això, després es fan els negocis que es fan, i es volen vendre com es volen vendre.\nQue es prepari l’Ibrahimovic, que d’aqui a uns anys, ell serà l’Eto’o.\nJo dec estar boig, però no me’ls empasso.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 2:22 5 comentaris:\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 23:56 Cap comentari:\n125 – Un any després de la nostra complicitat i hipocresia.\nAra fa aproximadament un any, un quants descerebrats, radicals, extremistes, exaltats, exagerats, catastrofistes, alarmistes i cercadors del mals rotllos, en definitiva, persones com jo, ens posàvem les mans al cap, veien com els països occidentals, aquells que enarboren la bandera de la democràcia i el respecte pels drets civils i humans dels individus (els drets col·lectius dels passen pel arc del triomf) assistien i elogiaven la inauguració dels JJOO de l’any passat, organitzats per la Xina.\nTota aquella colla de cridaners frustrats, que utilitzem un llenguatge incendiari, sense estalviar-nos fal·làcies, mentides, exageracions, i transformant la realitat a la nostra conveniència, denunciàvem que la actitud que mostraven els països occidentals envers la Xina, no només pels fets del Tibet, sinó per tot el historial repressor que duu al darrera l’estat xinès, era hipòcrita ja que no podem per un cantó defensar els drets humans i per l’altre riure les gràcies a qui no els respecte, només per la ridícula raó que pot ser un molt bon client en un futur proper. Perquè això és el que vàrem fer. Tapar-nos el nas davant d’un estat tirànic, només perquè és potencialment ric.\nEl millor de tot va ser l’excusa que ens van donar aquells que són reflexius, moderats i profundament demòcrates, que tot allò servia per afavorir que la democràcia i el respecte als drets humans, s’introduís a la Xina, i que qualsevol tipus de boicot, que taqués al govern xinès, seria perjudicial.\nUn any després, hem vist que aquells que deien que la democràcia i els drets humans, s’acabarien imposant a la Xina, gràcies a la complicitat hipòcrita que vàrem exercir davant d’un acte de propaganda política suprema, tant a nivell intern, com a nivell internacional, com va ser la organització d’uns jocs olímpics, han donat els seus fruits. Només cal preguntar-ho als uigurs, que veuen dia rera dia, que gràcies a la nostra complicitat i a la nostra hipocresia, es respecta la seva religió, la seva llengua i les seves costums, per part del estat neo-democràtic i extremadament pulcre amb el respecte als drets humans.\nSalutacions, complicitat i hipocresia.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 0:39 Cap comentari:\n124 – Contra l’Eto’o, tot si val.\nHi ha persones que no sé per quina raó, s’ho busquin o no, tenen tendència a tenir mala premsa, i aquest és el cas d’en Samuel Eto’o. Probablement és la forma de dir les coses, no totes, només algunes. He de dir, que crec que jo formo part d’aquest grup de persones, que sense saber ben be com, un dia diem una veritat com un temple, i des d’aquell moment, comencem a caure en desgràcia. En Samuel Eto’o és un dels casos més brutals que he vist sobre aquest defecte que tenim alguns (encara que involuntari, és un defecte) i acaba reben per tot arreu, encara que no en tingui cap culpa.\nI aquesta característica del Samuel Eto’o, l’està aprofitant el Barça d’una forma molt poc elegant, que fa que després de la gran temporada que han fet, ara, m’avergonyeixi una mica del meu equip. El que està fent el Barça amb l’Eto’o no té nom, i és d’una ètica del tot condemnable.\nA l’Eto’o, des del meu punt de vista, només podem retreure-li una cosa, però li hem d’agrair moltes coses. Si, ja ho sé. Té una nòmina que ja la voldríem tots, però els cèntims no ho són tot. De fet, nosaltres o els que acusen als jugadors de “pesseteros” són els primers que demanem a aquests mateixos jugadors, sentiment per la samarreta que duen.\nA l’Eto’o, jo només li puc retreure que s’excloïes ell solet del partit al Bernabeu de la temporada 2007/2008. A part d’això, per mi ha tingut un comportament exemplar. (Bé, la patinada aquella del “Madrid cabron, saluda al campeon”, no va estar bé, però J...) Cal agrair-li el seu esforç constant. La seva gana de victòria. El seu esperit guanyador que contagia als altres jugadors i al públic. La seva disciplina tàctica. La seva punteria. La seva fidelitat. La seva sinceritat. No fa gaire, va dir que els seus colors eren els del Mallorca, i que treballava al Barça. Això no agrada sentir-ho, però si més no, no ens enganya.\nPerò totes aquestes coses, sembla que ningú li agraeix, i si es fa, es fa amb la boca petita. De fet, des de que va començar la temporada 2008/2009, la mala premsa de l’Eto’o, per mi ha estat del tot injusta i injustificable. Sembla que l’Eto’o, no jugués mai, i que només juguessin, en Xavi, l’Inistesta, l’Henry i sobretot en Messi. Si l’Eto’o marcava un gol. mai era per mèrit propi, sinó que era, per la gran passada d’en Xavi, la gran jugada de l’Iniesta, o fins i tot de la desmarcada d’en Messi. Ara si era al revés, sembla que l’Eto’o no fa bones passades, ni fa bones jugades, ni es desmarca mai. De fet, sempre diuen que té massa gana de gol, quan en realitat, és més generós davant de la porteria que en Messi i que l’Henry, però a aquest dos, se’ls hi perdona tot. Fins i tot, la campanya anti Eto’o, va comptar amb un factor del tot surrealista. Era el Factor, “em d’aprendre a prendre decisions impopulars” Què???????? Però si tota la historia del Barça és plena de jugadors que surten del Barça d’una forma totalment immerescuda.\nA l’Eto’o, li he d’agrair que denunciés d’una vegada per totes, el que passava al vestidor. Ja era hora, que algú, traïes la vena dels ulls al aficionat, i digués clar que dins del vestidor del Barça, hi havia de tot menys treball i companyerisme. Sinó arriba a ser per les declaracions de l’Eto’o, potser encara tindríem al Ronaldinho, al Deco i al Frank Rijkaard. L’Eto’o, tot i el que ens vulguin vendre, ha demostrat que si el vestidor, tot el vestidor, compleix amb les normes, ell és el més obedient, i que treballa com cal. És cert, que a diferència d’altres, no deixa que els que no són bons companys i els que permeten que això passi, el trepitgin i el facin callar. Però no deixar-se trepitjar injustament, no és que sigui dolent, sinó tot el contrari. Tots hauríem de saber-ho fer. I gràcies a la seva “indisciplina” tothom va saber que el vestidor del Barça ens prenia el pel a tots. Jo li agraeixo que acabés amb aquella farsa. I per disciplina interna, no es pot comparar la seva disciplina interna amb la d’en Marquez, i en canvi, a aquest, sembla que no hi ha problemes per renovar-lo.\nVolen vendre l’Eto’o, no sé perquè, però no és ni per qüestions tàctiques, ni de disciplina interna. És per unes altres raons. Potser l’Eto’o, demana masses calers, i això sigui el motiu per no voler-lo l’any que ve, però les coses s’ha de fer d’un altre manera, i la veritat, si jo estigués en el lloc de l’Eto’o, tot i el meu amor pels colors del Barça, crec que faria igual que ell.\nEstic cansat de veure a jugadors que s’han deixat la pell al camp, que acabin surtin per la porta del darrera i a sobre amb el menyspreu i el rebuig de part de la culerada. Sento comentaris d’aficionats que em fan molta vergonya, quan parlen de l’Eto’o.\nNo m’allargo més, ja que el que li estem fen a l’Eto’o, és tant fort, que podria escriure hores i hores.\nVull que es quedi al Barça, amb un preu just, això sí, tampoc hem de tirar la casa per la finestra, però fer-lo fora d’aquesta manera, NO. I em sap greu, ja que soc Laportista i Guardiolista, però en aquest cas, crec que s’equivoquen en el què i en el com. Qui sap si el veurem així? Potser en ho mereixeríem.\nPer cert. Estic fent un vídeo clip per fer un homenatge a aquest equip, I cercant imatges, he descobert la veritable relació entre en Guardiola I l’Eto’o. Aquí teniu el vídeo.\n117 - Tu decideixes.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 11:33 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: accions, Blanes, ERC, Independències\n116 – Rcat: nen o nena?\nLa setmana passada, vaig ser convidat a una reunió dels reagrupats (d’ERC i de fora d’ERC) del Maresme, on ens van explicar com estan les coses. Les coses estan en un estat tant embrionari que encara no se sap si serà nen o nena, o si en ve un de sol o hi ha bessonada. A la reunió vaig conèixer a persones que no coneixia, i em vaig retrobar amb d’altres que ja havia conegut en anteriors reunions.\nLa reunió en si, era per orientar-nos una mica sobre quin era el nou projecte de Rcat, i el que a mi em va quedar clar, és que ara per ara, la cosa esta molt indefinida. Cal entendre, que per molt que altres vulguin creure que tot estava ja cuinat, la veritat és que va quedar palès, que res de tot el que ha passat, estava planejat amb anterioritat. En poques paraules, que lo d’un nou partit, no és una cosa planificada amb anterioritat.\nTambé vaig poder comprovar, que les meves pors sobre el futur de Rcat, no són infundades, ja que la reunió va consistir, un cop ens van dir com estaven les coses (en estat embrionari i re estava definit) en que entre tots, fèiem preguntes i comentaris sobre el que pensàvem respecte al nou projecte de Rcat. Va ser com una cascada d’idees, esperances i pors, on al final no va quedar re clar, només que pagava la pena intentar-ho. La veritat és hi ha molta gent molt engrescada amb el nou projecte, que segur que aportaran il·lusió i ganes, però l’eufòria, és mala consellera.