Ciutadans deixaria fora el PP a la demarcació de Tarragona\nDivendres, 15 Desembre 2017 13:56\nEns trobem ja acabant la campanya electoral i aquests dies són molts els diaris que publiquen enquestes sobre els possibles resultats del 21-D. Avui El País ha publicat el seu sondeig on es fixa amb els…\nEl PP ha portat la campanya aquest matí al mercat de Vila-seca. Allí, a peu de carrer, s’hi ha personat el president de Nuevas Generaciones. Diego Gago portava un missatge especialment adreçat als joves, als que…\nIbarra defensa la pluralitat de la llista del PSC\nDijous, 14 Desembre 2017 10:24\nLa cap de llista socialista per Tarragona, Rosa Maria Ibarra, va defensar a casa seva, Valls, el model transversal de projecte que diu representa la proposta encapçalada per Iceta. Ho va fer visible compartint escenari amb…\nJunts per Catalunya diu que el seu vot és doblement útil\nDimecres, 13 Desembre 2017 11:51\nJunts per Catalunya va fer campanya també a Torredembarra, en un acte encapçalat pel número 3 per Tarragona, Albert Batet. Amb referències constants a Carles Puigdemont la formació va defensar que el seu és el vot…\nEntrevista 21D. PSC\nRosa Maria Ibarra, cap de llista del PSC per la circumscripció de Tarragona\nA Altafulla ha saltat la polèmica per l’estripada de cartells electorals a l’entrada del municipi.\nIglesias insisteix que els comuns són l'alternativa a l'independentisme i l'unionisme\nEl candidat a la Generalitat de Catalunya Xavier Domènech, el Secretari General de Podemos Pablo Iglesias i la candidata al parlament per Tarragona Yolanda López van ser rebuts per unes 250 persones al teatre del centre…\nEl PSC proposa que hi hagi un temps màxim garantit per ser operat\nDimarts, 12 Desembre 2017 13:08\nEl PSC proposa establir un temps màxim garantit per a les intervencions quirúrgiques. És una de les mesures que plantegen en l’àmbit sanitari, ja que asseguren que durant els últims anys s’ha perdut qualitat assistencial.\nEntrevista 21D. PP\nDimarts, 12 Desembre 2017 11:39\nAlejandro Fernández, cap de llista del PP per la circumscripció de Tarragona\nEl ministre de la Serna garanteix el creixement econòmic davant d'empresaris tarragonins\nDilluns, 11 Desembre 2017 15:50\nEl Ministre de Foment Iñigo de la Serna ha reivindicat les polítiques dels populars en matèria econòmica com a garantia d’estabilitat en una trobada amb empresaris, entitats i professionals liberals de la demarcació de Tarragona. De…


Publicat el Divendres, 07 Juny 2019 14:23\nL’Arxiu Històric d’Eivissa reb dues noves donacions de documentació per a enriquir el Fons Enric Fajarnés i Tur, aportada per Enrique Fajarnés Ribas, i el Fons Isidor Macabich, donada per Isidor Marí. Amb la presentació d’aquestes contribucions l’Ajuntament s’adhereix als actes del Dia Mundial dels Arxius.\nL’Arxiu Històric d’Eivissa ha presentat aquest matí dues noves donacions de fons documentals que enriquiran els Fons Enric Fajarnés Tur i el Fons Isidor Macabich, respectivament. Amb la divulgació d’aquestes incorporacions, l’Arxiu celebra el Dia Internacional dels Arxius (que té lloc el diumenge 9 de juny). Els donants, l’exalcalde Enrique Fajarnés Ribas i Isidor Marí, no han pogut assistir a la presentació, però el regidor en funcions de Cultura, Pep Tur, els ha agraït públicament aquestes contribucions d’un alt valor històric.\nLa documentació del canonge i arxiver Isidor Macabich, aportada per Isidor Marí, aporta nova llum sobre la seva dimensió personal, com ara el seu talent pel dibuix amb mostres inèdites d’algunes de les seves obres, i també com a dinamitzador de la cultura eivissenca en la seva joventut. Inclou documentació variada: fotografies, documents personals i familiars, dibuixos, correspondència, manuscrits d'obretes de teatre i poesia, el setmanari El Sábado, entre d'altres. Isidor Marí es troba en aquests moments escrivint la biografia d'Isidor Macabich. Una part d'aquesta biografia ja l'ha avançat amb la publicació de la revista Eivissa on ha publicat els articles corresponents a les etapes dels primers anys i de joventut de Macabich. De moment ha donat a l'Arxiu la documentació que correspon a aquestes etapes i té previst la cessió de nova documentació a mesura que vagi enllestint aquest estudi.\nLa documentació d'Enric Fajarnés i Tur ha estat donada per Enrique Fajarnés Ribas. Es tracta d'un conjunt de 90 documents, entre els quals es troben esborranys, notes i els originals d'un treball titulat ‘Los esclavos en la isla desde el siglo XIII al XVIII’, que roman inèdit i que havia redactat per a una ponència. Després de la classificació i ordenació d'aquesta documentació per part de l'Arxiu, s'està treballant amb la publicació i edició d'aquest treball. Antoni Ferrer Abárzuza ha estat l'encarregat de fer el comentari i edició d'aquest opuscle inacabat i inèdit sobre els esclaus.\nPep Tur ha destacat el cas de l’opuscle de Fajarnés Tur que publicarà l’Ajuntament d’Eivissa com un exemple de la finalitat que ha de tenir l’Arxiu Històric: “Rebre, custoriar i divulgar la historia de la nostra ciutat i les nostres illes”.\nLa nova documentació aportada per Marí sobre Isidor Macabich, una figura “cabdal de la historiografia d’Eivissa i Formentera”, permet anar més enllà d’aquest, el seu caire més conegut, i descobrir altres aspectes de la seva vida. “És una molt bona manera d’enriquir un llegat que ja era extens i ens dona una dimensió no només intel·lectual sino també de la persona”, ha dit Tur.\nLa directora de l’Arxiu Històric, Ana Colomar, ha posat de relleu els dibuixos inèdits de Macabich que s’han rebut amb aquesta donació i ha recordat que aquest va rebre lliçons de Narcís Puget. La donació inclou correspondència personal i altres materials que donen una idea del dinamisme de Macabich, com els texts de petites obres de teatre pel Grupo de Acción Social del que va formar part en la seva joventut.\nEl Dia Internacional dels Arxius se celebra des de l'any 2008. El 9 de juny coincideix amb l'aniversari de la fundació del Consell Internacional d'Arxius de la UNESCO que va tenir lloc l'any 1948. El 10 de novembre de 2011 la UNESCO va aprovar la Declaració Universal sobre els Arxius. Segons aquesta declaració "Els arxius registren decisions, accions i memòria. Constitueixen un patrimoni únic i insubstituïble que es transmet de generació en generació”.\n“Els arxius juguen un paper essencial en el desenvolupament de la societat contribuint a la constitució i salvaguarda de la memòria individual i col·lectiva. L'accés lliure als arxius enriqueix el nostre coneixement de la societat, promou la democràcia, protegeix els drets de la ciutadania i millorar la qualitat de vida", afegeix aquesta declaració universal.


>Hi havia una vegada una fàbrica que es va convertir en ciutat | Bego Floria\nPosted on 25/02/2010 08/09/2015 by Begoña Floria\nArticle publicat al Butlletí Municipal de Tarragona. Febrer 2010.\nEls hi proposo aprofitar un dels solejats diumenges de febrer (d’aquests que ens regala l’hivern a Tarragona) per anar a fer una tranquil·la passejada pels voltants de la fàbrica de la l’Antiga Tabacalera, especialment per la part de darrera, a l’avinguda Vidal i Barraquer. Els hi proposo que fixin la seva mirada i imaginin l’edifici ple de nou de vida, de joves, d’artistes, de ciutadans i ciutadanes que entren, surten, treballen, fan gestions, en gaudeixen…Imaginin un gran parc, y un gran mur verd, fresc, on l’aigua ens acompanya els sentits, amb espais per fer concerts, espectacles audiovisuals, amb itineraris de relax, de moments familiars. Imaginin la transformació de la GRAN fàbrica, que va marcar una època en el passat, que de cop serà CIUTAT, y marcarà una època en el present i en el futur.\nD’aquí un any, a principis del 2011, els hi proposaré de nou la mateixa passejada. Perquè tot allò que ara imaginin, serà una realitat. El projecte, que costarà 8 milions d’euros finançats pel Fons Estatal pel Treball i la Sostenibilitat Local del Govern espanyol, s’iniciarà en breu i s’executarà en el termini d’un any. És el primer pas per la gran transformació urbanística de tot l’àmbit de Tabacalera. Un pas important que permetrà construir un gran parc denominat Espai Tabacalera, de 5.900 metres quadrats d’arquitectura, paisatgisme i sostenibilitat que en situarà a l’avantguarda tecnològica. També es modelarà el magatzem número 2, per transformar-lo l’arxiu històric i administratiu municipal, així com el fons fotogràfic, i el magatzem número 1 per crear la Capsa Jove del complex, que donarà cabuda a les dependències de TGN Impulsa, els serveis de joventut de l’Ajuntament i la seu de l’Associació de Músics de Tarragona (AMT).\nLa transformació de tot l’àmbit continuarà els propers anys, amb el gran Museu Nacional Arqueològic de Catalunya i la gran biblioteca. Abans, també es posarà en marxa el Centre de Creació d’Art Contemporani que ja està en marxa malgrat encara no tingui la seu física construïda.\nÉs un projecte important, que generarà activitat econòmica, creativa, de foment de noves indústries i empreses i d’impuls social, cultural i ciutadà. A més, ens donarà lideratge i majors elements de capitalitat, perquè el paper de Tarragona en el territori també passa per apostes com aquesta, d’equipaments col·lectius que són un referent que supera els límits municipals.\nL’alcalde Ballesteros somia Tarragona, planifica i converteix els projectes en realitats. Tabacalera n’és un exemple.\n>La plaça Imperial Tarraco entra al segle XXI


Ciència i medi ambient: Els gossos s'atreveixen a robar menjar quan pensen que els humans no els poden veure\nEls gossos s'atreveixen a robar menjar quan pensen que els humans no els poden veure\nKaminski i la seva gossa, Ambula\nLa ciència confirma molt sovint coneixements acumulats per l'experiència humana. Ara, un equip del departament de Psicologia de la University of Portsmouth (Regne Unit) ha comprovat científicament que els gossos són molt més propensos a robar menjar quan creuen que ningú els pot veure, una dada que segons els responsables de l'estudi demostraria que aquests animals són capaços d'entendre el punt de vista dels humans.\nLa doctora Juliane Kaminski, responsable d'aquest treball, va posar en pràctica una sèrie d'experiments en què, després d'ensenyar als gossos que no havien de menjar un aliment en concret, els deixaven a soles en una habitació amb aquest menjar. Els resultats de les proves indiquen que quan l'habitació era a les fosques els gossos eren quatre vegades més propensos a agafar el menjar prohibit. D'aquesta prova es dedueix que els gossos pensaven que, a les fosques, els humans no podien veure que estaven fent i per tant, podien robar el menjar sense ser descoberts.\nMés informació a la University of Portsmouth http://tinyurl.com/c5ppuyp\nPublicat per Joaquim Elcacho a 12.2.13


Ràdio Balaguer - Els Mossos investiguen una estafa a nivell mundial en compres en línia pel 'Black Friday'. Eren campanyes publicitàries fraudulentes de grans marques comercials de roba, complements i electrònica oferint grans descomptes\nEls Mossos investiguen una estafa a nivell mundial en compres en línia pel 'Black Friday'. Eren campanyes publicitàries fraudulentes de grans marques comercials de roba, complements i electrònica oferint grans descomptes\nAgents de la Policia de la Generalitat - Mossos d'Esquadra de la Divisió d'Investigació Criminal han iniciat una investigació al detectar que des d'un servidor de Turquia s'estaven llençant campanyes publicitàries fraudulentes de grans marques comercials de roba, complements i electrònica oferint grans descomptes pel Black Friday. Des del servidor s'han publicat una gran quantitat de webs falses que imiten perfectament l'aparença de les oficials oferint descomptes de fins al 90% en productes seleccionats de les marques.\n- Desconfiïn d'ofertes que facin descomptes molt exagerats\n- Contrastin les ofertes, alertes i la publicitat que els arribin per canals que no siguin els de les marques oficials\n- Desconfiïn de pàgines webs amb dominis estranys (no és habitual que les marques comercials facin servir dominis tipus .online o .org) encara que hi hagi el "htpps".\n- Contrarestar els descomptes directament a la pàgina oficial de la marca o les seves xarxes socials\n- Sobretot desconfiïn d'aquest anunci tipus que el grup ha inserit en diverses de les seves webs falses i publicitat per I-net, en diversos idiomes i de diferents marques però amb un mateix disseny gràfic.


