La novel·la: Rosales, Carranza, Aliern, Igual i Meix\n28 de desembre de 2011 literari\nLa novel·la, per essència, és un gènere majoritari que reclama unes inversons econòmiques considerables i que necessita, per a la seua difusió, una propaganda que la faci arribar al gran públic. Amb les excepcions del rapitenc Sebastià Juan Arbó, del jesusenc Joan Cid i Mulet i del vinarossenc Joan Manel Borràs i Jarque, a les comarques centrals dels Països Catalans no podíem presumir de novel·listes prolífics en la llengua de la terra. A finals del segle XX i principis del XXI s’han anat descobrint tot un seguit de narradors/es que estan assolint fites importants, però. La narrativa ebrenca està en un moment veritablement dolç. Als i a les escriptors/es ebrencs/ques històricament els ha costat molt creuar la barrera geogràfica que ens presenta el Coll de Balaguer. Sortosament, en l’actualitat podem parlar de cinc novel·listes ebrencs que són força coneguts arreu dels Països Catalans i que s’han convertit en tota una referència literària: Emili Rosales, Andreu Carranza, Francesca Aliern, Carme Meix i Josep Igual.\nEmili Rosales i Castellà (1968) és natural de Sant Carles de la Ràpita. És un dels grans novel·listes catalans actuals i un prestigiós editor. Va fer els seus primers passos literaris en el camp de la poesia amb Ciutats i mar (1989) i Els dies i tu (1991), amb els quals va guanyar el premi de poesia jove Salvador Espriu i va quedar finalista del premi Amadeu Oller. Ciutats i tu no és un simple recull de 27 poemes, sinó que suposa una unitat poètica on la necessitat creativa de l’autor el porta a expressar amb elegància la combinació de l’amor i la bellesa, la recerca d’una il·lusió. Posteriorment va passar a la novel·la, gènere en el qual ha publicat quatre títols: La casa de la platja (1995), Els amos del món (1997), Mentre Barcelona dorm (1999) i La ciutat invisible (2005), amb la qual va ser premiat amb el Sant Jordi de novel·la i va ser finalista del premi Mèdicis, que s’atorga a França a la millor novel·la en llengua estrangera, el primer cop que és seleccionada una obra escrita en llengua catalana.\nLa casa de la platja és un símbol vivent ja que tot passa al voltant d’allò que signifiquen aquells quatres murs. Les històries que sorgeixen al seu redòs fan crèixer el protagonista. Allí descobreix coses importants dels seus avantpassats. El seu besiaio havia travessat el Mediterrani en un vaixell i s’enamora d’una noia que era néta d’un escriptor proscrit, que simbolitza Arbó. En Els Amos del món experiemnta un seguit de recursos estilístics i narratius que fabriquen una novel3la interessant. El protagonista va descobrint les intrigues del poder, la dificultat de les relacions familiars i amoroses. A Mentre Barcelona dorm descriu les relacions i les tensiosn entre tres amics (una periodista, un economista i un professor d’arquitectura).\nDurant uns anys va exercir com a corresponsal del diari Avui a Londres, i va poder-nos oferir un seguit d’entrevistes als més prestigiosos escriptors residents a la ciutat que procedeixen de tot el món, amb les quals ens obsequiava amb tota una lliçó quant a coneixements literaris. Actualment exerceix com a editor de Planeta, i s’encarregava de diverses col·leccions en llengua catalana. També ha realitzat traduccions i notables crítiques literàries. És el major baluard de les lletres ebrenques actuals.\nAndreu Carranza i Font és natural d’Ascó (1957). Ha aconseguit un bon prestigi com a novel·lista amb una llarga trajectòria i títols molt significatius: Llibre de les set xibeques : la riuada Tarragona, El desert de l’oblit, Anjub. Confessions d’un bandoler, La filla de la memòria, El que l’herbolària sap, L’hivern del Tigre, La Clau Gaudí (conjuntament amb Esteban Martin, que va ser tot un bestseller) i Imprenta Babel. Quant a narrativa breu ha publicat igualment: La tinta de la immortalitat, Aigua de València i Riu avall. En poesia compta amb dos títols: Trilogia del deliri (1993) i A mumpare (2000). Ha rebut nombrosos premis literaris com el Sant Joan per la novel·la Anjub, el Ribera d’Ebre per El desert de l’oblit i el Vila d’Ascó per La filla de la memòria.