\nI estic d’acord. Paga la pena intentar-ho, però haurem d’anar en peus de plom, ja que l’independentisme, com quasi tot a la vida, és ple de diversitat, i cadascú té la seva idea de com s’han de fer les coses.\nPer mi hi han dues coses, sobre les que hem de vigilar i que poden ser motiu de dificultats serioses. La primera és que mentre uns, entre ells jo, creiem que Rcat, com a nou partit seria una errada fatal, altres pensen que el que s’ha de fer és un nou partit polític. La segona és el debat social. Mentre altres sembla que vulguin ignorar-lo, altres, com jo, creiem que és un tema pel qual no podem passar de puntetes, i que hem de tractar en profunditat. Cal recordar, que un dels pilars més importants de Rcat, era prioritzar l’eix nacional, i en cap cas ignorar el debat social.\nRcat com embrió, té uns bons fonaments. Té uns pares en els quals hi confio i hi crec (sense messianismes, eh!), però com qualsevol criatura que ve al món, tenir uns bons pares no és garantia de re, i les males influencies poden torçar del tot al embrió que amb tant d’esforç s’ha fet créixer. És clar, que les influencies, també poden ser positives, Tot es veurà.\nEn definitiva, ara que ja sabem que no hi ha re definit, ens hem citat per un altre reunió d’aquí a quinze dies, per tenir un temps de reflexió, i intentar, que en cada reunió, la definició del projecte es vagi construint entre tots.\nSeguiré informant de tot allò que m’arribi. Des del meu punt de vista, estem davant d’una oportunitat per aconseguir que l’independentisme treballi de forma coordinada, però aquesta oportunitat, té per davant un camí difícil i ple de perills.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 0:24 22 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: ERC, Independències, Reagrupament.cat\n115 – Increïble.\nAquesta setmana, el Barça ens ha fet passar uns moments increïbles. Ha estat tan increïble, que m’he decidit a escriure-ho, per tal de poder-ho recordar.\nLa temporada 2008/2009, la primera de Guardiola com entrenador del primer equip, el Barça ha batut o és a punt de batre molts records, Potser al final no els podrà batre, però la possibilitat de fer-ho i sobretot la forma en que ho ha fet, és digne de ser recordada.\nEls fets són els següents. 2 de maig, dia de la Comunidad de Madrid, i s’enfronten al Santiago Bernabeu, el R. Madrid i el Barça. Només falten 5 partits per acabar la lliga, i aquest partit és decisiu.\nEl R. Madrid fa, si no he calculat malament, 18 partits que no perd, i d’aquests només n’ha empatat 1. Amb els números a la mà, el R. Madrid ha fet una lliga excepcional. Tot i això, el Barça li porta 4 punts d’avantatge. Però en el últims temps, la caverna mediàtica esportiva d’Espanya, s’ha encarregat de fer pressió sobre el Barça i sobre els seus seguidors. Es parla de remuntada històrica. En cap moment s’ha posat en dubte que el R.Madrid guanyarà al Barça el dia que tots dos s’enfrontin al camp madridista. S’ha menyspreat el joc del Barça, acusant-lo de tenir el favor dels arbitres, o fins i tot de tenir el favor de la Federación Española de Futbol. Sobre això dels arbitres, només vull fer constar que no fa gaires partits un jugador del R. Madrid ha estat sancionat amb 10 partits, després d’una reacció d’extrema violència amb un adversari. El cas va ser tant evident, que tothom se’n va emportar les mans al cap, però em sorprèn que ningú se’n recordi de les actuacions de joc violent, no només d’aquest jugador, sinó de tot l’equip madridista durant el partit Barça – R. Madrid, o Athletic de Bilbao – R. Madrid sense que passes res. Però un fet semblant es van produir durant el partit R.Madrid – R. Santander, i en aquella ocasió, no es va assenyalar ni falta. Tothom durant molts partits va fer els ulls grans davant de moltes jugades d’extrema duresa dels jugadors blancs. Això no és estar afavorit pels arbitres?\nUn altre cosa que deien des de Madrid, era que les “golejades” del Barça eren perquè els altres equips no posaven intensitat quan jugaven contra el Barça. Així doncs, amb tot aquest armament mediàtic, van fer que el R. Madrid semblés més del que és, fins al punt que s’ho creien els mateixos. Finalment va arribar l’hora de la veritat, i el Barça va humiliar al R. Madrid, al seu propi estadi. El R. Madrid no només no va guanyar, sinó que va rebre 6 gols, com tots aquells equips que havien estat acusats de deixar-se guanyar pel Barça, amb una demostracio de superioritat en el joc, descomunal.\nAquesta és una historia de com la arrogància i el menyspreu poden tornar-se en contra d’un mateix. De tot allò que havien criticat als altres, ells ho van patir per fatxendes. I tota la prepotència mostrada durant molts mesos, es va demostrar que només era fang.\nAquí hi ha el resum del partit (1, 2, 3 i 4)\nPerò les emocions fortes no van acabar el dissabte passat. El dimecres el Barça tenia el partit de tornada contra el Chelea. El partit es va posar malament molt d’hora, ja que els londinencs van marcar un gol als pocs minuts de començar el partit. El Barça tenia que empatar o guanyar. Quedava molt partit encara per fer-ho. Però van passar el minuts i el Barça no acabava de trobar ni la porteria contraria ni el seu joc. Era el minut 93, i el Barça no havia xutat a porteria ni un cop. Fins aquell minut on el Barça va fer l’únic xut, i va ser gol. El gol que el classifica per a la final de la Champions League.\nQuan ja pensàvem que ens quedàvem sense la possibilitat de jugar la final, en l’últim moment, ho fem. El Barça va guanyar d’aquella manera que tants pocs cops fa. Sense abandonar la lluita, sense abaixar els braços, i buscant el gol quan ja ningú pensava que el podria trobar.\nPerò la setmana encara no ha acabat. Ahir, el R. Madrid necessitava guanyar si volia continuar amb les esperances de seguir la persecució del Barça. Però el R. Madrid, com aquells ídols de fang, s’ha desfet en un no res i va perdre 3 a 0 contra el València. El 2 a 6 del Barça, els ha fet molt mal. I si avui el Barça guanya al Vilareal, serà el campió de lliga. Si això passa, les emocions d’aquesta setmana, només es poden qualificar, d’increïbles. Si no, doncs esperarem la setmana que ve, on el Barça també pot guanyar la Copa del Rei. Esperem que tot surti bé.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 12:26 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Barça, esports, Futbol\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 1:08 5 comentaris:\n113 – Aparcant els meus dubtes sobre Rcat.\nAhir manifestava que tenia certs dubtes sobre el paper que ha de jugar Rcat en el futur i que avui en parlaria. Però avui he rebut (con altres companys i companyes) un correu que em tranquil·litza molt i que fa que aparqui aquests dubtes per més endavant.\nEn el correu ens diuen:\nS'ha creat una associació REAGRUPAMENT , on tothom hi pot participar. No és cap partit o formació política, només és una proposta associativa amb aquests objectius:\nDe moment, això m’agrada i per tant, de moment, no tinc dubtes.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 0:57 4 comentaris:\n112 – Paradoxal.\nA finals del mes de gener, em demanava a mi mateix una mica de calma, ja que veia que coses que tenia clares, se’m començaven a escapar de les mans. Entre d’altres coses, la necessitat de seguir militant a ERC, per varies coses.\nEls últims esdeveniments dins d’ERC, encara m’han omplert de més dubtes.\nPer una banda, se’m fa força difícil militar en un partit on passen coses estranyes, o si més no, difícils d’entendre per un ignorant com jo. Encara estic bocabadat de les conseqüències d’un article, que no aportava re de nou al panorama polític català, i encara menys al panorama dins d’ERC. Era un article, on després de llegir-lo i rellegir-lo, no veig per enlloc re que pugui ser qualificat com “perjudicial” pel partit. El que es desprèn de l’article, no és re més que la diferència de parés sobre l’estratègia política que ha de seguir ERC per tal d’aconseguir la independència dels Països Catalans. Cosa ben normal en un partit polític democràtic i, recordem-ho, encara assembleari. D’això se’n diu llibertat d’expressió.\nÉs clar que la llibertat d’expressió, té, i ha de tenir, els seus límits. Quan aquests límits es traspassen, cal prendre mesures. Així dons, el que ens cal esbrinar és........... En Joan Carretero va traspassar els límits de la llibertat d’expressió? Crec que no, però si ho va fer, no és el primer cop. Com he dit abans, l’article d’en Joan Carretero, és repetitiu i no aporta re de nou, per a tots aquells que l’hem escoltat, com a mínim un cop. Així dons, Per què ara sí, i abans no? Dons perquè en realitat, en Joan Carretero mai a traspassat els límits de la llibertat d’expressió. Per tant, hem de pensar que els motius del expedient obert i la suspensió ¿temporal? de militància són altres. Quins? Dons al meu entendre, la voluntat de desfer-se del que pensa diferent i ho fa públic. I això, no ens enganyem, és una pràctica stalinista, feixista, castrista.