Imatges per creure. Del gravat a Instagram. | Museu de Lleida\nEn el marc de l’exposició Imatges per creure. Catòlics i protestants a Europa i Catalunya, segles XVI-XVIII, el Museu de Lleida proposa una visita guiada dinamitzada que permetrà conèixer un moment fonamental de la història.\nEn una Europa sacsejada per les guerres de religió i les rivalitats d’índole confessional, catòlics i protestants van esdevenir dues cultures religioses que semblaven pràcticament irreconciliables, i la irrupció de la impremta va facilitar la ràpida propagació tant de les tesis protestants com de les de la reacció catòlica. Catalunya es féu ressò dels canvis religiosos i artístics del moment, i s’adaptà a les iniciatives que altres ciutats iniciaren.\nL’activitat consisteix en una visita guiada dinamitzada que posa en valor conceptes com el Concili de Trento, la impremta i el gravat com a instruments de comunicació de les idees del moment, la seva influència en l’art, els conflictes bèl·lics, el paper que va jugar la inquisició, i sobre tot, l’impacte que va tenir sobre la societat del moment. L’activitat també situarà el moment històric a les terres de Lleida i de quina manera van influir els aspectes esmentats. També s’establiran connexions amb l’actualitat explicant com, al segle XXI, les xarxes socials han agafat el relleu de la impremta en la divulgació de les idees mitjançant la divulgació d’imatges.\nNivells educatius: secundària i educació per adults.\nPreu de l’activitat: 30€ grup classe.\nHoraris: dimarts, dimecres i dijous de 10h a 14h y de 16h a 18h. Divendres de 10 a 14h.\nDates: del 22 de gener al 28 d’abril de 2019.\nProposta educativa de l’exposició abans, durant i després de la visita