\nfrancesca Aliern és una escriptora autodidacta, natural de Xerta. Va començar la seua tasca literària escrivint novel·les en castellà, de tipus molt sentimental amb temes veritablement colpidors. La seues primeres obres són Xerta. Recull popular (1995) i Records i memòries al voltant d’uns murs, 1995-1996. A partir d’aquí endega la seua trajectòria com a novel·lista en castellà amb novel·les de gran èxit i intensitat. Amb Un otoño, toda una vida (1997-1998) planteja una relació homsexual femenina que li va donar una gran fama. Amb No llores, Laura (1999) novel·la la tragèdia persona d’una drogadicta, mentre que amb La Canela (2001) analitza la vida d’un transexual. Publica també el recull de contes El batec de l’aigua (2000) i Misererenobis (2002). La menestrala (2003) és la seua primera novel·la en català, sobre una figura legendària al seu poble natal. Encara publicaria en castellà La historia innecesaria (2004) que tracta el delicat tema de la delinqüència juvenil. Amb El pont de la solitud (2005) endega la seua gran trilogia en catallà, llengua que ja no abandonarà, i que la porta a analitzar els anys de la dura postguerra, amb Sabó moll (2006) els anys 1950, la qual es considera la seua millor obra, i amb Camins (2007) els feliços 60. Posteriorment, arribaran novel·les igualment colpidores com Cor de llop (2008), Aigües fondes (2009), Mans de fang (2010), L’espiera (2011), amb la qual entra de ple en la novel·la detectivesca.\nCarme Meix (1937) és natural de Gandesa. És llicenciada en Filologia Catalana i va ser professora de català diversos instituts de Barcelona i Santa Coloma de Gramenet. Els seus inicis literaris arriben en l’àmbit poètic amb poema sobre la Mare de Déu de la Fontcalda, distingit amb el guardó de poesia de la Reial Acadèmia Mariana de Lleida (1989). Posteriorment publicarà: Palau d’absències —guanyadora del Caterina Albert i Paradís de poesia (1991)—, La dansada —finalista del Sant Joan de novel·la (1993), publicada el 1996—, El crit de l’esparver —guanyadora de l’Universitat de Lleida de novel·la històrica (1995)— i Cercles —guanyadora del Vila d’Ascó de narrativa (2003). També ha publicat la novel·la Paisatge amb boira (1998) i Collita de foc. Ha participat en els reculls El brogit de l’Ebre (2003) i Terres d’aigua (2004). Col·labora habitualment amb articles d’opinió en diversos mitjans de comunicació, entre els quals destaquen l’Avui i La Veu de l’Ebre, i és una activa blocaire.\nJosep Igual i Febrer (1966) és natural de Benicarló. És escriptor i cantant i resideix a Sant Carles de la Ràpita. Va estudiar Filologia Catalana a la Universitat de València. Va estar vinculat a revistes de notable qualitat literària com Raval de lletres i Passadís.Ha estat distingit amb nombrosos premis literaris: Rois de Corella, Ribelles, Sebastià Juan Arbó, Vall d’Uixó, Ametlla de Mar, Ciutat de Vinarós i el Cristòfol Despuig. També ha composat nombroses cançons i ha editat el CD Sort de tu. En narrativa ha publicat: El cor cansat (1997),\nCabotatge (1997), Premi Sebastià Juan Arbó de novel·la 1997, La nau de l’atzar (1999), premi Ciutat de Vinaròs 1999, Les clarianes i els dols (2000), Torn de nit (2005), XIII Premi de narrativa Vila de l’Ametlla de Mar 2005, Faules mamíferes (2007). Tanmateix és un reconegut poeta que porta una llarguíssima trajectòria amb obres de notables qualitat: Treva d’hivern (1987), Trenta-cinc poemes (1988), premi Ciutat de València Roís de Corella de poesia 1988, Lector d’esperes(1990), Closed for Sale (1994), Refugi contra la tempesta (1994), Tríptic (1997), Rebotiga del brocanter (1999), premi J.M. Ribelles 2000, Levats i ombres (2006), Poemes escollits (1967-2007), Ditades al vidre (2008). També és autor de dietaris.