\nEls motius esgrimits per la direcció per expedientar i suspendre de militància al Joan Carretero, són com a mínim paradoxals. És diu que ha desprestigiat al partit.\nQui ha desprestigiat al partit, no són altres que l’actual i l’anterior direcció (que són els mateixos) portant a ERC a uns resultats electorals catastròfics, i creant un creixent descrèdit popular dins de l’entorn independentista.\nEntenc perfectament l’actitud d’en Carretero i la comparteixo, i li dono tot el meu suport.\nPuc seguir militant en un partit que fa aquestes coses? Doncs de moment, SÍ. La meva voluntat és continuar dins d’ERC. Ara, fa falta que m’hi vulguin.\nI que ha de fer Rcat? Doncs no ho tinc gens clar. Un nou partit? Puff. No crec que sigui bona idea. M’hauran d’explicar moltes coses. No dic que no m’hi apuntaria, però abans m’han de convèncer de certes coses.\nPer tal de no allargar-me, deixo els meus dubtes sobre això, pel proper escrit.\n111 - Suport per Joan Carretero.\nEncara no sé com situar-me, però el que sí tinc clar, es que en Joan Carretero és mereix el meu suport personal.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 23:53 2 comentaris:\n110 – Mitsu.\nGràcies per aquest 10 anys de companyia.\nGràcies per ensenyar a les meves filles, que els animals tenen sentiments i necessitats.\nGràcies per suportar amb tota la paciència del món, les entremaliadures de les meves filles.\nGràcies per ser un més de la família.\nAvui ens has deixat per sempre.\nNo sabem que t’ha passat. Tot pinta que algun fill de puta t’ha enverinat. Si és així, tant debò, no dormi tranquil en molt, molt de temps.\nRecords del Bixi.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 23:33 Cap comentari:\n108 – T’estimo lectura.\nLa Llum i en Gustau (Tothom li deia Gus) era un jove matrimoni que es van conèixer mentres feien un master de Marketing, i van acabar de consolidar la seva relació durant un master d’administració d’empreses. Tots dos eren ambiciosos i eren d’aquells que no crien en allò del ”Gota a gota, s’omple la pica”. Pensaven que “si la pica s’omple més ràpid trencant l’aixeta, doncs fem-ho, després ja l’arranjarem amb els beneficis que en traguem”.\nUn cop acabats els masters, no van trigar massa en trobar feina en un departament estratègic d’una d’aquelles empreses que abans eren del sector públic i ara ho són del sector privat, i que dominen el mercat quasi com si fos un monopoli. Una d’aquelles empreses, que tenen una clau de pas a casa de cada ciutadà, i et lloguen un comptador per saber quin consum has fet.\nTot i tenir un bon sou, vivien en un pis petit situat en una població a prop de les rodalies de la capital del nostre país, i quant tornaven a casa, passaven per davant d’una entranyable botigueta de llaminadures, que era famosa per l’excel·lència de les seves pipes a pes. Havien agafat el costum d’entrar-hi cada dia per comprar uns grapats d’aquelles pipes, per menjar-se-les mentre veien la tele abans de dormir.\nLa botigueta de llaminadures era de la Sra. Mar. Una senyora gran que no feia altre cosa que estar a la seva botiga, i llegir llibres convulsivament. Sempre que parlava amb algú de la seva passió, acabava tocant el llibre que estava llegint en aquells moments i amb un to clarament amorós deia “t’estimo, lectura”. Fins aquí pot semblar que tothom era feliç, però no. La Sra. Mar, sentia molta ràbia cada cop que entrava algú a la seva botiga, i interrompia la seva lectura. Tenia que fer alguna cosa, per evitar aquestes interrupcions tan molestes. Veient que quasi tothom venia només a comprar les seves excelses pipes, va enginyar-se un sistema per poder llegir tranquil·lament sense ser interrompuda.\nQuan la Llum i el Gus, van entrar a la seva botiga, els hi va explicar el sistema. “Mireu, cada dia entreu, agafeu la quantitat de pipes que vulgueu, les peseu aquí, apunteu el pes aquí, i després deixeu un euro dins d’aquest pot. El dissabte passarem comptes i ja està” La Llum i en Gus, van estar encantats amb aquesta proposta, ja que de tant en tant, es formaven cues, i la Sra. Mar, no era precisament ràpida. Així que tothom content, la Sra. Mar podria llegir quasi sense interrupcions, i la Llum i el Gus, no s’entretindrien tant per agafar les seves pipes preferides.\nTot va anar bé, fins que, aproximadament quan feia un any que utilitzaven aquest sistema, la Sra. Mar no era llegint quan van entrar la Llum i el Gus a la seva botiga. “Caram, Sra. Mar. Què passa avui que no està llegint?” “és que us he de comentar una cosa” “Vostè dirà” “Veureu. Avui m’han vingut a calibrar la bàscula, i la veritat és que funcionava força malament. És per això que gràcies a que tinc apuntats tots el pesos, puc recuperar els cèntims que no us he cobrat fins ara. Després de veure els pesos que us heu emportat durant tot aquest temps, he calculat, que tu, Llum em deus 147,86 euros i tu, Gus, em deus 108, 93 euros” “Però que diu ara?” “doncs això. Que heu consumit una quantitat de pipes, i el seu preu total, després de treure’n la diferencia és aquest. Si us plau, pagueu-m’ho demà” “Doncs no pensem pagar-li això” “Aleshores em veuré obligada a prohibir-vos l’entrada a la botiga. Comprendreu que no em convé tenir relacions amb persones que no paguen el que consumeixen”\nEl jove matrimoni va sortit bocabadat de la botiga, amb el ferm propòsit de no pagar allò, i evidentment, no tornar a entrar a aquella botiga. Però mentre ho pensaven, sabien que acabarien pagant, i seguirien entrant a comprar aquelles esplèndides pipes. Comprar-les a un altre lloc, era sinònim de perdre el temps desviant-se del seu camí de tornada a casa, i una considerable pèrdua de qualitat.\nQuant se’n van anar al llit, encara comentaven la jugada. Estaven indignats i molt emprenyats “Encara no m’ho puc creure. Com s’atreveix?” “I a sobre, com ho pagàvem tant còmodament, sense adonar-nos, cada cop agafàvem mes quantitat de pipes” “Sí, hem consumit mes del que volíem” “T’imagines que féssim una cosa així a la nostra empresa?” De cop es va fer el silenci. Els dos, la Llum i el Gus, van girar els caps per mirar-se directament als ulls “Estàs pensant el mateix que jo?” “Síííííí, Estimem lectures. Instaurem la lectura estimada” “Sí. I a més, ens estalviarem la meitat dels sous dels que passen a mirar els comptadors” “Hi haurà més consum, i per tant més benefici, i alhora, menys despeses de personal” Es van tornar a mirar fixament als ulls. Aquella nit, es van estimar com mai ho havien fet.\nNOTA: Aquest és un relat de tot inventat i fictici. Qualsevol semblança o coincidència amb la realitat, tant amb els fets, o les persones o coses que poden ser representades simbòlicament en qualsevol part d’aquest text, és pura casualitat.\nPublicat per L'Ignorant Mig-Ocre a 0:20 Cap comentari:\n133 - Avui és festa i... (2na Repetició, dos any d...\n125 – Un any després de la nostra complicitat i hi...


ESCOLA SANT PERE I SANT PAU | 6è a la Radio: Els grans tenen por dels de fora?\n« Exposició- Xerrada: Un món sense mines.\nCarnaval (I) »\n6è a la Radio: Els grans tenen por dels de fora?\nEls alumnes de 6è A van participar al programa l’Aventura de la Vida de Tarragona Radio amb un treball sobre la immigració.\nPodeu escoltar el programa a la web de Tarragona Radio:\nAquest article va ser publicat per e3003321 a 5 febrer 2009 16:43, i arxivat sota Curs 2008-09, General. Segueix els comentaris a RSS 2.0. Podeu deixar una resposta o afegir un retroenllaç al teu bloc.\nAndres (10 anys)\nLa ràdio em va agradar molt.\nmar (10 anys)\nVa ser una experiència súper guai i molt divertida; m’ho vaig passar molt bé.\nClara (10 anys)\nLa ràdio va estar molt bé; vaig parlar força perquè el tema de “els grans tenen por dels de fora?” m’agrada.\naylen (10 anys)\nQuan vaig anar a la ràdio m’ho vaig passar molt bé i em vaig divertir molt!!!\nlayla (10 anys)\nivan (10 anys)\nEns vam divertir molt.\nVam parlar de moltes coses sobretot de la convivència dels nens de fora.\nbrandon (10 anys)\nI jo m’fegeixo al mateix que diu l’Ivan perquè ho he escrit jo.\npere (10 anys)\nVa ser una experiència molt emocionant perquè el món de la ràdio és tan de\nparlar com d’aprendre, de raonar… Va ser molt emocionant.\nSara (10 anys)\nM’ho vaig passar molt bé perquè vaig parlar, em va sentir tot el meu veïnat i em van dir que ho havia fet molt bé. A més, crec que la gent gran ha rebut un bon consell perquè no es porti malament amb la gent de fora i els meus companys també s’ho van passar molt bé. M’agradaria anar-hi una altra vegada. Al començament estava nerviosa, però quan vaig parlar ja no tenia nervis ni por.\nHanna (10 anys)\nEm va agradar molt. Va ser molt divertit.\nIrene & Isa (10 anys)\nHola! El dia que vam anar a la ràdio em va agradar molt i ens vam divertir. Teníem molts nervis. Alguns es van quedar en blanc, com el Dani que va dir “Galetes de Bulgària” quan havia d’haver dit “galetes de Moldàvia”.\nAmb el profe Sergi ens ho vam passar també molt bé.\nciprian (10 anys)\nA mi no me pareció muy interesante porque era muy aburido: no me dejaron hablar.\nmicaela (10 anys)\nA la ràdio m’ho vaig passar molt bé però estava una mica nerviosa; una mica no; molt nerviosa però quan vam parlar ja no tenia nervis.\nA la radio vam parlar dels imigrants, el menjar, la vestimenta, i les seves cultures en general.\nJo, per exemple, sóc d’Argentina.\nA la ràdio va ser molt divertit parlar.\nM’agradaria anar una altra vegada per parlar d’un altre tema.\nmarcos (10 anys)\nEls nens i nenes que van parlar a la ràdio ho van fer molt bé. Tots els nens i nenes estaven nerviosos tret del Pere que parlava molt.\nA mi em va agradar molt. És una experiència única en la vida.\nA mi la radio em va semblar que era molt interesant perquè parlava dels de fora com la Manu, la Mica, la Layla, etc\nalex (10 anys)\nEm va agradar molt; va ser molt emocionant i divertit. Vaig poder parlar molt.\n47 consultes en 0,32 segons (6.92M)