Lletres del 13: febrero 2013\nPublicado por Nat Niikura en 12:43 0 comentarios\nGènere: Crim, Suspens, Romanç, Angst, Univers Altern\nAdvertèncias: Lime, Lemon\nSèrie: Code: Lyoko\nParella: Ulrich x Yumi\nEstat: En proceso\nEls detectius de la MILAD Stern i Della Robbia es veuen immersos en un cas aparentment normal fins que troben un cadàver, la detectiu Ishiyama de la judicial es transferida temporalment per col·laborar. [AU] —Preqüela del shot Secreto—\nN/A: Code: Lyoko és propietat de MoonScoop i France 3\nVersió en castalà // Versión en castellano\nLlistat de capítols:\n01.- Pròleg / / Prólogo\nPublicado por Nat Niikura en 11:58 0 comentarios\nEtiquetas: Code: Lyoko, Ets meva, Fanfic, Índex\nQuan va obrir el paquet ben embolicat, amb paper de regal blau lluent, i va veure el seu contingut va creure que era una broma d'algú. Així que va limitar-se a arrufar les celles i a deixar la sala de professors.\nÉs clar que, ara, sabia que s'havia equivocat, després de parar-hi l'atenció suficient a l'aparell en sí.\nSet mesos enrere, en Delmas havia tingut una de les seves idees. Celebrar un festa, exclusiva per als professors, amb un intercanvi de regals, pel que cadascú va haver d'agafar un tros de paper amb un nom escrit, d'una bossa. Era una criaturada, però podia ser divertit.\nEn Jim va ficar la mà amb ímpetu, amb l'única idea de treure un dels papers, el que duia el nom de la Suzanne. Quan va estar segur de que els seus dits agafaven el correcte el va extreure amb gest triomfal. El va desplegar i tot el seu triomf va esdevenir amarg abatiment.\nQuè coi li regalaria a un paio que estava com un llum? Un abonament de temporada per al psiquiàtric? Detergent per a que eliminés l'eterna taca de tinta blava de la bata de laboratori? Una pinta per a que domés els seus cabells?\nPotser podria convèncer a qui tingués el paper de la Suzanne per a que li canviés. Segur que ho aconseguiria, i tant, tot era qüestió d'anar preguntant als altres.\nVa ser com una nova bufetada. Ningú no va voler dir-li qui li havia tocat i encara menys fer un intercanvi. No li va quedar altre remei que resignar-se. Tant sols hi havia una persona amb idees prou forassenyades per estar a l'alçada d'en Chardin. Della Robbia. Simplement va anar i li va preguntar. Així, sense més, en fred, com qui demana l'hora o et desitja un bon dia.\nEl noi no el va decebre en absolut, com suposava, i va trobar la idea perfecta, i ell, gairebé va fer salts s'alegria.\nEl dia de la festa, tant bon punt entraven, en Delmas, els feia entrar a les fosques en una sala adjacent i deixar el regal, per tal que així ningú descobrís la identitat del seu amic invisible. I així ho va fer ell, va fer lliscar el paquet groc cridaner amb conillets roses per terra i va tancar la porta.\nVa començar a atabalar-se a mitja celebració, després del tercer got de refresc de cola sense gas i uns quant sandvitxos de gall dindi. Qui devia d'haver tret el paper amb el nom de la Suzanne? Què li regalaria? Seria tant impressionant com per a robar-li el cor? Li agradaria?\nDe cop i volta la idea d'aquell joc li va semblar d'allò més desagradable.\nConeixent als seus companys segur que el seu regal serien uns mitjons d'esport o diverses caixes de tiretes. Per això, quan va donar-li aquell paquet blau brillant, amb una cal·ligrafia desconeguda, no va sentir gens ni mica d'emoció, tot i que va obligar-se a somriure.\nA través de la sala va creuar la mirada amb la de la Suzanne, que subjectava un blanc amb un pompós llaç vermell. La Nicole Weber, va apressar-la per que l'obrís. A dins hi havia uns DVDs de balls de saló, no era cap secret que a ella li agradava el ball. A ell li agradava ser el seu professor particular per veure com desapareixia aquella màscara de dona estirada, i per esborrar la distància entre ells, permetre's agafar-la amb més fermesa de l'estrictament necessària i sentir, per un instant, que eren una sola persona.\nEn Jim va entomar un cop de colze d'en Chardin i va afanyar-se a obrir el seu regal.\nUn telèfon mòbil rosa fúcsia. En Gustave va riure amb tant d'ímpetu que va acabar ennuegant-se amb la seva pròpia saliva i estossegant. Li estava ben emprat, per burlar-se'n, segur que era cosa seva i per això tanta conya. Va marxar.\nVa tancar-se a la seva habitació donant un cop de porta i va llençar l'aparell al llit. Uns minuts després, una dringadissa va aixecar-se des del cobrellit de ratlles blanques i blaves.\nA la pantalla del mòbil rosa hi havia un nom: Valquíria; era un missatge de text. El va obrir empipat, la broma estava a punt de girar-se'ls-hi en contra tant bon punt els enxampés.\nHola. Sóc la Valquíria, vull que ens coneguem millor. Treu el cap per la finestra, si us plau.\nVa obrir-la bruscament i va treure mig cos fora, va alçar el telèfon per llençar-li al graciós en qüestió, però va aturar-se a temps. Dos pisos més avall, il·luminada per la llum procedent de la seva habitació, hi havia la Suzanne dempeus. Ella va somriure i la va veure teclejar, poc després va rebre un altre sms.\nNo és cap broma dels altres. Jo sóc la Valquíria, i tu?\nEn Jim la va mirar tot pensant en que ell en això de mitologia era un negat. Va descartar noms com Rambo, Rocky, Seagal i la resta de matons de cinema que segurament, ella no suportaria, i va decidir-se per Astaire. Com en Fred Astaire.\nHola Valquíria. Sóc l'Astaire —va teclejar. Era massa curt, així que va agregar—, com el ballarí.\nMantenien la mirada fixa l'un en la de l'altra, separats per dos pisos d'altura. En Jim amb l'idea fugissera de que l'apuntaria amb el dit i es posaria a riure mentre deia una vegada i una altra que era un ximple i que havia caigut de quatre grapes, i la Suzanne esperant que ell acceptés aquell joc secret.\nVa desviar la mirada per llegir el missatge d'en Jim i elaborar una resposta que va arribar al moment amb un dringar.\nGràcies Astaire. Em preocupava que me'l llencessis al cap. No parlis d'això amb ningú. Bona nit.\nEll va contestar ràpidament.\nNo ho faré. Per què l'àlies i aquest telèfon? Tens el meu número de mòbil.\nLa Suzanne, que havia començat a allunyar-se, va aturar-se amb una mirada eloqüent i va teclejar amb suavitat però rastre de dubte.\nPerquè tu sempre has estat sincer amb mi, però jo no. Necessito tornar a començar sense els perjudicis que jo mateixa he creat. Aquesta és una línia directa. Només entre tu i jo, ningú més té aquests números.\nEn Jim ho va llegir sorprès i va descartar la idea de la broma, perquè no lligava amb la manera de ser de la Suzanne. Ella sabia que sentia, perquè ell mateix li havia dit, i li havia donat carbasses. Però que la Suzanne conegués els seus sentiments, sense correspondre'ls, no volia dir que ho hagués de fer servir en contra seu.\nD'acord, Valquíria, serà el nostre secret. Bona nit.\nLa Suzanne va fer un gest amb la mà acomiadant-se que ell va correspondre abans de veure-la desaparèixer entre els arbres.\nA partir d'aquella nit l'intercanvi de missatges, amb informació d'ambdós, va subseguir-se amb fluïdesa. Va arribar el moment en que va convertir-se en quelcom similar a una droga. Sovint en Jim es trobava a sí mateix mirant fixament el mòbil esperant un missatge d'ella, d'altres, en canvi, escrivia quasi sense adonar-se com si ho necessités per a seguir respirant.\nEn Jim ja sabia que la Suzanne era més gran que ell, deu anys per ser exactes, però allò tant li feia. Havia nascut a Greifswald, Alemanya, un poble costaner. Li agradava ballar i que ell fos el seu professor, que no la tractés com a una estirada, que quan no els mirava ningú li donés les seves postres com si fossin un tresor. També li sabia greu la seva manera de tractar-lo de vegades, quan s'enfadava, allò de parlar-li dels seus xicots i aquells petits detalls que sabia que li feien mal.\nEll li explicava coses de les que habitualment preferia no parlar. El dia en que ballant a l'estació de trens de París el van contractar per filmar "Paco el rei de la disco". Com havia acabat al bell mig de l'Amazones envoltat d'animals que volien cruspir-se'l per berenar. Com li agradava veure-la ajustar-se les ulleres al nas quan pensava, o la olor a te que feia cada cop que es movia. Les andròmines i invents enginyosos que preparava per fer les classes més divertides pels nois, i que el deixés participar, acompanyar-la a les excursions...\nEra agradable aquella situació, com ella havia dit, era com tornar a començar, com dues persones que s'acaben de conèixer.\nHavien passat dos dies des de l'últim missatge, ell li havia enviat uns quants un pèl desesperat, amb la molesta idea de que havia fet o dit quelcom que ho havia espatllat tot, podia ser un autèntic bocamoll. Començava a resignar-se a la idea de que tot havia acabat, la Suzanne l'evitava pels passadissos, a la sala de professors l'ignorava. Els nois havien començat a notar que passava alguna cosa pel mal humor i la malenconia que arrossegava, si més no encara no feien preguntes.\nQuan el mòbil va dringar ell ho va ignorar, pensant que segurament la seva ansietat li havia fet imaginar, però al final, la necessitat de comprovar-ho el va vèncer. Va agafar-lo i va veure el missatge nou que havia arribat un parell de minuts abans. Va sentir ganes de ballar el tango, el txa-txa-txa i la samba.\nAstaire, m'agradaria que ens veiéssim al gimnàs d'aquí a una hora.\nI llavors li van venir ganes fins i tot de ballar les melodies estúpides del mòbil. Va contestar tant ràpid com els seus dits rodanxons li van permetre.\nAllà hi seré, Valquíria, com un clau.\nVa buidar els calaixos, literalment, a sobre del llit i va cercar quelcom similar a una indumentària decent i més formal que el seu xandall habitual. Llàstima no disposar de roba més elegant, ell era un tio normal, esportista, pràctic i despreocupat. Mai havia necessitat vestir-se de vint-i-un botons, tampoc havia rebut queixes de les seves xicotes, que coincidien amb ell en el referent al confort.\nVa decidir-se per uns texans ben còmodes i una samarreta de cotó vermella sobre la qual va posar-se la caçadora d'aviador que li havien donat a les forces especials. Va somriure per un moment sabent que gairebé ningú creia les seves històries, no era estrany, ell tampoc les creuria. Havia tingut una vida tant agitada i insòlita, de vegades el sorprenia no trobar a faltar tota aquella acció.\nVa fer una ràpida ullada al rellotge, el temps havia passat volant, el convenia espavilar-se o faria tard. Va calçar-se les esportives mentre corria pel passadís desitjant no creuar-se amb ningú ni rebre preguntes enutjoses. Va frenar l'impuls de saltar pel tram d'escales, només li faltava caure i obrir-se el cap, però va baixar els esglaons de tres en tres sense ensopegar.\nVa córrer camp a través saltant per sobre de les platabandes de flors del costat de l'entrada de la residència i va saltar sobre la porta del gimnàs com si rere ella s'amagués l'únic lloc segur del planeta. Va examinar la canxa, no havia arribat encara.\nEn Jim va fer un bot en sentir-la, la va buscar amb l'esguard i la va trobar asseguda a un racó de la graderia, a prop de la porta. Va mirar el seu rellotge de polsera comprovant que no feia tard.\n—Sí que has arribat d'hora, Suzanne.\n—Ja hi era aquí quan t'he enviat el missatge —va mormolar mentre ell s'acostava a ella—. No esperava que fossis puntual.\n—Vine, seu amb mi, Jim.\nVa obeir, seient amb el sigil d'un fèlid. Va recolzar les mans a ambdós costat del seu cos amb gest despreocupat, se sentia còmode i ple de curiositat.\n—He estat molta estona pensant en si havia de demanar-te que vinguessis o no —va pronunciar creuant les mans sobre els genolls—. He lluitat molt per apartar-me de tu, però he perdut.\n—No entenc de què parles, Suzanne.\nVa esbossar un somrís ple de tendresa. En Jim era increïblement innocent de vegades. Aquell era un dels motius pels que no podia allunyar-se d'ell. Va cobrir la mà d'ell amb la seva.\n—Ets un bon home, Jim.\nEn Jim va entrellaçar els seus dits amb els d'ella melindrós. Va fregar-li el dors de la mà amb el polze dibuixant cercles sobre la seva pell i va somriure. La Suzanne va tornar-li el somrís amb calidesa.\n—Vull conèixer-te molt més —va dir ella.\nEll va assentir satisfet per la seva declaració i per l'agradable apropament que s'havia produït entre tots dos. Si ella necessitava temps, ell li donaria temps.\nElla no va badar boca, només va inclinar-se cap endavant i li va fer un suau petó als llavis.\nPublicado por Nat Niikura en 10:59 0 comentarios\nEtiquetas: Code: Lyoko, Fanfic, Jim x Suzanne, Oneshot\nCode: Lyoko i els seus personatges son propietat de MoonScoop y France 3.\nAquell matí el sol resplendia i a la casa els inquilins començaven la seva rutina, tots menys un, que portava aproximadament una hora llevat preparant l'esmorzar.\nEn William va abandonar la cuina i va entrar al menjador per parar taula, s'havia acostumat al esmorzars japonesos i sabia que es moriria de gana si trencava la rutina, a més dubtava que ningú es queixés per que els hagués preparat alguna cosa per menjar.\nPoc a poc tots van anar baixant per trobar-se amb el banquet matutí, es varen acomodar a les cadires. El morè va servir als seus amic prestant una major atenció a la japonesa, a fi de comptes devia pensar en els propis interessos.\n—Yumi vols uns hashi?\nLa nipona el va mirar enarcant una cella, a què venia tanta cordialitat?\n—A la resa no ens ofereixes? —va intervenir l'Odd imaginant un plat deliciós.\n—Són els bastonets —va aclarir ella sabent el que pensava—, no són comestibles. No, gràcies, sé menjar amb forquilla.\nL'Odd va començar a fer broma amb els seus amics com feia mentre estudiaven al Kadic, la Sissi al començament se'ls mirava temorosa de intervenir, ella mai havia estat inclosa en el grup durant aquells anys i per norma general tots els seus intents per integrar-se se li havien tornar en contra, però l'Aelita i la Yumi la varen fer participar a la seva conversa aconseguint que es relaxés per fi.\nUna estona desprès al jardí de L'Hermitage les noies feien plans per al dia següent, ja que estaven de vacances aprofitarien per dedicar-li temps a activitats amenes. La Yumi va entrar a la casa per buscar uns refrescs amb els que amanir la xerrada.\nEn entrar a la cuina es va trobar amb el jove castany que s'estava servint una mica de cafè.\n—Cafè? —Va oferir-li amb un somriure al llavis.\n—No, gracies, tant sols he vingut a buscar uns refrescs —va dir obrint la nevera i traient varies llaunes—-, mantenim una apassionant xerrada sobre que podem fer per aquí demà.\n—Sortida de noies, eh?\n—Mmm… una cosa així. —Somrigué.\nVa mirar-la intensament, els seus moviments suau i fluïts acomodant les llaunes, gots i alguns dolços en una safata. Havia coses que no havien canviat.\n—Ah... Yumi, aquesta nit fan un concert al centre i... —Va dubtar uns segons abans de continuar—. Et ve de gust venir? No els conec però m'han dit que són bons...\n—I tant, seria genial. —Va mostrar-se entusiasmada amb l'idea.\nEl to de trucada del mòbil de la Yumi va interrompre al noi, ella va sospirar i respondre. A l'altre banda de la línia li parlaven en japonès, ho va saber per les seves respostes. Va remoure impacient el cafè fumejant i donà uns quants glops fins que ella va penjar.\n—Kuso… —"merda" va murmurar.\n—Em sap greu, haurem de deixar-ho per un altre dia —s'excusà guardant el mòbil—. He d'anar a veure al meu germà.\nVa agafar la safata per tornar a fora però ell va posar les mans sobre les seves i amb cura va prendre-li.\n—Jo la hi portaré i els diré que has hagut de marxar.\n—Gràcies, Ulrich. —Ve fer-li un petó a la galta—. Ets un sòl.\nVan passar les hores, finalment l'urgentíssima trucada del seu germà Hiroki resultà no ser tant important. S'havia discutit amb la Milly per on passarien les vacances i la seva urgència consistia en endrapar dorayakis com un posés. Després d'una xerrada de germana gran i d'assegurar-se de que trucava a la seva novia per aclarir les coses, va decidir tornar a L'Hermitage, potser encara seria a temps d'anar a aquell concert.\nVa entrar a la casa i després de treures la jaqueta va acomodar-se el suèter blau marí, va fer una ullada a la casa buscant al seu amic, però no havia rastre d'ell. L'Odd, que estava assegut a una de les cadires del menjador fullejant una revista, seguia tots els seus moviments amb la mirada, quan començava a creure que la seva amiga havia perdut la raó aquesta va apropar-se-li i li va parlar.\n—On és l'Ulrich?\n—Ell no té vacances —va dir amb to de burla.\nL'Odd va mirar-la sorprès per la pregunta i va assentir.\n—Pots donar-me l'adreça? —Els seus ulls varen brillar de l'emoció.\n—És... és clar.\nVa caminar fins la tauleta on era el telèfon i va agafar el petit bloc de notes i un bolígraf. Va anotar l'adreça a poc a poc pensant detingudament en el motiu de la seva petició, si volia parlar amb ell tan sols havia d'esperar dues hores, fins i tot podria trucar-li al mòbil. Va enarcar les celles i va girar-se somrient donant-li el paper mig arrugat.\n—Què t'ho passis bé.\n—Gràcies, et dec una.\nLa Yumi va agafar novament la seva jaqueta texana, i un joc de claus, amb un clauer del que penjava un ninot porpra, que li havia donat l'Aelita i la seva bossa abans de sortir al carrer.\nL'Odd va riure amb la conclusió a la que havia arribat i va sentir unes ganes boixes de explicar-los-hi a en Jérémie i a la Aelita. Va pujar a tota presa les escales i va trucar a la porta del despatx fins que li varen haver obert. En Jérémie el va mirar des del llindar amb cara molesta i ella va treure el cap per sobre de la seva espatlla plena de curiositat.\n—Noticia bomba! —va exclamar fent a un costat al seu amic i entrar—. No sabeu què acaba de passar!\n—Què? —preguntà ella impacient.\n—Diria que els nostres colomets preferits continuen estant enamorats. La Yumi acaba de demanar-me l'adreça del treball de l'Ulrich!\n—Això és una bestiesa, Odd. —En Jérémie va negar amb el cap a les paraules del seu amic—. No prova res.\n—Té el seu número i ell tornarà aviat. —Va somriure a l'Odd, ella havia arribat a la mateixa conclusió—. Pensa-ho Jérémie...\n—Tu també, Aelita…\n—Au va Einstein. Tot encaixa!\n—No, no encaixa. —Va sospirar, volia creure en la seva teoria però no podia—. Oblideu que la Yumi i en William estan junts.\nL'Odd va quedar pensatiu, no havia caigut en allò, la seva amiga sempre havia declarat que el morè i ella no eren més que amics, però amb el temps allò semblava haver canviat. Tot i així estava prou segur de que la Yumi encara estava enamorada de l'Ulrich, a més sabia, més enllà de qualsevol dubte, que el seu bon amic no l'havia oblidada.\nL'Aelita va mirar significativament al seu marit.\n—Sé un secret —declarà.\n—Quin? —van preguntar a la vegada tots dos nois.\n—Sobre la Yumi i en William…\nUna jove japonesa caminava somrient pels carrers del centre de la vila, procurava mantenir la calma però amb cada pas que donava tenia més ganes d'arrencar a córrer, estava realment impacient. Va tombar a la dreta per entrar a un petit carreró empedrat.\n"Dojo d'arts marcials Tsuiai"\nVa comprovar l'adreça al paper arrugat que li havia donat l'Odd i va somriure, era al lloc correcte. Des que l'Aelita li va explicar en aquella carta que l'Ulrich era sensei d'un dojo d'arts marcials que se'n moria de ganes de veure aquell lloc i a la gent que hi treballava.\nEn un acte reflex va passar-se els dits pels cabells arreglant el seu aspecte, desprès va fer el mateix amb la seva roba i finalment va entrar.\nA l'interior del recinte un grup de noies adolescents i alguna dona de mitjana edat repetien amb major o menor destresa els moviments marcats pel jove de cabells castanys. La Yumi va moure's amb cura pet l'espai lliure de tatamis fins a situar-se al costat d'un home japonès que, sense dubtes, era el propietari del local, aquest la va mirar.\n—Parla japonès? —va preguntar-li l'home al que ella va assentir—. Sóc l'Itakura Kento, l'amo del dojo.\n—L'amiga d'en Stern —va pronunciar en un to carregat de sorpresa—, m'han parlat molt bé de vostè, Ishiyama-san\n—Només Yumi, si us plau, Itakura-san\n—Tant sols si vostè m'anomena Kento. —La noia va assentir i va clavar la seva mirada en el seu amic—. Des de que en Stern treballa aquí que tenim més alumnes que mai.\nLa Yumi va somriure. No podia pas culpar-les, se'l veia realment atractiu amb aquella expressió de concentració, l'uniforme del dojo i aquell aura de líder, veient-lo així fins i tot ella s'apuntaria a les seves classes.\n—Li ve de gust un combat amistós? —Recordava les pràctiques que li havia descrit el seu empleat—. Tinc grans referències sobre la seva tècnica de lluita.\n—Per què no? —va concedir la noia.\nVa indicar-li la zona de tatamis a la seva dreta, ella va descalçar-se quedant-se amb uns mitjons amb ratlletes de colors. Van posar-se l'un davant l'altre i van saludar-se.\nEn Kento va llençar el primer atac, una puntada de peu alta dirigida a la seva espatlla que ella va esquivar molt hàbilment arquejant el seu cos cap enrere fins a recolzar les mans a terra, aprofitant l'impuls del seu moviment colpejant el pit del seu contrincant que va veure's forçat a retrocedir. Va esbossar un somriure de satisfacció.\n—Kenpo —va dir complagut.\n—El meu avi em va ensenyar.\nEl combat va continuar donant per finalitzada la conversa.\nHavien passat a ser el centre d'atenció de les alumnes i del propi Ulrich que estaven fascinats per la velocitat d'ell i la flexibilitat d'ella, mai abans havien vist lluitar a l'amo i la japonesa era tot un misteri per a elles.\nD'un ràpid moviment la va obligar a retrocedir fins quasi tocar la paret amb l'esquena, estava acorralada.\n—No serà tant fàcil —va murmurar l'Ulrich en veure el somrís victoriós del seu cap.\nI ell tenia raó, quan l'home va moure's per donar el combat per finalitzat ella va ajupir-se i va esmunyir-se hàbilment entre les seves cames quedant a la seva esquena. Va recolzar el seu peu dret al ronyons d'ell subjectant-lo contra la paret que l'havia acorralat segons abans.\n—Això a estat… —va xiuxiuejar— Increïble!\nUna noia pèl-roja va aplaudir tímidament i va enrojolar-se en veure que ningú més ho feia.\n—Això és tot per avui —va intervenir l'Ulrich—. Fins divendres, noies.\nLes alumnes varen dispersar-se no abans de llençar mirades, algunes encuriosides i d'altres hostils, enfront la japonesa. Quan varen haver entrar als vestidors, en Kento i la Yumi s'aproparen fins on estava l'Ulrich. El mestre japonès va llençar-li una tovallola blanca amb el nom del dojo brodat amb fil negre.\n—Bona feina —va cantussejar somrient.\n—Gràcies. Estic sorprès —va declarar eixugant-se la suor del coll amb la tovallola—, fa dos anys que treballo aquí i aquest a estat el primer cop que et veig lluitar, Ken.\n—Ja saps... —Va moure les mans teatralment—. Hi ha poc bons lluitadors que practiquin les arts marcials japoneses.\n—És curiós —va intervenir ella—, el kenpo no és més que una copia del kung fu, així que... en realitat...\n—Sí, sí! Mireu l'hora què és! Es tardíssim!\nL'Ulrich rigué dissimuladament, sempre que fotia la pota, sortia per la tangent amb qualsevol bestiesa, i aquest cop, era amb l'hora.\n—Os deixo a soles, nois —va dir l'Itakura abans de desaparèixer per la porta de la que penjava el cartell de "prohibit el pas".\n—Cóm sabies que treballo aquí?\n—Tinc els meus recursos —va dir amb suficiència, ell enarcà una cella robant-li un somriure—. L'Odd m'ha donat l'adreça.\n—L'Odd… és clar.\nVa passar un ble de cabell rebel rere l'orella i va deixar escapar un sospir del seus llavis.\nSomrigué. Va alçar el seu braç llençant un cop dirigit al seu coll aturant-se a mil·límetres de colpejar-lo.\n—Has abaixat la guàrdia.\nL'Ulrich va somriure amb suficiència, apartant la mà d'ella. Va llençar lluny la tovallola que duia sobre les espatlles, i adoptà una posició defensiva. Ella va fer el mateix ràpidament.\nVan transcórrer alguns minuts en els que cap dels dos no es va moure, finalment ella inicià el primer atac. Va tractar de fer-lo caure escombrant el seu punt d'equilibri, el peu esquerre, va aconseguir evitar-ho aixecant la cama a l'últim segon. Va buscar la manera de colpejar-la a l'espatlla tornant-hi en contra el seu atac, però l'únic que va aconseguir va ser colpejar el tatami.\nEls atacs es succeïen com passos d'una hipnòtica dansa. Moviments dominats per la passió, àgils i precisos.\nEll va trobar un espai per fer-la caure, havia descuidat la defensa baixa, les seves cames estaven exposades, així que sense dubtar-ho la va atacar. Va rebre un contracop que el va tombar. Ho havia oblidat, el punt fort de la Yumi eren els contraatacs. L'havia deixat estès amb un simple cop de peu a les costelles, ni tant sols havia fet força per fer-ho.\n—Encara puc vèncer-te —declarà seient a sobre del seu pit—, continuo sent millor que tu.\nVa alçar el seu braç dret portant-lo rere el seu clatell i amb lleuger moviment de maluc va capgirar la situació deixant-la a ella sota el pes del seu cos. En aquella situació seria tan senzill eliminar aquella distancia d'a penes dos centímetres, però no podia fer-ho, seria trair la seva confiança. La Yumi estava amb en William, no podia deixar de repetir-s'ho.\n—No peses prou per immobilitzar-me.\n—Qui ha dit que volgués immobilitzar-te? —Va esbossar un somrís murri.\n—Quin era el pla?\nVa riure mentre ell s'incorporava i l'ajudava.\n—Encara hi som a temps d'anar a aquest concert?\n—Em dutxo i ens n'anem.\nNegres núvols de tempesta se sedassaven sobre la vila. No trigarien gaire en descarregar la seva fúria sobre el lloc.\nDorayaki: és un dolç japonès, consisteix en dos cercles de pa de pessic farcit de pasta de mongetes vermelles dolces, és el que menja en Doraemon.\nEl sensei és la manera de referir-se a un mestre.\nAl japó el cognom va sempre abans que el nom, i per norma general s'anomenen entre ells pel cognom, a excepció dels familiars o persones a les que els tinguin una gran confiança.\nLa terminació "-san" é un grau de formalitat, "-san" seria l'equivalent de "senyor/a", de menor a major formalitat "-chan", "-kun", "-san", "-dono" y "-sama" (actualment en desuso).\nPublicado por Nat Niikura en 3:25 0 comentarios\nEtiquetas: Abans no sigui massa tard, Code: Lyoko, Fanfic, Ulrich x Yumi\nHistòria relacionada: No.\n—Blau —va determinar amb la seva veu masculina.\nAl seu costat una rialleta femenina va omplir-li les oïdes.\n—Per què blau? —va preguntar-li ella amb l'esguard fix al sostre blanc.\n—És el color de la inspiració —va declarar amb serietat—. El color del cel. El color de la mar en calma. El color del meu cobrellit...\n—Pallasso —va ventar-li ella tot rient.\nTirats tots dos de panxa enlaire al terra de la sala d'estar del pis que compartien des de feia dos anys. Amb els caps un al costat de l'altre i els peus apuntant a punts contraris i un bol ple de crispetes i dues llaunes de cola entre ells.\nCompartir les tardes parlant de fotesses, sense fer res d'especial, s'havia convertit en el refugi per tots dos. El refugi d'en William per a no pensar en el X.A.N.A. i en tot el que havia perdut a causa d'ell. El refugi de la Yumi per a no sentir-se sola ara que l'Ulrich jugava a la lliga professional alemanya.\n—Ara seriosament, per què blau?\n—M'agrada el blau.\n—Aquesta resposta és estúpida —va dir llençant-li una crispeta a la cara.\n—Ei! Això és agressió, si ho tornes a fer t'hauré de denunciar.\n—Ui sí, quina por.\n—I tu? Quin escolliries? —va tornar-li la pregunta enfonsant la mà a les crispetes.\nLa Yumi va inspirar fondo i va fer aquell sorollet que feia quan pensava seriosament en alguna cosa.\n—Potser marró —va contestar tot estirant-se com un gat.\n—Què!? Marró? No li escau gens!\nElla va riure i va regirar-li els cabells tot girant-se per quedar estirada amb la panxa a terra.\n—Feia broma tros de burro. El blau és el que més t'escau a tu, així que serà perfecte per a la teva moto nova.\nEn William va somriure satisfet mentre ella taral·lejava No sense of crime d'Iggy Pop & The Stooges.\nPublicado por Nat Niikura en 12:16 0 comentarios\nEtiquetas: Code: Lyoko, Fanfic, Retalls, William Dunbar, Yumi Ishiyama\nRecopilació de trossos d'històries que van quedar fora dels seus fics o oneshots o simplement idees que no van arribar enlloc.\nVersió en català // Versión en castellano\n01.- Colors / / Colores William Dunbar, Yumi Ishiyama\n—Per què blau? —va preguntar-li ella amb l'esguard fix al sostre blanc. Amistat / +13\nPublicado por Nat Niikura en 11:08 0 comentarios\nEtiquetas: Code: Lyoko, Fanfic, Índex, Retalls\nCode: Lyoko i tots els seus personatges són propietat de MoonScoop i France3.\nVa obrir els ulls, adolorida i masegada, les mateixes quatre parets, les mateixes goteres incessants, la mateixa porta blindada, la mateixa bombeta groguenca que feia pampallugues. Tot igual que ahir, tot igual que el primer dia. Pels cops que li havien donat menjar suposava que portava un mes allà però n'estava segura, creia que l'alimentaven dues vegades al dia. Potser era suposar massa.\nEl grinyol de la vella porta blindada, aquí venia un altre cop. La mateixa dona repentinada i vestida de blanc que venia dia rere dia. Aquella dona tant familiar. Deixaria la safata damunt la taula, preguntaria com se sentia, es posaria els guants de làtex, li revisaria les seves ferides, l'injectaria calmants i marxaria.\n—Com et trobes? —va preguntar mentre es posava els guants de làtex.\nElla no va contestar, per a què fer-ho. Era evident com estava. Si necessitava una resposta és que era estúpida.\nLa dona de blanc la va moure per a tenir accés a la ferida del seu costat. Jaient de costat va veure els seus cabells vermells estesos pel terra, eren d'aquell color o era el vermell de la sang? Ja no ho recordava com tampoc recordava la seva pròpia cara.\nEl dolor de la ferida va pujar per les seves costelles amb una fiblada que va tallar-li la respiració, però no va queixar-se ni plorar, en aquell suposat mes s'havia fet immune a moltes coses. Ja no tenia més llàgrimes, ni forces, ni ànims per a queixar-se. Ni ganes de viure.\nLa dona de blanc no va pronunciar cap més paraula, els tres primers dies hauria volgut que li parlés més, que li digués coses, que l'hagués tranquil·litzat, ara en canvi tant li feia. Les paraules de consol haurien estat tant falses que li feien venir basques.\nLa dona de blanc no la enganyava, ni li prometia deixar-la anar a canvi d'informació, no li mentia a la cara mentre la reduïa a un tros de carn. En el fons li agrada la seva companyia. La dona de blanc era el més humà que existia en aquell forat repugnant i opressiu.\nUna suau moixaina als cabells era la manera d'acomiadar-se de la dona de blanc, potser també una manera de donar-li ànims, potser no significava res i ella s'entossudia a donar-li sentit.\nLa grinyolant porta va tancar-se rere aquella dona i la soledat la va tornar a engolir. L'espetec de la bombeta, l'aigua gotejant, sempre al mateix ritme. Com un disc ratllat que reprodueix una vegada i una altra el mateix defecte, un bucle trasbalsador que la feia desitjar perforar-se els timpans per a no haver de seguir sentint-ho.\nLes parets de pintura escrostonada, que en temps millor devien ser blanques, eren plenes de regalims d'aigua i fongs; i el terra gris i de ciment, que li gratava la galta i el cos nu, estava ple de mosques, cuques i altres bestioles mortes, les envejava, elles ja no havien de patir més.\nLa porta una altra vegada amb els seu grinyol amenaçant donant entrada a aquell home cruel i sense escrúpols amb els seu somrís retorçat i el seu caminar altiu.\nCom sempre feia va arrossegar la cadira fins al lloc on ella romania estirada, va seure i encendre una cigarreta. Ara vindrien les preguntes, aquelles a les que no podia respondre perquè no coneixia les respostes. Aquell home que s'enfurismava en no aconseguir arrencar-li un gemec, un lament o una súplica. De vegades es preguntava si realment volia respostes o tant sols era una excusa per a colpejar-la i forçar-la.\n—Bé Anthea, t'ho tornaré a preguntar. On és el teu marit? —Va aspirar el fum de la cigarreta i va esperar, però com sempre l'Anthea no va contestar.\nVa mirar-lo als ulls esperant el cop que sabia que arribaria. El fum sortint dels pulmons d'ell i una puntada a l'espatlla amb aquelles botes de puntera reforçada amb acer. Una nova pregunta seguida de silenci i un altre cop més.\nPregunta, silenci, cop. Pregunta, silenci, cop. Bleixos masculins, gotera, gotera, gotera, gotera. Més cops. Gruny, ràbia continguda.\nSempre igual, sempre el mateix, sempre en el mateix ordre.\nPausa. Passes enfurismades. Gir brusc.\nSabia el que venia a continuació. Es trauria els pantalons i la resta ja ho coneixia massa bé. Havia aprés a quedar-se quieta i a no forcejar. Quan forcejava era pitjor, perquè no només la humiliava sinó que a més li feia més mal. Per a què forcejar si era inútil. Forcejar només feia que ell es divertís més, que fos més cruel i que allargués aquella tortura durant hores.\nLes mans d'ell sobre la seva gola exercint la pressió justa per a que boqueges matusserament en busca d'aire però sense asfixiar-la, allò li ennuvolava la ment i endormiscava el dolor. Va sentir la queixalada perforant-li la carn del pit i la sang relliscant per la seva pell bruta.\nL'Anthea no va queixar-se i ell la va mossegar amb més força sense aconseguir traure-li una llàgrima. L'home va rebufar i la va deixar anar. Ja havia acabat. Ja no tornaria fins al dia següent en que tot tornaria a repetir-se un altre cop.\nVa pujar-se els pantalons maleint-la i va clavar-li una puntada a les costelles fent-la rodolar pel terra com si d'una andròmina inútil és tractés.\nLa porta obrint-se les passes tornant cap a ella, una galleda d'aigua gelada per sobre. Cop de porta. Ell allunyant-se.\nL'Anthea va dur-se una mà mutilada al pit mossegat mirant de silenciar el dolor. Quant quedava d'ella? Quant quedava de l'Anthea Hopper? No ho sabia. Potser ja no existia.\nPublicado por Nat Niikura en 11:28 0 comentarios\nEtiquetas: Anthea, Code: Lyoko, Fanfic, Oneshot