Salses més lleugeres per acompanyar la pasta | Consumer\nSalses més lleugeres per acompanyar la pasta\nLes salses tradicionals que acompanyen la pasta, com la de pesto o la d'all i oli, poden alleugerir-se amb petits canvis\nEls plats de pasta tenen una injusta fama com a receptes que engreixen o provoquen digestions pesades. Encara que el seu valor energètic és indubtable pel seu contingut en carbohidrats, aquests no suposen un problema si la ingesta es limita a dues vegades per setmana, segons les recomanacions dels nutricionistes. Les preparacions amb excés de greixos saturats, com un salteado de bacón, panceta o xoriço, fan que les salses, encara que puguin semblar més gustosas, condueixin a una digestió pesada i amb excés de calories en l’organisme.\nPer evitar-ho, ha de planificar-se el menú en funció de si la pasta és plat únic, primer plat o segon. Si és un plat únic, es pot optar per acompanyar la pasta amb un salteado de verdures, una mica d’oli d’oliva i salsa de tomàquet. Es pot guarnir amb uns petits trossos de pit de pollastre de pollastre salteada o amb uns lloms de tonyina frescos o de salmó. Totes aquestes salses tradicionals es poden alleugerir.\nPesto i all i oli\nLes dues salses més freqüents, a més de la salsa de tomàquet, són el pesto i la salsa d’all i oli. Amb molt poca quantitat, ambdues impregnen la pasta d’una aroma i sabor molt característics, gràcies a una adequada combinació d’oli, la quantitat apropiada de formatge d’ovella rallado, alfàbrega i pinyons, en el cas del pesto, i una mica d’oli d’oliva verge aromatizado amb unes làmines d’all, en la salsa d’all i oli.\nLes salses clàssiques amb nata poden alleugerir-se si se substitueix aquesta per una baixa en matèria grassa o descremada\nUna de les formes de preparació consisteix a impregnar la pasta amb aquestes salses i després deixar-les deu segons sobre un colador de reixeta fina perquè l’excedent d’oli es coli. Es presenta, d’aquesta manera, un plat de pasta més lleuger.\nD’altra banda, si no es vol renunciar a la combinació de pasta amb làctics, com les salses clàssiques de salteados de bolets amb una mica de nata, es pot substituir aquesta nata per una baixa en matèria grassa o per una salsa beixamel lleugera elaborada amb llet descremada. Aquesta salsa beixamel s’elabora amb una proporció de 15 grams de margarina i altres 15 de farina, tot això escalfat en un cassó. Quan comença a borbollejar, s’agreguen 500 ml de llet descremada. Aquesta salsa pot acompanyar unes tallarines amb el salteado de fungi (bolets).\nLa panceta que s’utilitza per a la salsa carbonara pot substituir-se per una mica de magre de porc tallat molt fi i la nata que s’usa en la beixamel es pot substituir per llet descremada. El toc de pebre blanc donarà el punt de sabor a aquesta salsa.\nSalsa amb marisc\nLes salses amb marisc també són molt recomanables per acompanyar pasta. El millor és agregar unes cloïsses a la marinera o uns musclos en salsa verda a uns tagliatelles o a uns espaguetis. Aquests, al seu torn, es poden completar amb unes carxofes cuites i salteadas o amb unes tires de beines cuites al vapor i acabades en la salsa amb el marisc. D’aquesta manera, s’aconsegueix un plat complet i nutritiu, sense excessives calories.\ncarbonara pasta-ca pesto-ca salsa tomàquet


Socialisme ve de societat | Socialisme ve de societat\nPàgina d'iniciSocialisme ve de societat\nSocialisme, socialista, ve de societat. Dir societat és no dir elit (els millors), és no dir classe, és no dir imperi, és no dir comunitat, és no dir nació. Dir societat és apostar per una determinada manera d’entendre les organitzacions humanes, la vida en comú: la de la convivència d’individus lliures i iguals que aspirem a progressar, compartint i codecidint el futur. Una societat aspira a ser una unió lliure d’individus iguals que conviuen en la pluralitat i que conserven la igualtat en la diversitat. Aquest és el nostre model polític, la nostra utopia, el nostre horitzó. Moltes altres persones, molts altres éssers humans, pensen que hem d’estar organitzats d’una altra manera: en base a clans o tribus, sobre la diferència de classes, a partir de la idea de nació, a partir de la religió, a partir del concepte de mercat com a vertebrador de les actuacions humanes. Però nosaltres, no. Nosaltres creiem que els éssers humans hem de conviure en societat, socialment, i per això som socialistes.\nD’aquest horitzó, d’aquesta idea, en deriven els nostres principis polítics: la pau, la democràcia, el federalisme, l’internacionalisme, el progrés individual, el benestar social, la justícia. Uns principis coherents amb aquesta idea primigènia d’una societat feta d’individus iguals i lliures però que volen unir-se. A la vegada, aquests principis polítics ens porten a les nostres accions polítiques; a allò que en diem, normalment, “les polítiques” i que defensem en un determinat context, en un determinat moment de la història. Les polítiques de serveis públics i universals, l’ampliació dels drets i les llibertats, la recaptació i distribució de la renda a través del impostos, la participació ciutadana a través de l’associacionisme i els diferents canals de la promoció de la cultura entre els éssers humans, entre moltes d’altres, són accions polítiques que també deriven d’aquesta idea primera. Contribueixen a anar fent realitat de mica en mica aquest model de societat, aquesta societat, aquesta unió lliure d’individus iguals.\nAlhora, creure en la societat és creure en la societat en el seu conjunt, la que no exclou a ningú, la que atorga a tots i cadascun dels individus que la formen tots els drets, tots els deures i tota la dignitat. Per això sempre diem que Catalunya és, ha de ser, un sol poble; que volem una sola Barcelona, cohesionada, plural, diversa, igual… on tothom hi tingui cabuda. Per això parlem de l’Europa unida. Per això parlem d’un món global, d’un sol món. Per això, creiem realment que en el nostre projecte hi pot cabre tothom. Que el nostre projecte és de tothom i per a tothom. És de tota la societat.


Locazione Turistica Taverna Il Cippo Ventimiglia Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Atenció al Client\nLocazione Turistica Taverna Il CippoApartament-, Ventimiglia, Ventimiglia, Itàlia, 18039 - Veure al mapaExcel·lent8,8Basada en3comentarisLocazione Turistica Taverna Il CippoVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 28 fotos\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Mortola Superiore, Apartment Taverna Il Cippo La Mortola és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Apartment Taverna Il Cippo La Mortola ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Mortola Superiore, faci de Apartment Taverna Il Cippo La Mortola la vostra llar.\nCal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Interhome t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. En arribar, cal abonar un dipòsit de 200 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament. Els llençols i les tovalloles no estan inclosos en el preu de l'habitació. Podeu llogar-los a l'allotjament per un suplement de 10 EUR per persona o portar els vostres.


Les bicicletes recuperades\npel cos de la Policia Nacional.\nAixí mateix, ha ressaltat que aquest home va ser detingut quan es dirigia al treball amb una de les bicicletes furtades. Les investigacions que han donat lloc a la seua detenció, s'iniciaren després de què la policia detectara una sèrie de robatoris comesos en trasters de Xàtiva, dels quals se sostreien principalment bicicletes d'alta gamma.\nUn jove emportant-se dues bicicletes\nDurant la investigació realitzada, la Policia Nacional localitzà en un portal d'Internet de compra-venda d'objectes de segona mà, la venda d'una de les bicicletes sostretes a Xàtiva. Després de realitzar les comprobacions oportunes, localitzaren al vendedor, que fou detingut per un pressumpte delicte de receptació i posat en llibertat després de ser escoltat en declaració.\nEls agents averiguaren la identitat d'una persona que tenia gran quantitat de bicicletes d'alta gamma de segona mà a la venda, per això, després de realitzar les averiguacions corresponents fou detingut quan es dirigia al seu lloc de trebal en Aldaia (València), circulant amb una bicicleta de la marca KTM sostreta en un traster de València el Nadal passat.\nEls policies dugueren a terme dos registres en Calicanto i en el Mareny de Barraquetes, on s'incautaren un total de 21 bicicletes, una furgoneta de la marca Mercedes i tres compta-kilòmetres digitals de bicicletes. Les investigacions continuen per a localitzar i identificar els propietaris de les bicicletes recuperades.\nEl detingut, sense antecedents policials, ha passat a disposició del jutjat d'instrucció número quatre de Xàtiva, segons ha precisat la Policia Nacional.