Xavier Miserachs | Bloc de toies.com\ndilluns, 7 Març 2011 by Mario\nNo és l’únic, el fotògraf d’avui, que va canviar per complert la fotografia de la postguerra a Espanya, i potser seria injust per la resta de fotògrafs que també van lluitar en condicions complicades per allunyar-se la la fotografia oficialista del règim, que diguéssim que el d’avui és el millor fotògraf de la seva generació.\nPerò sí que, gràcies a la donació de la seva família, la seva fotografia ha pogut ser coneguda per les noves generacions que molt probablement no sabien res de la seva existència ni de la extraordinària fotografia de carrer que aquella generació de fotògrafs dels 60’s i 70’s van produir al nostre país. Amics, avui coneixerem l’obra de 56. Xavier Miserachs\nVa néixer a Barcelona el 12 de juliol de 1937. Fill de Manuel Miserachs, metge hematòleg, i de Montserrat Ribalta, bibliotecària, durant la seva adolescència va entrar en contacte amb la fotografia a l’Institut Tècnic Eulàlia, al costat dels seus companys d’estudis, els germans Ramon i Antoni Fabregat. El 1952 es va fer membre de l’Agrupació Fotogràfica de Catalunya, on va conèixer Oriol Maspons, amb qui va iniciar una amistat que duraria per tota la vida. El 1954, a l’edat de disset anys, va guanyar el I Trofeu Luis Navarro, atorgat pel II Saló Nacional de Fotografia Moderna de l’Agrupació Fotogràfica de Catalunya. Aquest mateix any va iniciar els estudis de Medicina, que abandonaria en l’últim curs per dedicar-se plenament a la fotografia.\nEl 1957 va tenir lloc la primera de les dues exposicions —ja clàssiques— que van reunir fotografies de Xavier Miserachs, Ricard Terré i Ramón Masats, que es va poder veure a l’Agrupació Fotogràfica de Catalunya a Barcelona, a la seu d’AFAL a Almeria i a la Real Sociedad Fotográfica de Madrid, uns espais que articulaven els nuclis principals de l’avantguarda fotogràfica espanyola de l’època. Aquella primera exposició va marcar l’inici del que el crític barceloní Josep Maria Casademont va anomenar la «nova avantguarda» en la fotografia espanyola. Al cap de dos anys, el 1959, es va presentar la segona exposició del trio Terré-Miserachs-Masats, a la Sala Aixelà de Barcelona, inaugurada feia poc i dirigida per Casademont. (arxiu Miserachs)\nLa fotografia a l’Espanya de la postguerra\nAlguns dels principals fotògrafs ‘humanistes’ van recórrer Espanya als anys 50. Al 1951 la revista ‘Life’ publicava ‘A Spanish Village’, el reportatge de Eugene Smith sobre Deleitosa, i ‘Look’ una altre sobre la pobresa a Espanya . Robert Frank va estar a València al 1951 i a les Balears entre 1950 i 1952. Elliot Erwitt va passar per Barcelona al 1951 i un any després per València.\nA Espanya, després de la Guerra Civil, la situació era d’atonia i aïllament de l’exterior. Els diaris no podien expressar-se lliurement i el camp de la premsa il·lustrada quedava restringida als actes oficials. La fotografia responia a les necessitats d’imatge del poder, amb retratistes de qualitat però sense les influències de la nova fotografia que ja es treballava a Europa i els Estats Units. Als 50’s però hi van haver intents de renovació, bàsicament gràcies a l’arribada, sovint clandestina, de revistes estrangeres. El catàleg de l’exposició ‘The Family of Man’, organitzada per Steichen, va canviar per complert la visió que Miserachs tenia de la fotografia. Ell i el també gran fotògraf Oriol Maspons van viatjar en un ‘600’ a Paris per veure a William Klein. Tot i així, el moviment de renovació va arribar més tard que a França i Itàlia, degut principalment al llarg període de postguerra que vam viure al nostre país.\nEls principals moviments renovadors en el camp de la fotografia es van donar a Almeria, Barcelona i Madrid gairebé simultàniament. A Barcelona, l’Agrupació Fotogràfica de Catalunya va reunir un bon grapat d’aficionats que volien ser professionals, Xavier Miserachs, Oriol Maspons, Ramon Masats o Ricard Terré, amb l’ajut del critic i promotor Josep Maria Casademont, que regentava la sala Aixelà i editor de la revista Imagen y Sonido, van constituir el gran grup renovador de la fotografia al nostre país. Al 1957 es presentava l’exposició Terré-Miserachs-Masats.\nEl gran fotògraf Joan Colom, recordant aquesta etapa, escrivia: ‘Buscàvem una fotografia directa, sense esteticismes, realista i amb un tema, no simplement imatges maques i aïllades. Volíem una fotografia que captés la vida, viure el carrer. Un plantejament que s’allunyava dels criteris més acadèmics del moment‘.\nBarcelona juga, als 50’s i 60’s, el paper que es viu a Paris per part dels fotògrafs humanistes. Francesc Català-Roca és d’alguna manera el punt d’unió entre aquests renovadors i la vella generació d’avantguarda anterior a la Guerra Civil. Barcelona és el centre editorial a Espanya i son un bon nombre els llibres de fotografia, alguns en col·laboracions amb escriptors, que s’editen a Barcelona, entre ells el ‘Barcelona, blanc i negre, 1964‘ de Miserachs.\nEl que es viu en aquestes dues dècades no son més que intents de treure la fotografia espanyola de l’aïllament i el conservadorisme, anclada encara en el pictoralisme, totalment obsolet a la resta del món. A finals dels 60’s l’activitat a l’AFC va decaure i molts dels grans fotògrafs van deixar de fer fotografies.\nXavier Miserachs forma part d’una generació de grans fotògrafs catalans que van modernitzar la fotografia del país al començament dels seixanta. Maspons, Colita, Masats i Pomés des de Barcelona, i Ontañón des de Madrid, són alguns dels seus col·legues més destacats. Estudiant de Medicina, carrera que va abandonar per la fotografia, va ser un personatge polifacètic. Disc-jockey, membre de “la gauche divine”, fotògraf publicitari, professor, articulista. Tot això i més va ser Miserachs, com es pot llegir en les seves memòries “Full de contactes”, que va escriure poc abans de deixar-nos, encara jove, als seixanta anys. La seva fotografia és directa, fresca, carregada d’ironia i sentit de l’humor, sense complexos en definitiva, com havia de ser probablement la seva actitud vital.\nAixò ho posa de manifest la fotografia de dalt. Una imatge de carrer, caçada al vol sense pensar-li-ho un instant. No per casualitat, naturalment. El fotògraf passeja pel carrer atent i amb la càmera sempre preparada. De sobte li crida l’atenció un grup de de joves que caminen pujant per la Via Laietana, fent gresca i llançant ‘piropos’ a les noies amb els qui es creuen. Els segueix amb la mirada per un instant i decideix seguir-los una estona. De sobte un d’ells surt del grup, apropant-se a una noia. El fotògraf prepara la seva càmera i sense temps per enfocar ni enquadrar, dispara com pot. I aquí teniu el magnífic resultat d’una acció que és en part reflexiva -la recerca- i en gran mesura instintiva- el dispar de la càmera.\nLa composició se’ns presenta en tres plànols successius. En el primer, el noi situat en el centre de la imatge, s’interposa entre l’objecte principal i el fotògraf; dóna la sensació de que si no es deté xocarà amb ell. Probablement no seria un subjecte desitjat, però estava allí i el fotògraf no podia perdre’s l’oportunitat. En canvi observant la fotografia, també constitueix un element d’interès. Circulant en sentit contrari al del grup, amb el pas decidit i l’expressió de pocs amics, és clar que aquesta història no és la seva, però contribueix decisivament al gran moviment que suggereix tota la imatge. No hi ha cap actitud estàtica, tots estan en moviment, fins i tot el Seat negre de Bilbao que descendeix cap al port, pendent de no atropellar als nostres vianants.\nEl segon pla és per als veritables protagonistes de la història. Aquest noi, el més llançat i atrevit entre ells, és un tipus de ‘Don Juan’ que tots recordem entre els nostres antics companys de l’escola o l’institut. Encès per la presència femenina i esperonat sens dubte per l’admiració dels seus col·legues ha sortit del grup. La noia que camina per la vorera gairebé topa d’improvís amb ell. “Guapa !”, dirà el noi, probablement en castellà, com es piropejava llavors. La noia porta el cabell amb un ‘crepat’ a la moda, vestint un elegant abric blanc i sembla que llueix en el coll una mena de corbata. Quan ell se li apropa tirant-se materialment a sobre, fa un gest de cap enrere, s’aparta veient-se obligada a baixar de la vorera.\nI darrere, en un tercer pla, els companys vestits molt formalment amb americanes i abrics- com corresponia als estudiants universitaris de principis dels seixanta- segueixen amb interès l’escena. Excitats per l’audàcia del seu amic es giren, sense detenir la marxa; la seva expressió i somriures ens ho diuen tot. Aquest és un ritual que, no cal dir-ho, ha desaparegut totalment avui, reemplaçat per noves formes de relació. Però precisament en aquell entorn de fa més de quaranta anys, la fotografia apuntava clarament els camins d’un nou llenguatge, més atent a les situacions que a la composició formal de la imatge. Com he dit, el conjunt respira moviment, dinamisme i sembla que en lloc d’una fotografia, estiguem veient més aviat una escena cinematogràfica. (Text extret de: http://www.amicortina.com/fotpuntvistaesp/miserachsesp.htm)\nEl 1961, després de finalitzar el servei militar, Miserachs va crear el seu estudi professional, des del qual va alternar encàrrecs com a fotògraf professional amb la realització de les fotografies que posteriorment donarien lloc als seus emblemàtics fotollibres de la dècada de 1960: Barcelona blanc i negre (Aymà, 1964), Costa Brava Show (Kairós, 1966) i Los cachorros (Lumen, 1967), obres fonamentals de l’avantguarda fotogràfica espanyola de l’època. Entre les influències que més impacte van tenir en el seu treball destaquen l’obra del fotògraf William Klein i els seus llibres de ciutats, en particular el primer, dedicat a Nova York i publicat el 1955. Així mateix, l’exposició The Family of Man (1955) va causar en Miserachs, igual que en els seus companys de generació, una profunda impressió que resultaria determinant en l’articulació d’una poètica neorealista que representava el trànsit de les classes populars cap al nou entorn metropolità. (arxiu Miserachs)\n“Costa Brava Show” és el nom del llibre publicat al 1966 per Miserachs, que mostra una col·lecció de fotografies del genial artista, preses des de Blanes a Portbou amb motiu d’encàrrecs professionals. Són aquestes les fotografies que pengen de les parets de l’Hotel Albons, que fan les delícies de tots els clients que recorren els seus passadissos i que no poden deixar de dedicar uns minuts a observar-les detalladament. Trobar-se amb una fotografia de Miserachs és com examinar-se davant el mirall del temps i veure com hem canviat. Miserachs retrata l’Espanya que començava a obrir-se al turisme com una gallina que, com després es va comprovar, feia els ous d’or. Els primers bikinis, els guiris britànics, els pobles de pescadors, la llotja, els turons empordanesos, les àvies de dol , els nens amb els pantalons just per sobre del genoll i els mitjons just per sota.. (Font: Generación low-cost)\nA partir de l’any 1966 viatja incansablement treballant com a corresponsal per a Actualidad Española, Gaceta Ilustrada, La Vanguardia, Interviu i Triunfo. Durant l’any 1968, firma un contracte anual de disponibilitat i exclusiva amb la revista Triunfo i publica títols com Paris se pregunta: ¿Es una revolución?, De Nanterre a las Barricadas, La primavera en Praga, etc.\nLa seva activitat s’estén a la realització i direcció de fotografia de dos films underground, dirigits respectivament per Enric Vila Matas i Emma Cohen. Dirigeix i produeix el curtmetratge AMÉN, historieta muda. (arxiu Miserachs)\nLes seves fotografies van donar peu a la publicació d’un bon nombre de llibres entre els que destaquen Barcelona blanc i negre (1964), Costa Brava show (1966), Los cachorros, amb textos de Mario Vargas Llosa (1967), Conversaciones en Cataluña, amb textos de Salvador Paniker (1967), Andalucía barroca (1978), Catalunya a vol d’ocell (1985), Metros i metròpolis (1990), L’Empordà, llibre de meravelles amb textos d’Antoni Puigverd (1996), etc. El seu afany pedagògic el dugué a escriure els llibres Fotógrafo. Profesiones con futuro (1995) i Criterio fotográfico. Notas para un curso de fotografía (1998), així com les seves memòries en el llibre Fulls de contactes (Premi Gaziel, 1997).\nEn el camp teòric, al 1969 Miserachs va ser cofundador i primer professor de fotografia de l’escola Eina, un treball que es plasma en alguns llibres i escrits publicats en els últims anys de la seva vida. El director del MACBA, Bartomeu Mari, definia l’operació acordada amb les filles del fotògraf, com “un model sostenible” que, en temps de crisi, no contempla el desemborsament de xifres de diners importants. La majoria dels experts consultats estan d’acord que el MACBA i el seu actiu Centre de Documentació són l’opció ideal per dipositar un arxiu d’aquest tipus, precisament perquè és un museu que se centra en la segona meitat del segle XX, quan es produeix l’eclosió de l’art conceptual, un gènere en el qual l’arxiu és tan important com l’obra mateixa.\nEl Centre d’Estudis i Documentació del MACBA treballa des de l’any 2007 amb la missió de reunir, conservar, estudiar i difondre documentació vinculada a les pràctiques artístiques contemporànies. Els seus fons reuneixen fonamentalment publicacions d’artista, arxius personals i tota mena de documentació històrica rellevant. L’Arxiu Miserachs és el resultat de gairebé cinc dècades d’activitat professional i està constituït per unes 80.000 imatges fotogràfiques (60.000 negatius i 20.000 diapositives o transparències), 2.500 fulls de contacte, quaderns de notes personals, documentació administrativa i part de la biblioteca personal del fotògraf.\n• El MACBA es compromet a digitalitzar i difondre progressivament les imatges que conformen aquest arxiu. Això es durà a terme a través de la plataforma Flickr: http://www.flickr.com/photos/arxiu-macba/collections/\n• El MACBA es compromet també a realitzar les gestions dirigides a facilitar la reproducció d’imatges en qualsevol suport.\n• Queden exclosos del dipòsit els positius d’época (fotografies vintage) i les proves de revelatge realitzades per Miserachs, així com la gestió i comercialització de noves còpies fotogràfiques a partir dels negatius, que seguiran essent potestat exclusiva de la família Miserachs.\nL’acord, que no inclou cap tipus de transacció econòmica, no suposa cap canvi en la propietat del material i estableix que els beneficis derivats de l’explotació revindran a la família Miserachs, a excepció d’una part que es destinarà al manteniment de l’arxiu. El MACBA es compromet a digitalitzar i divulgar progressivament les imatges que formen l’arxiu, a través de la plataforma Flickr. Tot i així, la família Miserachs autoritza el MACBA a divulgar sota llicència Creative Commons deu fotografies de Xavier Miserachs.\nUn model d’acord que es presenta com una alternativa pionera, especialment després del polèmic cas Centelles i que ha estat definit per fonts del MACBA com “un model d’explotació sostenible que no suposa un gran desemborsament públic” i que tant de bo “tingui conseqüències en la política patrimonial de la fotografia d’aquest país”.\nMis Recuerdos de Xavier Miserachs, Paco Elvira.\nMiserachs tenia un estil diferent de mostrar les coses. Era abans de res un fotògraf de carrer, de persones del carrer i de la pròpia arquitectura urbana. Dels quals sap resumir en una fotografia un munt d’informació, però sempre sense oblidar de donar-li un toc crític. Era una visió molt personal. Entre discret i elegant, sense arribar a ofendre, però sense ocultar cap misèria. Es nota que era una persona culta, que coneixia l’obra dels grans del moment, no només dels més propers -com el qual va considerar el seu mestre Català-Roca, o el gran documentalista urbà William Klein-, els seus enquadraments demostren aquestes influències clarament, i el pas del temps el va reforçar com un gran documentalista, no en va, va estar a París durant el maig francès, a la primavera de Praga, o al Londres dels Beatles. Encara que, per arribar aquí, abans va demostrar ser un gran coneixedor de la seva ciutat natal, de la realitat humana del moment i d’una visió diferent d’explicar-ho.\nXavier Miserachs es reafirmava en el seu credo fotogràfic i en la funció, gairebé sagrada, que pel tenia la fotografia que ell considerava el mitjà d’expressió ideal pel documentalisme, i sempre em posava l’exemple que si la nostra civilització desaparegués i segles després uns extraterrestres trobessin un arxiu fotogràfic, aquest hauria de donar-los una clara idea de com havia estat la civilització en el nostre temps. Xavier, de naturalesa tranquil·la, muntava en còlera quan sentia que uns “suposats artistes” feien un tiratge limitat d’una obra fotogràfica i després destruïen el negatiu. Això era para ell el súmmum de la estupidesa i el no entendre com era la funció de la fotografia.\nA partir de llavors els esdeveniments es van precipitar. Seguia la seva evolució per ell i per Arena, la seva filla gran. Un detall que il·lustra molt bé com era Xavier va ser que malgrat el seu estat i poques setmanes abans de la seva mort, va intentar, gairebé sense forces, acabar un llibre sobre el Passeig de Gracia. Acompanyat de la seva filla petita Mar, que li portava la borsa de les càmeres, va lluitar fins al final per complir amb el seu últim encàrrec. Fins i tot a pocs dies del final, Coral, la dona d’Oriol Maspons, va anar a visitar-lo i el va trobar assegut en el llit envoltat de fulls de contacte. Podem dir que Xavier va morir amb les botes posades i envoltat fins al final per les seves dues filles i la gent que més volia. Va tenir una vida plena i sempre recordaré com en discutir sobre els avatars de la professió de fotògraf sempre acabava dient, I el que m’he divertit?\nEl temps, jutge inexorable, acaba posant a tothom en el seu lloc; i així com el pas del temps no té pietat amb l’ “obra” de “creadors” que en el seu moment es van apuntar a modes buides i sense contingut, només cal fullejar llibres de Xavier com ”Barcelona, blanc i negre“ o “Costa Brava Show”, per veure que va ser un pioner en la seva època i que les seves imatges romanen plenes de força, vitalitat i creativitat. La mort de Xavier Miserachs, encara amb molts anys creatius i projectes per davant, va deixar un terrible buit i es va portar a un dels grans fotògrafs del segle XX. (http://www.pacoelvira.com/2011/02/mis-recuerdos-de-xavier-miserachs.html)\nMiserachs mor a l’edat de 61 anys, l’any en que és guardonat amb la Creu de Sant Jordi atorgada per la Generalitat de Catalunya.\nUs deixo amb un parell de vídeos perquè veieu una mica més de la seva obra, el primer, de 2:19, és un bon recull que haureu però, ja vist en bona part a l’article d’avui o a l’arxiu del MACBA a flickr:\nEl segon, un curt documental de LocaliaTV a propòsit de l’exposició a la Galería Hartmann de Barcelona i amb un dels temes preferits de Miserachs: ‘En clau de dona, fotos de Xavier Miserachs‘:\nEn quant a les galeries, no podia faltar la iniciativa del MACBA de compartir alguna de les seves series a flickr:\ni el web de l’Arxiu Miserachs, en bona part la base que he fet servir per la seva biografia:\nPer aquells que sou aficionats al twitter us recomano seguir les ‘piulades’ del MACBA: http://twitter.com/macbabarcelona\nFonts: La xarxa se’n ha fet un gran ressò de la donació de l’arxiu Miserachs al MACBA. Centenars d’entrades donaven la noticia i amb la informació que el web del seu arxiu i flickr donen del fotògraf la majoria d’entrades, com ara la d’avui, no hem fet més que referenciar les informacions. Una mena de ‘copiar i enganxar’ amb més o menys gràcia. Algunes de les fonts consultades han estat:\nEl que avui us hagi presentat a Xavier Miserachs no és una casualitat ni un fer ressò a la nostra serie de la donació de l’arxiu al MACBA, cosa per altra banda obligada. L’he escollit per reafirmar la meva opinió sobre la fotografia que s’està fent als nostres dies, un joc de voler ser artistes amb la fotografia digital oblidant com es veu la vida pel visor de la càmera. Miserachs, però també Català-Roca, Colita, Massats o Colom, per citar-ne alguns, son, o haurien de ser, uns veritables revolucionaris de la visió fotogràfica. Una fotografia que no vol ser art, sinó simplement un medi per poder contar una història. L’encert de la família Miserachs, a diferència del mal que ha fet la família Centelles a la propagació de l’obra de l’Agustí, és un dels més grans esdeveniments dels nostres dies. Per fi podem veure a una xarxa social com flickr obres mestres i potser aquestes noves generacions d’aficionats a la fotografia, d’alguna manera jo mateix inclòs, deixem de jugar a ser artistes i comencem a dir alguna cosa amb les nostres fotografies. Benvingut Xavier al nostre món cibernètic i sisplau, no ens deixis o estarem perduts.\nBon dilluns festiu pels barcelonins, un bon dia per agafar la càmera i fer un passeig per aquesta meravellosa ciutat. Fins el proper dilluns, bona setmana !\nEtiquetes : parlem de fotografia, Xavier Miserachs\n← Disc de la setmana: Mark Murphy “Once to every heart”\nEdG: Presentació del llibre (i 6) →\nOne thought on “Xavier Miserachs”\nM.Luz on dilluns, 7 Març 2011 a les 19:01 said:


Sant Jordi és un dels sants més ubicus de la nostra geografia ja que dona nom a pobles, nuclis urbans de recent creació, canals, torrents, ponts, colls, camins com el carreró de Sant Jordi...\nAlguns dels noms tenen el seu origen en els cavallers de l'ordre de Sant Jordi d'Alfama presents a Mallorca poc després de conquerida l'illa. És per exemple el cas del coll de Sant Jordi que separa la comuna de Valldemossa de la mola de Son Pacs. O de l'antiga possessió artanenca -avui serverina- de Son Jordi de la qual deriven tota una sèrie de noms, i que tenia a la seva ribera el port de Sant Jordi, l'actual port Vell, connectat amb la vila mitjançant un camí que fou objecte de diversos litigis amb el senyor de la cavalleria.\nLa porció més destacada de l'ordre fou però la situada al pla de Catí, actual prat de Sant Jordi. Al lloc més elevat i salubre de la zona es construí un oratori dedicat al sant, datat des del segle XIV, i que molt posteriorment -al segle XIX- serví per aglutinar el poble que domina i pateix les pistes de l'aeroport de Palma.\nDel sant es coneixen més els fets legendaris que els històrics, debatent-se si realment existí. A Mallorca en protagonitzà al manco dos: conten les cròniques que la seva aparició sobre un cavall blanc fou decisiva en la conquesta de la Madina Mayurqa i que segles després reaparagué per ajudar als valldemossins en la defensa de la vila de l'atac de 1552, que acabà en la desfeta sarraïna del pas des Moros.\nA l'igual que el rei en Jaume el sant també pegava uns llongos prodigiosos amb el seu cavall. A Valldemossa, dins les terres de Son Moragues es conserva un tram de l'antic camí de Valldemossa a Deià, tram que mostra un empedrat de factura impecable. És conegut com el camí de sa potada de Sant Jordi per les senyes que deixà el cavall quan aterrà sobre el camí provinent de les altures de na Torta. Senyes que mostrà durant generacions el poble com a prova de l'autenticitat del fet.\nPoca gent és ja capaç de reconèixer la potada de Sant Jordi. Simplement poder accedir al lloc podria considerar-se avui un miracle.\nCamí de sa potada de Sant Jordi