Publicat per Rita a 11:46 p. m.\ni si pensem que s'hi lliga el nom de Laporta, ja podem tancar el llum i marxar (apaga y vamonos que deien els castellans)\n5 de febrer de 2010, a les 0:50\nHan demostrat no ser diferents als altres, tot i que com bé dius, semblava una proposta engrescadora que ha convençut i il·lusionat (que no és poc) a força gent. Però no, havia de fallar per algun lloc. I no ho dubtis, al final tenim el que ens mereixem. Potser no sabem fer-ho millor i haurem d'anar sempre a remolc.\n5 de febrer de 2010, a les 1:00\nFa segles que els polítics em van decebre, siguin del partit que siguin. No m'aporten res. Només miren per ells. Faig demagògia? Crec que no.\n5 de febrer de 2010, a les 1:12\nA mi em sap greu , mes que res pels amics que veia il.lusionats amb el projecte, i que que intentaven dia a dia convencem a mi , jo ja estic prou escaldat a aquestes alçades com per embolicar-me en nous projectes politics.\nA mi mai m'agradat en Carretero i sempre he cregut que la sortida de ERC , tot lo de Reagrupament be donat per la rabieta de deixar de ser conseller.\n5 de febrer de 2010, a les 6:35\njo estic totalment d'acord amb el que diu el paseante.\ni això del carretero em sembla una criaturada. ha acabat de demostrat que no serveix ni per fer teatre!\n5 de febrer de 2010, a les 7:58\nHi ha tres coses dolentes que hauries d'evitar quan vols encentar una nova alternativa política:\na) No tenir clar allò que vols fer i com ho vols fer, evitant populismes i il·lusions innecesàries.\nb) No mostrar una imatge d'unitat.\nc) No "vendre" el mateix que ofereixen altres partits.\nEls de Reagrupament, des del meu punt de vista, han fet les tres. Així no anem bé.\nNecessitem *ja* un partit independentista, però de debò. És vital !\nlo burros que SOM els catalans ( com a poble) em posa de mal humor. Tothom vol ser cap de sardina enlloc de cua de rap. Sembla que ningú no està disposat a renunciar a ni una engruna, tothom ha de ser el protagonista, ni que sigui d'un bodeville de tercera. Quan ens ensumen l'exit i el poder, ens inflem i no fem més que fer el ridicul amb gestos provincians, i sobretot escombrant cadascu cap a la seva parceleta ridicula. I mentre uns es barallen a veure qui te l'escombra i que no li toquin la parceleta, venen els del PSC o del PP, que han ajuntat forces per comprar un mega-aspirador , i apa, en dos minuts han fet net. I ens deixen a la resta amb cara de gilipolles amb l'escombreta ridicula a la ma i encara barallant-nos més per les engrunes ridicules que han quedat.\nSi, rita, de molt mal humor em poso. Quem em donguin de baixa de catalunya i d'espanya, vull passaport europeu, que no especifiqui si del nord o del sud, de l'est o de l'oest.\n5 de febrer de 2010, a les 10:26\nBé, com dius, ja han tornat a fer bugada...ja son més nets i polits, però ja han tornat a perdre llençols, per tant, son menys.\nFa 30 anys que ho veig aixó, sempre és el mateix, per tant, per mi, ja s'ho faran, només ens resta demanar que no facin un mal irreparable a Catalunya, que de petits descossits ja n'estem avessats.\nI referent a n Laporta, que Déu ens guardi del que afirmo sense cap mena de dubte que ha sigut el millor president del Barça, però que malgrat el que digui el Dr. Catalunya també és més que un club.\n5 de febrer de 2010, a les 10:27\nla política hauria de ser l'art i la feina de posar-se a servei dels ciutadans i del país però no sé ja massa temps...que tot plegat es converteix en lluites d'egòlatres i de poders...i és llàstima...la unió fa la força i allò de divide y venceràs és ben cert...hauria de sorgir una nova manera de fer política més transparent, més de servei i sense personalismes estèrils. Tanmateix no sé pas per on hauríem de començar..\n5 de febrer de 2010, a les 12:29\nÉs una llàstima, jo la vertat no estava il·lusoionada, perquè ja em feia una mica d e por que fessin llufa, però això no vol dir que no em sàpiga greu. Potser me'n sap més encara. Finalment tindrem el que ens mereixem. Em sembla molt trist i jo no confio en que pugui sortir un partit independentista de debó. No hi confio malgrat que el necessitem com el pa que mengem.\nEstic molt decebuda, molt, amb aquest país... i els ciutadans podríem fer alguna cosa que no fem o que no sabem, m'ho pregunto cad a dia...\n5 de febrer de 2010, a les 13:29\nÉs una llàstima que en el món del sobiranisme no hi hagi una alternativa real i que els polítics que volen fer bandera d'aquest sobiranisme no estiguin a l'alçada.\nSap greu per aquells que durant moltes setmanes havien confiat que potser això de Reagrupament podia ser una alternativa real.\nEstà clar que en aquest país tothom va a la seva i falta molta cohesió, esforç, unitat i menys personalismes.\nLa veritat "Viu i llegeix" ha parlat d'un passaport Europeu que només especifiqui que som europeus. No em sembla mala idea.\n5 de febrer de 2010, a les 13:56\nA mi em sap greu que continuament hi hagi divisions i més divisions.\n5 de febrer de 2010, a les 18:38\nÉs trist, tot massa trist. Una mica decebedor i esgotador. Jo, em nego a parlar de política al blog. No vol dir que no m'interessi; és que ja estic cansat. Has llegit la carta del Rull? Per sucar-hi pa. Quants anys fa que no surt un líder polític decent? (ded retes o esquerres, m'és igual).Jo crec que no en veurem mai més cap.\n5 de febrer de 2010, a les 19:13\nTot això fa pena. A mi també temps que en van deixar d'interessar si és que mai m'havien interessat. Però vaig a votar amb el Bruc :)\n5 de febrer de 2010, a les 19:35\nDes d´ací baix (València), ni tant sols tenim un nacionalisme articulat i alguns tractem de mantindre viva la llengua. Encara que semble complicat, esteu en el camí, clar ningú no espera que el camí sigui fàcil.\n5 de febrer de 2010, a les 20:41\nEstic decebuda com el que més amb la classe política d'aquest país i no habituo a parlar massa de política perquè em treuen de pollaguera tots plegats, però avui ho vull fer.\nEn tota la plana major que hi ha, fins ara, no n'he vist cap ni un que vulgui realment lluitar per a la indepèndencia (abans creia que ho podia fer ERC, però ja es veu que només volen sortir a la foto quan els hi convé, sobretot en Puigcercós. Són una colla de xiringuitos polítics i res més.\nVa sorgir llavors en Carretero i em va semblar que la seva proposta era diferent i que tenia les idees força clares. Em vaig il·lusionar.\nAra hi ha hagut una fractura, un tira i arronsa, sí és veritat.\nPerò m'agradaria saber on no n'hi ha. De Reagrupament no en parlaven gairebé mai, però aquests dies ha esta "primera notícia", ves, em fa sospitar. A qui no li convé aquesta associació?\nDe moment, segueixo veient que és la única associació (que no partit polític, i d'aquí han vingut els "problemes" amb els que havien aterrat d'ERC i ja pensaven més en els escons que en la lluita) que clarament vol un país independent, no vull perdre aquesta (poca) il·lusió que em queda i segueixo pensant que hores d'ara és la meva opció. Som catastrofistes de mena i jo m'hi incloc, però qui hi ha més? ningú. A qui votarieu si fossim demà cridats a urnes?\nQui pensi que hi estic associada, us diré que no, perquè sé que mai estaré d'acord amb ningú al 100% i segur que amb ells tampoc. Tema Laporta, el vaig escoltar quan va venir a petar la xerrada pel 13-d a Tàrrega. Ni fu, ni fa, ni bé ni malament, pero sap parlar (ja està tot dit), però és marketing i ell d'això en sap un munt, se sap vendre i sap vendre producte.\nSense que hi estigui d'acord, consti, reconec que d'entrada si ell s'hi posa, se sentirà la nostra veu per tot arreu. Això segur. Desprès més endavant, ja en parlarem.\nRita, jo també ho segueixo pels diaris i alguna tertúlia a la ràdio. No miro la tele . No puc imaginar-me a Carretero i Laporta dirigint Catalunya i em costa veure-hi algú amb empenta i ganes de canviar les coses.\nI tant que s'ho podrien haver estalviat.\n6 de febrer de 2010, a les 0:30\nVaya,, pues no estoy enterado del asunto,...pensaba que con lo del Estatut estaba las fuerzas políticas nacionalistas mas unidas, pero parece que sólo es la prensa; de todas maneras los políticos se mueven a su bola; e Euskadi o Cataluña quizas se quieran mucho el PP y Psoe...la verdad es que no tiene sentido...será que como en el amor y la guerra en la política todo vale?\ndescansa y disfruta del finde ;)\n6 de febrer de 2010, a les 10:56\nEm sap greu dir que d'aquest tema no en sé gaire, afegir que no tinc ni sento símpatia per cap color polític, m'han defraudat-i defrauden- tots, només veig afamats de poder i amb capacitats molt medicores i mercenaris del poder... I com molt bé dius tu, també acabaré creïent que tenim els que ens mereixem... Dividits dividits i més dividits... De vegades sembla que hi hagi un "aborregament" generalitzat.\n6 de febrer de 2010, a les 16:22\nno he seguit gens el cas però pel que es veu no se salva ningú de la crema\n6 de febrer de 2010, a les 17:36\nTot plegat, desencanta i desanima. Tal i com dius tu , cada vegada que passa una cosa d'aquestes es perden oportunitats i sobretot fa que més gent ens sentim decebuts i desvinculats de la política\nN'aprendrem alguna vegada, els catalans, vull dir? I entretant n'hi ha que es freguen les mans. No cal ni que ens divideixin: ja ho fem sols!!\n6 de febrer de 2010, a les 21:26\nA mi ja no em sorprenen aquests afers. Ja ens tenen acostumats a aquests numerets. Els polítics, siguin del color que siguin, ja no em poden decebre més. És una pena, sí. Sembla que tenim el què mereixem. Em costarà molt engrescar-me en qualsevol altra nova iniciativa. Els costarà molt convèncer-me.\n7 de febrer de 2010, a les 0:43\nM'ha agradat el comentari d'Estonetes. Prova que tot depèn del costat d'on et trobes; vist del País Valencià, suposo que el sainet de certa política catalana sembla un pas endavant, esclar. Ànims, valencians!\nEl que volia dir és que, amb el teatre aquest de fa uns dies, Carretero i els seus segurament han dinamitat el projecte. No sóc reagrupat, però veia amb certa il·lusió com s'aixecava un projecte que semblava tenir les idees clares. La vergonya de l'altre dia desmenteix aquest aspecte, i sense il·lusió, una associació (que per tant no és ni partit polític) no crec que tingui futur.\nL'explicació de Carretero, que ens enllaces i vaig llegir a internet, la trobo lamentable i impròpia. Quin nivell, per ser metge!\n7 de febrer de 2010, a les 8:00