Es restableix el trànsit de vehicles a la Rambla Joaquim Ruyra de Blanes tres anys després - El Gerió Digital\nL'estructura de la riera va quedar malmesa la tardor del 2011\nDilluns, 22 de desembre de 2014 19:14h\nPrimer vehicle que aquest matí ha tornat a circular per la Rambla Joaquim Ruyra de Blanes\nAquest dilluns a les 10 del matí s'ha reobert la circulació de vehicles al tram nord de la Rambla Joaquim Ruyra de Blanes després que un episodi de pluges la tardor del 2011 fes malbé la riera que hi passa per sota i, fins i tot, descalcés un edifici.\nTot i que en el seu moment l'Ajuntament de Blanes va actuar d'urgència per estabilitzar la zona, no va ser fins el passat mes d'octubre que es van iniciar les obres de reposició amb fons propis del consistori davant la impossibilitat de trobar finançament extern. Les obres, amb un cost de 640.000 euros, van finalitzar el passat mes de novembre i han consistit en arranjar el tram de 30 metres de llargària situat a l'alçada del número 52-54.\nA principis del passat mes d'octubre van començar les primeres tasques per arranjar l'estructura de la riera, sota la Rambla Joaquim Ruyra, en un tram d'uns 30 metres de llargària situat a l'alçada del número 52-54, on estava localitzat el seu epicentre més malmès, mentre que els treballs es van iniciar a mitjans de mes. Les obres van quedar enllestides abans del termini previst, a finals de novembre, i aquests darrers dies s'han estat reposant les voreres dels dos costats, s'ha fresat tot el terra per sanejar-lo i s'ha asfaltat tot el tram de carrer fins a la cruïlla amb el Carrer Tordera.\nLes darreres tasques han consistit en reorganitzar la senyalització vertical i horitzontal, que romania invàlida des de feia tres anys. Per això, s'han hagut de revisar i reposar tots els senyals de trànsit i la pintura perquè es pogués recuperar la normalitat en aquest tram de la Rambla Joaquim Ruyra. Per contra, el canvi de direcció del sentit circulatori que es va posar en marxa al Carrer Jaume I a principis del 2012 continuarà igual que fins ara. La mesura es va prendre per ajudar a descongestionar el trànsit de la zona, i va afectar el vial que va des de la Plaça Solidaritat fins a la Plaça de l'Escorxador, paral·lel a la Rambla Joquim Ruyra.\nDes de la Policia Local de Blanes s'ha valorat que és millor continuar amb aquesta circulació que es va posar en marxa llavors, ja que d'aquesta manera els vehicles tindran dues opcions per poder sortir de Blanes venint des del centre. La reposició d'elements circulatoris també ha inclòs reforçar la senyalització semafòrica de la cruïlla del Carrer Tordera amb la Rambla Joaquim Ruyra, perquè la rotonda que hi ha en aquest extrem no es congestioni amb la recuperació de la normalitat del trànsit de vehicles.\nDurant aquests primers dies en què es recuperarà la circulació la Policia Local ha destinat agents de reforç per major seguretat, sobretot a la cruïlla de la riera amb el Carrer Tordera, que durant aquests darrers anys es transitava en contra-direcció per poder aparcar a la zona de davant el supermercat que hi ha en aquest indret. A partir d'avui, els vehicles que arribin a la cruïlla del Carrer Anselm Clavé i el tram sud de la Rambla Joaquim Ruyra podran seguir per aquest darrer carrer com fins ara -girant a la dreta-, i també podran girar a la seva esquerra, al tram nord on estava prohibit. Anàlogament, els vehicles que circulin pel Carrer Ample quan arribin a la Plaça Solidaritat tindran una nova opció: el tram nord de la Rambla Joaquim Ruyra.\nPer últim, val a dir que inicialment encara no es tornarà a restablir el pas dels autobusos del transport públic pel que fa a les línies urbanes que tenen una parada en aquest vial. Després que es reorganitzi aquest extrem, d'aquí a unes setmanes, està previst reprendre també aquest servei.\nSolució definitiva als danys estructurals detectats l'octubre de 2011\nLes obres que s'han estat fent al tram nord de la Rambla Joaquim Ruyra han estat la solució definitiva que calia endegar per posar punt i final a una situació que es va iniciar la nit del 26 al 27 d'octubre de 2011. Va ser llavors quan, després d'uns continuats episodis de pluja intensa, es van detectar en l'edifici número 52-54 d'aquest carrer unes fissures en la façana que van fer aconsellable, per major seguretat dels veïns, l'evacuació completa de l'immoble.\nAra, també s'ha fet càrrec íntegrament d'aquests darrers treballs definitius per arranjar la riera soterrada. El projecte va sortir a concurs públic per un import d'1.146.000 euros, i va ser adjudicat a la UTE (Unió Temporal d'Empreses) Gicsa S.A. - Constructora Calaf S.A., que va presentar una proposta de 639.480 euros, un cost que va significar una baixa del 44%.\nEl consistori blanenc ha promogut les obres a través de l'empresa Aigües de Blanes SA, una societat de capital mix públic que es va encarregar de la seva adjudicació, i que ha continuat gestionant l'avanç dels treballs.


Camí de ronda pel poble\nLloc de Sortida: Cala Montgó. Ruta: Lineal. Lloc d'arribada: Sant Martí d'Empúries. Distància: 8km. Temps: 4h. Dificultat: Baixa\nLa ruta comença a Cala Montgó i des de la mateixa platja caminem en direcció al centre de l’Escala. Pugem pel carrer Trenca Braços, que trobareu a mà dreta, coincidint amb el GR-92. Un cop siguem a dalt, davant la platja Illa Mateua, al carrer Punta Montgó, trenquem a l’esquerra per vorejar el mar, tot seguint sempre les indicacions del GR-92. Passem per la Punta dels Cinc Sous, la cala del Salpatx i les Penyes fins que arribem al Port de la Clota.\nA continuació travessem el Port pel carrer Romeu de Corbera fins a arribar a la platja de Riells. Voregem el passeig Marítim que ens conduirà, tot seguint la costa, al nucli antic de l’Escala. Passem pel passeig Lluís Albert, el Port d’en Perris i la Platja. Des de La Platja, prenem un carrer (carrer Cargol i Ronda Mar d’en Manassa més endavant) a mà esquerra, sense deixar mai d’anar arran de mar. Passem per la cala de La Creu, on veurem les barraques de pescadors. Aquesta ronda ens porta a l’Oberta, des d’on ja atalaiem les platges d’Empúries. Caminem uns 200 metres per la ronda del Pedró i allà, on trobem lampadòfor (monument de la flama olímpica) trenquem a la dreta per agafar el passeig d’Empúries. Així, passarem per davant de les platges del Rec del Molí, el Portitxol, les Muscleres i el Moll Grec, fins a arribar a Sant Martí d’Empúries, punt final d’aquesta ruta.\nLloc de ortida: Cala Montgó\nLloc d’arribada: Sant Martí d’Empúries\nDistància: 8.304,37 m\nEl tram de GR-92 que va des de la Cala Montgó fins al Port de la Clota, havia estat una zona militar i actualment encara s’hi poden observar, barrejats enmig dels pins, una sèrie de búnquers.\nLa població d’orquídies, lliris i narcisos de muntanya a la primavera, la fan una interessant ruta per la seva flora.\nEl passeig que acompanya la platja de Riells està dedicat a l’obra El Petit Príncep, d’Antoine de Saint Éxupery. Mentre avancem anirem trobant tot de referències a aquesta obra: la figura del Petit Príncep assegut sobre un mur, la guineu sobre les escales de la plaça de l’Univers, les palmeres que dibuixen constel•lacions d’orient, les roques volcàniques, un baobab i una rosa a terra.\nUns metres més enllà, seguint pel mateix passeig marítim, hi trobem la Roca del Frare.\nCamí de Ronda del poble [1152 Kb - PDF]\nDescobreix Passeig Marítim de L'Escala. Tots els racons, coses a veure i fer a L'Escala i Empúries\nDescobreix Lampadòfor de L'Escala. Tots els racons, coses a veure i fer a L'Escala i Empúries\nDescobreix Búnquers de L'Escala. Tots els racons, coses a veure i fer a L'Escala i Empúries


Cursos de formació USO Illes Balears – FEUSOIB\nFormació homologada per USO Illes Balears i Conselleria d'educació i formació professional de les Illes Balears\nNOVETAT ANY 2022!!!!\nLlistat de les activitats formatives homologades per la Conselleria d’Educació i Formació Professional de les Illes Balears\nMARÇ 2022-AGOST 2022\nIMPORTANT, LLEGIR AMB ATENCIÓ\nTots els cursos tenen la homologació de Conselleria d’Educació i Universitat a tots els efectes, de formació i interinatge. Aquí trobaràs més informació\nLes activitats tenen edicions mensuals del març 2022 a l’agost del 2022\nCada curs comença dia 1 i acaba dia 30. Et pots matricular a qualsevol mes, tot i que la matrícula del mes en curs només es pot dur a terme durant els seus primers 10 dies.\nEntra a cada curs, pitjant al curs del llistat que tens a continuació, per a més informació i inscripció.\nAssegura´t d’omplir correctament el formulari amb les teves dades personals, ja que són les que farem constar quan es tramiti la documentació a Conselleria.\nPossa’t en contacte amb noltros al mail formacio@usoib.es si tens dubtes.\nENVIAMENT DE CLAUS I USUARI\nUna vegada sigui efectiva la matrícula t’enviarem les claus d’accés i usuari al correu que ens proporcionis.\nLa nova plataforma de formació és aula.usoib.org i no es poden fer servir les claus i usuari de aula.scholaclick.com.\nAssegura’t de revisar les carpetes d’entrada del teu correu electrònic, tant la principal com d’altres, social, promocions, no desitjat, etc ja que segons la teva configuració de seguretat el mail amb les claus i usuari pot ser redirigit a aquestes carpetes.\nLa nostra plataforma de formació està allotjada a EvolCampus. Cerca aquest remitent al teu mail per accedir a les dades.\nDIPLOMES I CERTIFICATS DE FORMACIÓ DE CURSOS\nNoltros ens encarregam de tramitar els cursos a Conselleria per la seva inscripció al portal del docent.\nSi has de menester un certificat del curs de formació, per als cursos duits a terme abans de març de 2022, has d’escriure un e-mail a formacio@usoib.es amb el teu nom i dni, nom i data de realització del curs i te’l farem arribar al teu correu electrònic\nL’alumnat matriculat a partir del mes de març de 2022, mitjançant la nova plataforma allotjada a Evolcampus, té accés directe als diplomes de formació i es poden descarregar directament en haver superat el curs, i quan aquest acabi el dia 30.\nEls cursos que apareixen com ajornats ho estan temporalment i s’aniran activant al llarg d’aquest semestre.\nQuan els cursos ajornats passin a actius s’activarà l’enllaç per a poder-te inscriure.\nAssegura’t que, quan omplis el formulari, el curs estigui actiu al llistat que tens a continuació.\nAprèn a dissenyar les teves Infografies Online ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nAprèn a dissenyar les teves pròpies Imatges Interactives amb ThingLink ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nAprèn a dissenyar els teus Mapes Conceptuals Online ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nYouTube aplicat a l’aula 1. Videos i canals de YouTube ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nYouTube aplicat a l’aula 2. Llistes de reproducció i baixada de vídeos ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nYouTube & Esport 1. Recerca, organització i difusió d’informació audiovisual ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nYouTube & Esport 2. Gestió i difusió dels videos del teu propi canal de YouTube ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nAuxiliar tècnic educatiu i comunitat educativa I. Dret a l’educació i atenció a la diversitat ACTIU Pla 20-24 7 Actualització tècnica i/o de col·lectius específics\nAuxiliar tècnic educatiu i comunitat educativa II. Enfocament estructural de la diversitat ACTIU Pla 20-24 7 Actualització tècnica i/o de col·lectius específics\nEl treball de l’Auxiliar Tècnic Educatiu I. Alumnat amb discapacitat motora ACTIU Pla 20-24 7 Actualització tècnica i/o de col·lectius específics\nEl treball de l’Auxiliar Tècnic Educatiu II. Alumnat amb discapacitat sensorial ACTIU Pla 20-24 7 Actualització tècnica i/o de col·lectius específics\nAprenentatge per projectes 1. Creació i disseny dels teus projectes ACTIU Pla 20-24 1 Metodologies i avaluació competencials i inclusives\nAprenentatge per projectes 2. Gestió, coordinació i organització ACTIU Pla 20-24 1 Metodologies i avaluació competencials i inclusives\nAprenentatge cooperatiu. Nivell Bàsic ACTIU Pla 20-24 1 Metodologies i avaluació competencials i inclusives\nAprenentatge cooperatiu. Nivell Avançat ACTIU Pla 20-24 1 Metodologies i avaluació competencials i inclusives\nRobòtica a l’aula de tecnologia: Arduino i Bitbloq ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nEntorn de programació Scracht 3.0 per a docents ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nMoodle per a l’educació. Nivell Inicial ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nMoodle per a l’educació. Nivell Avançat ACTIU Pla 20-24 6 Competències STEAM i competència digital\nCiutat de Palma: itineraris històrics ACTIU Pla 20-24 7 Actualització tècnica i/o de col·lectius específics\nPrevenció de Riscos Laborals a l’àmbit educatiu ACTIU Pla 20-24 7 Actualització tècnica i/o de col·lectius específics\nGestió de l’estrès i salut docent ACTIU Pla 20-24 2 Convivència i benestar físic i emocional\nL’aprenentatge de llengües estrangeres al segle XXI; una aproximació des de la neurociència ACTIU Pla 20-24 5 Competències lingüístiques\nLa rúbrica com eina d’avaluació. Introducció a l’ús de Corubrics ACTIU Pla 20-24 1 Metodologies i avaluació competencials i inclusives\nTelèfon: 971-277-914 Et recomanam que contactis via e-mail per poder-te atendre el més aviat i millor possible


Així ha estat la presentació de Koeman\nEl nou tècnic blaugrana ha firmat el contracte a la Llotja President Suñol, ha visitat els vestidors i la gespa del Camp Nou i posteriorment ha comparegut en roda de premsa\nRonald Koeman ha viscut aquest dimecres el seu primer dia com a nou entrenador del FC Barcelona. El nou tècnic holandès ha arribat al Camp Nou aquest dimecres a la tarda, on ha tingut l'acte de signatura a la Llotja President Suñol, juntament amb el President del FC Barcelona, Josep Maria Bartomeu, i posteriorment amb la presència de Javier Bordas, directiu responsable del primer equip de futbol i Ramon Planes, responsable de la secretaria tècnica.\n✍ @RonaldKoeman 👌 pic.twitter.com/j9VxZHFMsG\nPosteriorment, Koeman ha visitat el vestidor del FC Barcelona, on torna després d'haver estat jugador blaugrana durant sis temporades (1989-1995), ara ja com a entrenador. Tot seguit, el tècnic de Zaandam ha trepitjat la gespa del Camp Nou i s'ha assegut a la que serà la seva futura banqueta, on dirigirà al conjunt barcelonista.\nFinalment, a l'Auditori 1899, ha tingut lloc la compareixença del President, Josep Maria Bartomeu, i la posterior roda de premsa de Ronald Koeman, la seva primera com a entrenador culer. L'holandès ha parlat de diversos temes i noms propis, i ha recalcat que "el Barça és casa meva i avui és un dia per estar molt feliç i orgullós".