The Legend of Zelda: Skyward Sword, una entrega d’èxit - GameOver.cat\n« Menys d’un mes per poder gaudir de ‘Diablo III’\n‘Tomb Rider Reborn’ no arribarà fins el 2013 »\nThe Legend of Zelda: Skyward Sword, una entrega d’èxit\nEls fets es situen abans de la història d’Ocarina of Time\nÉs segurament un dels videojocs més aclamats per la crítica, que el situen molt a prop de la perfecció, sobretot per la facilitat i precisió d’ús de l’espada. The Legend of Zelda: Skyward Sword és un joc d’aventures creat per la Wii i desenvolupat per Nintendo Enternainment Analysis and Development amb la col•laboració de Monolith Soft.\nJa fa uns mesos que està al mercat i les impressions dels jugadors estan molt pròximes a les de la crítica, doncs és molt difícil trobar a algú a qui no li hagi agradat aquesta nova aventura de Zelda. El joc utilitza de forma obligatòria el perifèric Wii MotionPlus, pel que si decideixes adquirir-lo i no tens aquest complement, hauràs de comprar-lo!\nEls fets d’Skyward Sword es situen abans d’Ocarina of Time. La història ens explica que fa molts anys, una deessa va salvar a la humanitat amb el poder de la seva lira i va crear la terra flotant d’Altàrea, un lloc en el que només es va poder salvar a alguns sers humans. Tot i així, a tots els humans se’ls atorgà un au enorme, anomenada Pelicaro, per tal que no caiguessin a les terres inferiors. Veiem que el joc comença amb el Link adormit quan el Pelicaro de Zelda el desperta per donar-li una carta en la que es concerta una reunió. Link va a l’efígie de la deessa per parlar amb ella. Després de buscar la seva au comença el Torneig Celeste, un torneig que guanyarà. Quan acaba i mentre està passejant amb Zelda, un remolí apareix al mig del camí i s’emporta a la deessa. A partir d’aquest moment el protagonista coneixerà al Fay, un personatge creat per la deessa per servir al Link. Junts baixaran a les terres inferiors i viuran centenars d’aventures.\nAquestes aventures es desenvolupen en tres escenaris diferents: el Bosc de Farone, el Volcán d’Eldin i el Desert de Lanayry. A més, el joc està dividit en tres parts o fases: La recerca de Zelda, on obtindrem la lira de la deessa; la Creació de l’Espasa Mestra, on Link haurà d’enfortir l’espassa divina amb les tres flames sagrades; i per últim, aconseguir el Cantar de l’Heroi, una fase en la que Link, per aconseguir la Triforça, necessitarà aquesta cançó. Quan et passis el joc d’aquesta forma podràs optar a jugar en el mode Heroi, una forma de joc molt més difícil.\nJa hi has jugat? Què t’ha semblat?\nThemes: Buscar ..., The Legend of Zelda, The Legend of Zelda: Skyward Sword\nComments of “The Legend of Zelda: Skyward Sword, una entrega d’èxit”


Llibertat: de juny 2011\nGrowth, inflation, default and/or fiscal adjustment\nA Catalunya tenim alguns economistes que són uns cracks mundials. Alguns són bastant coneguts, com el Conseller Mas-Colell o Xavier Sala-i-Martin, i altres es coneixen (malauradament) poc fora de l'àmbit acadèmic.\nUn d'aquests cracks és Jaume Ventura, catedràtic de la UPF, patriota i bon amic del Col·lectiu Emma.\nEl professor Ventura va participar en una jornada del Cercle d'Economia sobre com reduir el deute públic i fer amb èxit un ajust fiscal. I, back to basics, va explicar les quatre formes que hi ha per reduir el deute públic: growth, inflation, default and/or fiscal adjustment. És a dir, que l'economia creixi (i per tant el percentatge de deute públic sobre el PIB es redueixi), amb inflació (i per tant el valor del deute baixi), fent fallida (obvi) o fent un ajust fiscal (és a dir, reduint les despeses i/o pujant els impostos).\nCas de Grècia i Espanya: el creixement és complicat en el proper any/dos anys. La inflació, amb la unió monetària, no és una solució (i si passés seria més per accident que una solució buscada). Quines opcions queden?\nGrècia està optant per l'ajust fiscal i l'acaba d'aprovar (in extremis, això sí). El dubte és si serà suficient (a més del problema sobre com podrà l'economia grega crèixer en el futur). I si a sobre l'ajust fiscal no és suficient o acaba comportant un preu massa alt (en termes de creixement o de contestació social)... només queda una opció: fallida. La solució d'avui és temporal, a veure com evoluciona les finances públiques gregues aquest 2011 (i el primer semestre del 2012)\nI Espanya? Aposta per l'ajust fiscal (de fet, l'única opció possible). I si els "números" de dèficit públic no surten, propera nova apretada en les despeses. El dubte per mi no és si passarà, la pregunta és quan.\nI altres dubtes, com l'euro, Alemanya, els alemanys i més...\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 22:35 3 comentaris: Links to this post\nEl cost de l'aire acondicionat a l'Iraq i l'Afganistan\nL'exèrcit dels Estats Units es gasten en aire acondicionat a l'Iraq i l'Afganistan... 20.000$ milions a l'any! ("Among The Costs Of War: $20B In Air Conditioning").\nNo es tracta de que els soldats passin massa calor però aquí veig potencial d'optimitzar costos...\nAquesta dada és molt 'bèstia', si es refuta per algun lloc us ho diré.\nPer cert, us imagineu que es podrien er amb aquests diners? I no només pel tema econòmic: és el moment de fer un pensament sobre l'Irak i l'Afganistan.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 20:42 4 comentaris: Links to this post\nEvitem malentesos: aquest post va de l’Àlex i la Vinyet, i no del (possible) plaer de tocar el cul a les dones.\nA mi, se m’ha passat el moment de tocar el cul a les dones, excepte el de la Rosa. Ho faig sovint perquè és la meva dona i perquè m’agrada el seu culet. Fora de casa, ho faig discretament i, a casa, no tant.\nA l’Àlex, li agrada imitar-me i, com no, de vegades li toca el cul a la Rosa, i li explico que això només ho puc fer jo. El problema és quan alguna vegada li ha tocat el cul a alguna altra dona...\n“Àlex, només li pots tocar el cul a la teva dona, quan siguis gran i estiguis casat”.\nI ja de pas, aprofito: “I per cert, si mai veus que cap senyor li toca el cul a la mare, li pots pegar una patada. No, millor tres patades”.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 21:00 Cap comentari: Links to this post\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 22:00 2 comentaris: Links to this post\nInteressant article al Business Week: "30 Easy Ways to Save Money (and No, you are not doing them all!)".\nSón consells interessants per estalviar i per tant també per dedicar els diners en allò que considerem important.\nA casa complim molts dels consells, sobretot gràcies a la Rosa (si fos per mi gastaríem molt més!). I alguns que he trobat interessants:\n22. Keep your car as long as possible (i altres relacionats amb el cotxe, com fer manteniments periòdics i no comprar-ne un de nou)\n25. Ride your bike or carpool whenever possible (em van robar la bicicleta, hauré de comprar una de nova!)\n28. Regulate your electric use (això ho hauré de mirar per veure si puc estalviar, tinc la sensació molt en gas i llum)\n30. Finally, keep distance from lavish, high-roller friends\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 20:44 6 comentaris: Links to this post\nDiria que l’Àlex continua entre preocupat i atabalat amb això del matrimoni: ahir em va dir que no sabia amb qui es casaria (tenia dues opcions) i avui que no es casarà amb ningú.\n“Àlex, no pateixis, fes el que vulguis, si vols casa’t i si vols no et casis i viu sol”.\n“No, no em casaré i viuré sempre amb vosaltres!”.\nSi vol que es casi, s’ajunti o visqui sol, el que vulgui, això sí... que algun dia marxi de casa!\nMe’ls l’estimo amb bogeria però algun dia hem de recuperar la tranquil·litat i la intimitat, no? No hi ha pressa: si vol es pot esperar a marxar a que tingui 21. I quan tinguin 13 (o menys?), tres setmanes de colònies a l’estiu (la Rosa no hi està d'acord però ja la convenceré).\nEls fills són importants. I la vida de parella, també.\nP.D. Per ser justos amb l'Àlex: quan ha dit que viuria sempre amb nosaltres, ha afegit que ens cuidaria quan siguem vellets...\nEl deute real de la Generalitat i el veritable Pla B\nAquesta setmana s’han publicat noves dades del deute de la Generalitat que segons els mitjans (com aquí, aquí o aquí) és de 34.323€ milions a 31/3/2011. I es torna a repetir l’equívoc (excepte l’ARA, que ho ha explicat correctament): aquest deute és només el de la Generalitat i caldria afegir 8.117€ milions de deute de les empreses públiques (mira aquest i aquest link del Banc d’Espanya).\nPer tant, el deute total de la Generalitat és de 42.440€ milions a 31/3/2011, i ha augmentat 2.911€ milions (7,4%) el primer trimestre d’aquest any.\nAquesta dada, afegida a les necessitats de finançament i refinançament durant el 2011 (que sumen 12.158€ milions), és preocupant. I la recepta és clara (a risc de repetir-me): ajust dràstic de les despeses i acabar amb l’espoli (ni greix ni espoli!).\nEn aquest entorn complicat sovint es pregunta al Govern pel seu Pla B en cas que no s’aconsegueixi (!?) el Pacte Fiscal. Però això és l’any vinent i queda molt lluny. El veritable Pla B hauria de ser què farà la Generalitat si té dificultats extremes per finançar-se aquest any. Poca conya: a la situació financera de la Generalitat s’afegeix el context internacional (aka Grècia) que encareix el deute i dificulta l’obtenció de finançament, i acords que va fent el Parlament per augmentar la despesa (com l’Hospital Trueta o mantenir la sisena hora) sense explicar d’on sortiran els diners (tots els acords d’increment de despesa haurien d’anar acompanyats de l'explicació del seu finançament, és a dir, quina altra despesa baixaran o quin impost pujaran).\nLa complicada situació financera de la Generalitat, la crisi econòmica (que no va precisament a menys), la permanent discriminació a les infraestructures catalanes, i l'indefinit i escandalós espoli fiscal, justifiquen un gran acord nacional (i idealment que aquest fos en clau sobiranista). Els pressupostos que s'han d'aprovar han estat (again) un gran oportunitat perduda.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 19:55 3 comentaris: Links to this post\nLabels: Catalunya, deute, finances, Generalitat\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 21:56 7 comentaris: Links to this post\nInteressant llibre sobre la crisi financera: "The Quants: How a New Breed of Math Whizzes Conquered Wall Street and Nearly Destroyed It".\nEls "quants" són les professionals dels mercats financers que basen les seves accions en fórmules matemàtiques extremadament complicades, obscures i complexes. De fet molts quants són doctors en física, matemàtiques o enginyeria.\nApart de l'impacte que els quants (i les hedge funds dirigits per quants) han tingut en la crisi financera aquest llibre donen una visió molt interessant sobre què fan i com ho fan. Llibre recomanat en especial per aquells que els interessa els mercats financers.\nPots llegir la crítica del llibre al WSJ.\nP.D. Segurament l'últim que recomano sobre aquest tema - els altres tres eren "The Big Short", "The Greatest Trade Ever" i "Too Big to Fail"\nMoments de qualitat: fills, economia i les veritables preocupacions\nFa un parell d'anys estava al parc amb l'Àlex i la Vinyet, cadascú a la seva sense fer-me ni cas. Tenia la mare d'unes nenes al costat i li vaig dir que "des de que tinc nens no m'estresso a la feina". Ho he recordat cap quan he vist aquesta vinyeta.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 19:13 Cap comentari: Links to this post\nLabels: família, fills, vida\nFa un parell de mesos comentava que ens esperava un juny molt complicat ("Per quan vingui el proper juny").\nI fa més un mes i mig comentava la hipòtesi de que Grècia reestructurés el seu deute i sortís de l'euro ("Pla per Grècia: reestructuració del deute & sortida de l'euro"). Les dues opcions en aquell moment eren inconcebibles. Ara cada vegada hi ha un major consens que Grècia acabarà reestructurant el seu deute d'una forma o altra.