Un any amb la Lola\nLa relació amb un animal amb el que no es conviu, és diferent a la que s'aconsegueix tenint-lo a prop dia a dia, per a les coses bones i les dolentes, per entendre's en diferents situacions, per coneixent-nos i saber com reaccionarem en cada cas\nPerò com que jo, per ara, no puc posar un cavall a casa, tinc la meva euga visquent en un prat amb més cavalls, i sota les atencions de la Sofi, de Cavalls de Terraprim.\nAixí que, quan es veiem, la meva euga i jo, sempre és per fer alguna cosa: exercici, doma a terra, muntar a pista, sortir a passeig...\nQuan em vaig donar compte de la parcialitat d'aquesta relació, vaig incorporar dies de "no fer res": treure-la a pasturar, estar juntes en un prat, carícies mutues: no volia que associés la meva visita amb alguna cosa en concret que sempre es repetís: cal fer coses diferents cada dia i també mantenir una rutina de treball i anar avançant amb la doma.\nAquest que us presento és el video del progrés del primer any de treballar juntes, intercalant visites i fent el que he explicat abans. El resultat, per ara, és una euga que quan la crido en el camp, deixa el que fa i ve a buscar-me, encara que hagin passat dues setmanes sense veure'ns. Una euga confiada, i a la qual jo també tinc gran confiança. Hem vençut algunes pors, de part meva i seva. Ens coneixem una mica, i normalment sempre està disposada a col.laborar.\nAra només em faltaria dormir amb ella: anar d'excursió un parell de dies i passar una nit juntes.\nVaja, sembla que no és tant diferent a les relacions humanes, les relacions amb animals...\nAquest video està gravat en un sol dia, presentant, més o menys, tot el que hem aconseguit durant aquest any. Quan va arribar, tenia molta por a tot, inclós la sella, i no es fiava massa dels humans en general. Tampoc no sabia relacionar-se amb altres cavalls, perque havia estat els 5 anys de la seva vida visquen només amb la seva germana. El balanç d'aquest any és positiu, tot i les dues caigudes d'aquest estiu, totes dues per culpa meva, no de la Lola, i mooooltes satisfaccions.\nPer fi he entès això que he llegit i sentit tant dels cavalls: que ajuden a l'autoconeixement, al creixement personal, coaching amb cavalls, equinoteràpia, psicoteràpia assistida per cavalls....\nNomés cal trobar els professionals que sàpiguen de què parlen, i no post-alumnes de cursets de dues setmanes i/o xarlatants venedors de fum. Quan l'alumne està preparat, apareix el mestre.\nTot és més fàcil si els conceptes són els que són, i no hi ha energies rares, conexions imaginàries, ni camps electromagnètics de pel mig.\nQuin gust aprendre dels que saben!!!!!\nVull compartir un dels exercicis que he fet aquest matí, ajudada per la Lula Baena i per tres eugues i un poni que estaven allà prop: el poni Leo, l'alatzana Haschi, la Sabana i l'Altre (que no recordo el nom), les eugues de Tatanka.\nLa Lula ha demanat un voluntari que volgués canviar alguna cosa de la seva vida. I he sortit jo.\nEn la pista, dues cordes paral.leles representaven un riu de gran cabal, que jo havia de creuar, per passar a l'altre costat, per canviar.\nLa Luna em demana que, de tot un piló de joguines, conos, pals i altres andròmines que van amb ella amunt i avall, triés alguna cosa que em permetès creuar el riu. He triat tres cilindres llargs de porexpan, per fer una balsa.\nLa meva primera idea era fer una balsa per creuar el riu!!! Trobar cordes per lligar el que em semblaven troncs, posar-me en perill, esperar que la balsa aguanti, lluitar contra el corrent per passar a l'altre costat....\nDesprés he pensat -quan la Lula m'ha dit: una balsa? què dius??- que potser era més fàcil fer un pont....Amb tres pilars: la valentía, els coneixements i la capacitat, que vaig triar sense pensar-m'ho massa...\nHavia d'escollir un cavall. He triat el poni negre, en Leo. La Lula pregunta qui representa per mi en Leo. Responc: sóc jo mateixa. D'acord.\nMentrestant, les tres eugues campaven lliures per la pista, sense que ningú que les molesti. De cop la Sabana ha aparescut davant meu, jo ja amb el poni del ramal, pensant si el pont aguantaria el nostre pes.\nL'euga m'ha mirat i ha creuat el riu per on hi havia el pont figurat....ha arribat a l'altre costat, on m'esperava la Lula i allà s'ha quedat.\nQuè fàcil sembla creuar el riu!! he dit en veu alta...\nI just quan em disponia a creuar, amb en Leo per acompanyant, les altres dues eugues s'han posat al nostre costat i hem creuat totes juntes.\nLa Lula m'ha dit que pensi en qui eren les altres persones que les eugues representaven...\nSentiments i emocions. Alguna cosa passa. De això es tracta.


La Xarxa Tendències – Cap 10. Crafting | Entrevista a Antoni Gutiérrez-Rubí | Side by Side | Lego League\nCada cop és més freqüent que ens apuntem a cursets de patchwork. O per aprendre a restaurar mobles o a dissenyar bijuteria. Moltes persones ho fan de forma autodidacta a través d’Internet i comparteixen les seves experiències a les xarxes socials. I, paradoxalment, alguns fins i tot han aconseguit convertir el seu hobby en una feina remunerada. Estem parlant d’un nou fenomen: el crafting.\nDes que han començat a sortir a la llum els casos de corrupció d’alguns polítics, no han deixat de sortir plataformes a Internet denunciant la seva mala praxis. O potser ha estat al revés: gràcies que els ciutadans s’han agrupat en xarxa, tenim més transparència política. Antoni Gutiérrez-Rubí ens parla sobre aquesta simbiosi entre Internet i política.\nAnem a Olot, on els alumnes de l’Institut olotí del Bosc de la Coma preparen robots i circuïts per participar al torneig del First Lego League. I per últim, parlem sobre el futur del cinema. Als darrers anys, els crítics del setè art, els actors, realitzadors, debaten si val la pena lluitar per mantenir les pel·lícules en 35mm amb vida. I això és justament el leit motiv del documental “Side by Side”, produït i presentat per Keanu Reaves. El docu parteix de la pregunta: com la manera de fer cine està canviant en l’era digital.\nper csaez|Programa|1 Comentari


Elise Ramette arriba al Cadí La Seu - esmaixada.cat\nElise Ramette s’estrenarà fora de casa seva.\nEl Cadí La Seu fa oficial el fitxatge de Elise Ramette per completar la posició de base, juntament amb Laura Peña.\nFont: EuroCup Women\nEl departament de comunicació del Sedis Bàsquet ha posat les sisena marxa per anunciar les futures cares de l’equip de la temporada vinent. Si dimarts anunciaven la renovació de Paula Strautmane, avui ha tocat fer oficial la tercera peça en qualitat de fitxatge. Elise Ramette s’afegeix a Júlia Soler i Georgina Bahí per donar forma el vestidor de la pròxima temporada. A aquests quatre noms, cal afegir-hi, també, a Laura Peña, Montserrat Brotons i Ariadna Pujol.\nLa jugadora belga arriba a La Seu d’Urgell després d’un gran any al campionat del seu país defensant els colors del Castors Braine que va perdre la final del Play Off contra el Kangoeroes. A més, en les darreres temporades, ha agafat experiència en territori europeu en jugar EuroCup.\nEl que sorprèn més d’aquest moviment, és saber què passarà amb el futur de Laia Raventós després del gran any que ha fet en el seu segon curs a la lliga i al bàsquet professional. Ramette arriba per donar descans a Laura Peña i, només, es podria entendre una suposada renovació de la de Santa Eulàlia de Riuprimer si s’hagués configurat la plantilla perquè ella jugués d’escorta. En qualssevol dels casos, la incorporació del jove talent belga és una mostra més del bon ull que té la direcció esportiva urgellenca per agafar dels millors projectes europeus per construir grans projectes temporada rere temporada. Durant la temporada 20-21, cal recordar que el Cadí La Seu ja va tenir a la seva disposició a Serena-Lynn Geldof i Laure Resimont.\nCom encaixar Elise Ramette\nIgual que aquesta passada temporada, el Cadí La Seu comptarà amb dues bases amb diferents qualitats. Cert és que són perfils més similars que la parella de l’any passat, però, Laura Peña sembla que hauria d’estar una petita passa per davant pel que fa a coneixement del joc sobre la flamant incorporació del club català.\nElise Ramette és una jugadora explosiva, amb una presència física important per ser una base i amb capacitat tant per penetrar com per aprofitar el seu canell en el tir exterior. Ramette és un dels grans projectes de la pròxima fornada de jugadores belgues que han de continuar fent gran al combinat nacional que ja compta amb noms de primeríssim nivell com Emma Messeman o Jullie Allemand.\nOn Ramette pot treure cert avantatge sobre Laura Peña és en el tema defensiu. Té un tronc inferior privilegiat com per poder ser prou ràpida i forta per a aguantar a les rivals fora de l’ampolla. A Bèlgica, la nova jugadora del Cadí s’ha posicionat com a una de les millors bases gràcies al seu sacrifici als dos costats de la pista. Tot i que en el tir de tres no ha superat el 30% ni a lliga ni a EuroCup, no és una tema que hagi de preocupar molt pel marge de millora que té i la seva capacitat resolutiva per trencar la defensa rival amb una primera passa important o fent jugar el resta de les seves companyes.\nLa base de 23 anys ve de fer 9,1 punts, 3,5 rebots, 4 assistències i un 57,8% en tirs de dos a lliga mentre que Europa ha acabat amb 8,1 punts, 3,5 rebots, 5 assistències i 33,3% en tirs de dos.\nRelated TopicsCadí La SeuElise RamettefeaturedSedis Bàsquet


El Cercle d'Economia demana eleccions - La Valira\nEl Cercle d’Economia demana eleccions\nEl Cercle d’Economia ha emès aquest dilluns una nota en què demana convocar eleccions de manera “immediata” a Catalunya per tallar un camí que porta a “una dinàmica, perllongada i intensa, de descontrol, inseguretat jurídica i malestar ciutadà”.\nLa institució parla d’un impacte de conseqüències dramàtiques. “Són imprevisibles però, en qualsevol cas, dramàtiques en termes concrets d’autogovern, convivència, creixement econòmic i ocupació”, situació que qualifica de “crítica”.\nDavant aquest panorama, el Cercle d’Economia només veu la sortida de les eleccions autonòmiques: és “l’única via per frenar una dramàtica dinàmica econòmica”.\nDesprés de rebutjar a inicis de mes la via de la declaració unilateral i cridar al diàleg al Govern i a l’Executiu central, el Cercle afirma que la situació ha anat a pitjor en els últims dies, i que no s’ha fet més que “confirmar les pitjors previsions”.\n“L’única alternativa per evitar l’escenari assenyalat, i per reconduir les aspiracions d’uns i altres per la llera de la normalitat i la legalitat, és que, descartada una DUI, es convoquin de manera immediata eleccions autonòmiques”, segueix en la seva nota.