\nUnes setmanes després deia el següent sobre l'impacte de l'entorn econòmic internacional (i en especial la situació de Grècia) ("Pla per Grècia: reestructuració del deute & sortida de l'euro (II)"):\n"Està venint un tornado, els "forts" patiran i els "dèbils" cauran"\nI sobre l'euro i el tornado dues opinions interessants de Roubini: el possible trencament de l'eurozona en un període de cinc anys ("The Eurozone Heads for Break Up") i la tempesta perfecta a nivell internacional ("Roubini Says ‘Perfect Storm’ May Threaten Global Economy") degut a "fiscal woe in the U.S., a slowdown in China, European debt restructuring and stagnation in Japan".\nI a tot això s'afegeix la delicada situació d'Espanya i de Catalunya.\n"Està venint un tornado, els "forts" patiran i els "dèbils" cauran". Moments complicats, plens d'oportunitats, però molt complicats.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 22:33 Cap comentari: Links to this post\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 10:06 2 comentaris: Links to this post\nEm sembla que es nota que mantinc una distància amb Reagrupament ja des d'abans de les eleccions del passat novembre (això sí, els vaig votar).\nHi ha molta gent desorientada sobre com s'ha de vehicular l'acció política de l'independentisme i jo sóc un ells. CiU i Esquerra (per no esmentar Solidaritat) em tenen confós, amb accions que m'omplen d'esperança i altres que em desconcerten i que em fan dubtar sobre si mai ens ensortirem.\nUna acció d'un representant de Reagrupament que no entenia i que ha comportat els comentaris (entre altres) de dues persones que admiro, respecto i aprecio, com Ramon Tremosa i Oriol Junqueras, ha estat el suport del regidor de Reagrupament a l'alcalde de Tremp, que fa més de 25 anys d'alcalde i que es va oposar a les consultes sobiranistes. Amb la poca informació que tinc de Tremp aquest suport no l'entenc, i Oriol Junqueras (al seu bloc) i Ramon Tremosa (a Twitter, a Facebook i al seu bloc) han denunciat que Reagrupament no donés suport al candidat de CiU.\nArran aquest suport Reagrupament ha emès un comunicat denunciant aquesta acció i demanant a aquest regidor que dimiteixi: coherent. Junqueras i Tremosa tenien raó i Reagrupament ha actuat en conseqüència. Però penso que per coherència tant Junqueras com Tremosa haurien de denunciar tots els pactes similars. Per exemple l'Oriol els pactes d'ERC amb el PSC per (almenys) el segon tripartit, i el Ramon els pactes (explícits o implícits) de CiU amb el PP a Badalona, a les Diputacions o als pressupostos. I tots dos tots els pactes d'ERC i de CiU que han impedit que ERC o CiU fossin els alcaldes.\nI això ho dic, de veritat, des del màxim respecte i apreci a Junqueras i Tremosa, dues persones clau en el present i futur del nostre país.\nP.D. Més enllà d'aquesta reflexió, Oriol, enhorabona per la teva elecció com alcalde de Sant Vicenç: a molts ens hagués agradat empadronar-nos allà per poder-te votar i ens fan molta enveja els teus conciutadans per l'alcalde que tenen. I Oriol, Ramon, i també Raül Romeva, enhorabona per la gran feina que esteu fent a Europa.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 16:11 1 comentari: Links to this post\nMoments de qualitat: "tu te'n vas a dormir i jo faig bestieses"\nLes migdiades dels dissabtes i els diumenges (i de fet de tots els festius i vacances) són sagrades. O quasi.\nAvui tenim un casament i la Rosa anava a les 14:00 (dinem a les 13:30) a la perruqueria (tornarà molt guapa!). La Vinyet anirà amb ella. I l'Àlex?\nA veure si "cola" (aprofitant a més que l'Àlex no es troba gaire bé i potser està cansat): "Àlex, vols pujar amb el pare a fer la migdiada?". "No tinc son, tu dorm i jo jugo".\nPer uns segons he dubtat, fins que m'ha dit: "Tu puja adalt a dormir i jo em quedo abaix fent disbarats".\nDoncs res, avui no hi ha migdiada...\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 13:59 Cap comentari: Links to this post\nTan petit i ja pensant en el matrimoni, una altra vegada... ("Moments de qualitat: amb qui es casarà l'Àlex?")\nAl llit, els 5 minuts de qualitat quan porto a dormir a l'Àlex: "quan sigui gran em casaré amb la J".\n"A sí ? Qui ho ha decidit? Tu, ella, els dos?" "Ella, al cole manen les nenes i elles decideixen amb qui ens casarem".\n"I a tu t'està bé casar-te amb la J? Amb qui et voldries casar?". "No t'ho vull dir, em fa vergonya. Bé, t'ho dic: a mi m'agradaria casar-me amb la A. O amb la B. Amb la A o la B. I ja estic fart que manin les nenes!".\n"Doncs potser que et vagis acostumant" (això ho he pensat però no li ho he dit...).\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 21:15 2 comentaris: Links to this post\nSegons la televisió de Corea del Nord (un país i una televisió conegudes per la seva objectivitat i rigorositat) Xina és el país més feliç del món, seguit de Corea del Nord, Cuba, Iran i Veneçuela ("North Korean "Global Happiness Index" ranks China no. 1, USA dead last"). Desconec la metodologia però sembla que comunisme, autoritarisme i nul respecte als drets humans són variables clau per encapçalar el rànquing. Els Estats Units, com no, apareix en la posició 203, és a dir, a la cua de tots els països del món.\nÉs complicat mesurar la felicitat (què és la felicitat?). Una alternativa és una enquesta que va fer Gallup entre els anys 2005 i 2009 ("The World's Happiest Countries" publicat a Forbes). La metodologia va ser la següent:\nComparem els dos índex: aquí els països més feliços són Dinamarca, Finlàndia, Noruega, Suècia i Holanda, i els Estats Units apareix en la posició 14, Xina a la 125, Cuba a la 67, Iran a la 81 i Veneçuela a la 21 (Espanya a la 43).\nI anant una mica més enllà, si enlloc de "felicitat" vols comparar "benestar" suggereixo aquest article de Pol Antràs ("El Bienestar de las Naciones") que explica la metodologia que utilitzen Chad Jones i Pete Klenow de Stanford:\n(...) la metodología desarrollada por los autores intenta aplicar algunos de los avances de la macroeconomía cuantitativa de las últimas décadas para introducir correcciones explícitas por diferencias (entre países y a través del tiempo) en consumo frente a producción, ocio frente a oferta laboral, esperanza de vida y desigualdad en la distribución del consumo entre agentes (en este último punto, los autores invocan al famoso velo de ignorancia de John Rawls para simplificar el problema de agregación en sus cálculos).\nAquest índex l'encapçalen Luxemburg, Noruega, Estats Units, Suècia i Holanda (Espanya està en la posició 18).\nAmb quin rànquing em quedo jo? El comunista en principi no (!). I he de confesar m'agrada el rànquing de Gallup perquè en les primeres posicions surten uns països que admiro pel seu equilibri entre benestar, cohesió social i protecció dels desfavorits. I més enllà dels rànquings em quedo amb Catalunya i els Estats Units.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 19:47 2 comentaris: Links to this post\nAixò de ser pare és complicat: tothom és "especialista" en l'educació dels fills dels altres però amb els propis fem el que podem. De vegades prohibim, de vegdaes no, i de vegades els diem que no ens sembla bé el que volen fer però que ells decideixin: "tu mateix, et recomano que facis això, però si fas una altra cosa i no va bé, ja t'apanyaràs".\nHo entenen? I tant. I ho apliquen!\nDiumenge al matí és un clàssic dels "moments de qualitat": vaig a la piscina amb l'Àlex i la Vinyet. Primer anava només amb l'Àlex, després amb els dos, i quan de vegades hi vaig només amb l'Àlex... i li agrada molt: un moment només pels dos.\nFa un parell de setmanes que la Vinyet no ve amb nosaltres perquè tenia uns granets i l'aigua de la piscina no li va bé, però està millor. Això vol dir que demà hi anirem els tres. Segur?\nA l'hora de dormir m'acostumo a estirar 5 o 10 minuts al llit amb l'Àlex per "parlar" de tot i de res. Li he dit que demà anirem a la piscina i que la Vinyet vindrà. L'Àlex no ho té clar però em fa un vot de confiança: "la Vinyet encara no està curada; si voleu que hi vagi, però si després li fa mal ja us apanyareu". Ups...\nEl fill donant (amb raó) lliçons al pare i donant-me un vot de confiança: si després la Vinyet no es troba bé, l'Àlex ens haurà avisat. Quina responsabilitat. Què faig?\nArticle que he publicat a Vilaweb explicant els perssupostos i les seves implicacions: "Pressupost, situacions, greix i espoliació" (basat en el meu anterior post "Notes del pressupost 2011 de la Generalitat").\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 6:35 3 comentaris: Links to this post


SENS PÈLS A LA LLENGUA: ANALÍTICA REIAL\nDe bon de matí la tia Paca s'ha posat a plorar. De seguida, la sala del consultori li ha fet rogle per a conhortar-la. Una de les infermeres l'ha ajudat a seure en una de las cadires, just al costat d'un un home vell que lluitava per posar-se la jaqueta sense fer malbé el cotó-en-pèl que li tapava el petit forat que li acabaven de fer.\nEntre sanglots, la tia Paca no parava de dir paraules soltes, però sense sentit a l'hora de formar frases coherents. No m'agrada tafanejar, però la situació ho requeria. Xiuxiuejant m'he adreçat a la infermera per intentar traure-li la informació.\n-Pobra dona! -ha cridat, com si el volum de les seues paraules poguera ajudar a defensar una injustícia- Porta tota la setmana venint a traure's sang. Cada dia li féiem entendre que no podia ser, que necessitava l'autorització de la seua metgessa de capçalera.\nEl rogle de gent va fer un silenci llarg. Ningú no trobava preguntes. Veient les cares, la infermera va continuar el seu relat.\n-La tia Paca només volia saber saber si tenia la sang blava. Veges quina ocurrència!\nUna barreja de rialles apagades i de rebombori carregat d'interjeccions va donar pas a un desgavell de defensors i detractors de la reialesa.\n-A hores d'ara! -vaig intentar submergir la meua frase entre tant desordre oral- A hores d'ara! -la segona vegada vaig aconseguir que una gran majoria m'escoltara- A hores d'ara encara hi ha qui creu en això? Mentre tinguem eixa família privilegiada a càrrec dels nostres esforços, ni hi haurà justícia igual per a tots ni deixarem de ser un territori més folklòric que seriós.\nUna colla de defensors de la " Gran Família" se'm va tirar al damunt. Físicament. La sala d'espera d'extraccions del Centre de Salut es va convertir en un ring. Els pots d'orina dels usuaris, barrejats amb tubets de sang acabats de coure, varen dibuixar en l'aire malabarismes de colors per acabar escampats per terra, esbossant il·lustracions abstractes en papers, jerseis, jaquetes,.... Algunes infermeres van intentar separar els dos bàndols, però també varen rebre de valent.\nLa policia local va intervindre. Set detinguts, tres d'ells ferits, quatre cadires destrossades, dues persones amb atacs d'ansietat, trenta-cinc mostres analítiques perdudes,.....\nMentre se me'enduien emmanillat, vaig sentir com algú pregonava a l'aire:\n-Collons, la tia Paca, la que ha muntat!!!\nPerò mentre tot açò passava, la tia Paca s'havia colat en l'interior de la sala d'extraccions, i estava en el procés d'intent de convenciment d'un infermer, a qui li estava suggerint que analitzara bé l'orina, ja que estava convençuda que "es podia convertir en vi".


Celebració del 15è aniversari – CFA Palau de Mar\nCelebració del 15è aniversari\nHoraris de preinscripció\nAgraïment a Laia Campos i Verónica Monges\nCom ja vàrem informar, el passat 24 d’abril va tenir lloc l’acte de celebració del 15è aniversari del CFA Palau de Mar.\nL’acte ve estar dividit en tres parts i va permetre. a més a més, inaugurar una petita exposició al vestíbul del centre, sobre els quinze anys de vida del centre.\nLa primera part de l’acte, va tenir lloc a la sala d’actes de l’Escola d’Art La Industrial, i en ella, Neus Lorenzo, inspectora d’Educació del Departament d’Ensenyament de la Generalitat de Catalunya i cofundadora de la Transformation Society, ens va oferir una magnífica conferència sobre “L’aprenentatge al llarg de la vida en l’era de la transformació digital”\nCFA-Palau-de-Mar-2017 from Neus Lorenzo\nLa segona part de l’acte va tenir lloc a la sala d’actes de l’edifici 25 de la Diputació de Barcelona i en ella, com es tradicional pels vols de St. Jordi, vàrem presentar el número de primavera de la Revista Escolar del centre. Enguany vàrem poder comptar amb un bon nombre d’estudiants de Graduat en Educació Secundària que van realitzar la lectura dels seus escrits davant dels assistents a l’acte.\nFinalment, de retorn al centre, vàrem poder gaudir d’una bona estona de conversa, a l’Aula d’autoformació del centre, tot degustant als productes que havien portat els assistents a l’acte.\nDes del CFA Palau de Mar volem agrair a la Neus Lorenzo, la seva disponibilitat i la seva participació a l’acte, a la Diputació de Barcelona i l’Escola d’Art La Industrial la cessió dels espais per a desenvolupar les diferents activitats, als Srs. Manel Mallol, inspector del centre, i Emili Pérez, Coordinador Tècnic d’Ensenyaments Especialitzats i Formació d’Adults del Consorci d’Educació de Barcelona la seva presència i a tots i a totes les qui vareu fer possible l’acte la seva col·laboració.


Crítica: CabaretA ~ EspectáculosBCN\nInicio Teatro críticas Crítica: CabaretA\nNicolas Larruy 31 julio, 2017 17 octubre, 2019 críticas, Teatro\nEl Grec d’aquest any ens ofereix un espectacle que es mou entre el classicisme del cabaret i l’actualitat més rabiosa. Un espectacle que ho combina tot amb molta gràcia: CabaretA.\nDe la mà de Maria Molins, molt ben acompanyada per Bàrbara Granados, Miquel Malirach i Dick Them, passem una estona que és llarga en el rellotge, però que ens passa de pressa, com un sospir… ja ho diuen que el temps és relatiu, i quan gaudim d’un espectacle, se’ns fa massa curt sempre.\nA escena hi trobem un escenari dins de l’escenari, un petit espai, amb cortines vermelles, ben clàssiques, i alguns instruments. Aquest espai reduït és prou gran perquè Maria Molins ens delecti amb les seves interpretacions de cançons de cabaret; i que Bàrbara Granados ens sorprengui amb números que vénen del circ més clàssic i ens deixi bocabadats. Miquel Malirach i Dick Them faran de contrapunts per a les dues dones.\nLes cançons que ens interpreten són ben variades, es mouen des del cuplet més castís, al més nostrat, el cabaret alemany, un rock, la nova cançó… fins a una rumba. En aquest cabaret hi cap tot i no hi sobra res.\nLes parts dialogades, breus, són un bon revulsiu àcid que ens fa riure del moment en què vivim. El cabaret és el mirall que ens mostra la cara més crua de nosaltres mateixos, ens la distorsiona i fa que riguem de tot. De nosaltres també. Un mirall que ens torna amb cruesa imatges de la política actual, de la corrupció, de l’IVA cultural, de la presència de dones en el món de l’espectacle… “Aversicuela, ¡dígame!”: un homenatge a Gila i el seu telèfon posats al dia.\n“Afortunadamente, a día de hoy, me hallo en paz conmigo misma y con todos los hijos de puta que pueblan el planeta”. Frase d’Angel Pavlovsky que ens fa tocar de peus a terra. Això és un cabaret.\nEl vestuari de Maria Molins, amb una faldilla llarga multifuncions, es va adaptant a cada cançó. per Bàrbara Granados, Miquel Malirach i Dick Them van vestits de pallassos, dels pallassos més clàssics del circ més clàssic. Uns pallassos plens d’ironia que, amb un gran somriure i molta música, ens van clavant una veritat rere l’altra.\nPerò, com ja ens diuen només començar el show “tot s’acaba en aquesta vida”, i el cabaret tanca les portes després de rebre un allau d’aplaudiments i de “bravo!” merescudíssims.\nCabaretA, a la Sala Muntaner, és un cabaret que sorprèn i que és com una glopada d’aire fresc. Un espectacle que no pretén ser el gran espectacle de la temporada… però que acaba demostrant que, com es diu sovint: al pot petit hi ha la bona confitura. I CabaretA és confitura de la bona. Per llepar-se’n els dits.


Demana els llibres per telèfon i/o correu electrònic – Biblioteca Caterina Figueras\nPublicado el 4 mayo, 2020 4 junio, 2020 admin\nLa Biblioteca continua tancada al públic, però oferim el servei d’informació i el servei de préstec i retorn de documents amb cita prèvia. Pots demanar aquell document que t’interessa per telèfon o mitjans telemàtics, te’l buscarem i concertarem l’hora perquè el puguis recollir. Ens pots trucar al 93 887 13 95, les tardes de dilluns a divendres de 15 h a 20 h. La recollida de documents amb cita prèvia serà de 16 h a 19.30 h.\nAra per ara, no tindràs accés a la col·lecció ni podràs utilitzar la biblioteca per a consulta ni per a estudi. Només per a recollir els documents que ens hagis demanat i un cop concretada l’hora de recollida.\nEt recordem que mentre la biblioteca no ofereix el seu servei habitual, pots retornar els documents que ara tens en préstec deixant-los a la bústia situada a l’entrada principal de l’edifici. Tots els documents que retorneu tindran un període de quarantena de 14 dies, és per això que es pot donar el cas, que algun dels documents en què estigueu interessats no els puguem deixar en préstec fins passat aquest període.\n⟵On està? Troba en el mapa alguns dels espais, edificis i monuments més emblemàtics del municipi\nArriba el circ de la mà de la pallassa Tomassa⟶


Motorització i automatismes - Toldos Alsina\nInstal·lació i funcionament\nEl punt de comandament del tendal es connecta al motor a través d’un cable elèctric.\nAquest sistema és més utilitzat freqüentment en tendals emplaçats en obres de nova construcció.\nInstal·lació per radio\nGràcies a l’exclusiu sistema Radio Tecnologia Somfy, es simplifica la instal·lació del tendal al màxim. Només cal connectar el motor del tendal a la corrent elèctrica i llest.\nEl punt de comandament emet les ordres a distància, i no necessita cap tipus de cable ni connexió amb el tendal.\nAquesta solució és especialment indicada en reformes o quan es tracta de modernitzar un tendal ja instal·lat motoritzat per cable.\nEl motor se situa en l’interior de l’eix de enrolament de la tela del tendal, és invisible i pràcticament inaudible.\nGràcies al seu receptor ràdio incorporat, el tendal capta les ordres que s’emeten des del comandament a distància.\nLa motorització assegura el tancament complet del tendal, protegint la tela a la perfecció.\nComandaments i automatismes\nDisposem d’una àmplia gamma de comandaments a distància, amb la finalitat de trobar el que millor s’adapti a les seves necessitats.\nConsulti amb els nostres especialistes i l’orientaran.\nSensor de vent i sol via radio. Estén i recull el tendal de forma automàtica en funció de les condicions meteorològiques. Protegeix el teu tendal amb el sensor de vent i sol: quan es deslligui vent o pluja, o si s’ennuvola el dia, el sensor recollirà automàticament el tendal, fins i tot si no estàs a casa.\nAmb una simple pulsació en l’interruptor o en un comandament a distància, tots els tendals que tinguis s’estendran o recolliran en uns segons. Gaudeixi al màxim de la vida en la teva terrassa, pati o balconada gràcies als automatismes per a tendals!\nPosició preferida: Segons motor, el tendal recorda la posició que tu prefereixes i l’arriba a automàticament.\nSi sofreixen menys, els tendals duren més. El moviment suau i regular que proporciona la motorització protegeix l’estructura del tendal: la tensió de la tela es regula automàticament, assegurant una correcta extensió al llarg dels anys. Igualment, es garanteix un tancament perfecte del tendal cofre.\nMés estalvi d’energia\nLa instal·lació de tendals automàtics permet reduir sensiblement la despesa en aire condicionat, ja que poden atenuar fins a en un 80% la calor produïda pels raigs solars. Més protecció per a l’interior de la teva llar.\nGràcies als tendals motoritzats, en l’interior de la casa queden protegits dels raigs solars catifes, revestiments murals i mobles.