Retiren 5,2 tones de deixalles del port de Palamós en dos dies - Diari de Girona\nRetiren 5,2 tones de deixalles del port de Palamós en dos dies\nQuatre professionals retiren fins el divendres residus que hi ha al fons marí de la infraestructura\npalamós | ddg 15.04.2016 | 10:32\nUna embarcació plena de pneumàtics retirats del fons del port. ports de la generalitat\nPorts de la Generalitat organitza una nova neteja del fons marí al port de Palamós, emmarcada en la seva política de respecte al medi ambient en les instal·lacions que gestiona al llarg del litoral català. Aquest cop la neteja es fa a la dàrsena pesquera i al moll d'armament. Quatre professionals del centre de busseig Dive Center Palamós treballen en torns per recollir les deixalles del fons marí del port. Els residus són classificats per l'empresa Transports Mont-Joan, que els col·loca en contenidors, els pesa i els porta a l'abocador autoritzat per a la seva gestió posterior.\nDe moment, entre dilluns i dimarts ja s'han recuperat 5.200 quilos de deixalles entre pneumàtics, ferralla, plàstics, cordes, canyes de pescar, cadires, etc.\nL'activitat s'està fent durant aquesta setmana i finalitzarà demà. L'actuació s'executa de les vuit del matí a les quatre de la tarda per no interferir en l'activitat pesquera. Aquesta neteja del fons marí és continuïtat de la prova pilot feta l'octubre passat al port de Palamós amb empreses que van col·laborar voluntàriament, i que van recuperar 2.300 quilos de deixalles en un parell d'hores. Aleshores, l'Administració portuària va agafar el compromís d'organitzar de nou aquesta actuació a Palamós i a altres ports.


Pinós | enciclopèdia.cat\nEl poble de Pinós\nArdèvol i Sant Just d'Ardèvol\nMunicipi del Solsonès, al límit amb el Bages, la Segarra i l’Anoia.\nLa població (pinosencs) ha estat relativament estable (81 h fins el 1380, que passaren a 88 el 1553), amb un increment al segle XVIII (408 h el 1719 i 870 h el 1778) i un màxim de 1 333 h el 1860; s’estabilitzà al voltant dels 900 h al primer terç del segle XX i a partir de 1970 la tendència fou a la baixa (509 h el 1975, 466 h el 1981, 341 h el 1991 i 312 h el 2001). Amb el nou segle la població s’estabilitzà (313 h el 2005).\nUna gran part del territori és ocupada per boscos de pins, alzines i roures. Les activitats agrícoles i ramaderes representen la principal font d’ingressos de la població. Les terres de conreu estan dedicades sobretot als cereals (ordi i blat) i als cultius complementaris (trepadella, patates). Pel que fa a la ramaderia, hom es dedica bàsicament a la cria d’aviram i de bestiar porcí. A Ardèvol hi ha algunes petites indústries (fusteria, gèneres de punt). Des de 1994 se celebra la Fira de Productes Artesans, esdeveniment que té lloc el diumenge sobre la Pasqua de Pentecostes.\nDestaca el Museu del Carlisme, ubicat a la casa Tristany. La festa major se celebra el tercer diumenge de setembre i per Pasqua Florida es fa un aplec al santuari de Santa Maria.\nEl sector d’Ardèvol (111 h el 2005) s’estén al NW del municipi, al peu de la serra de Pinós, abocat a la riera de Llanera (rasa d’Ardèvol). El que ha pervingut del castell d’Ardèvol i l’església parroquial de Santa Maria d’Ardèvol s’alça a l’esquerra del torrent o rasa homònims. El temple conserva alguns elements romànics als murs i una ossera i una pila baptismal, però fou modificat posteriorment (la portada duu la data del 1688). Prop seu s’alça la gran torre de guaita rectangular, d’obra rústega, probablement anterior al segle XI, que estigué revestida per una torre cilíndrica de pedres treballades i finestres amb arcs de mig punt, bastida posteriorment i que el 1932 s’esfondrà, deixant aleshores al descobert l’estructura quadrangular original. La caseria d’Ardèvol celebra la festa major el diumenge següent al 15 d’agost, el 17 de gener la festa de Sant Antoni, el 20 de gener la de Sant Sebastià i el tercer diumenge d’octubre la festa anomenada “de les noies”. Per Pasqua té lloc una popular cantada de caramellaires i durant les festes nadalenques, un pessebre vivent. En aquest lloc tenia dominis el bisbe d’Urgell a l’inici de la repoblació del sector, a la fi del segle X, i la canònica de Solsona també hi tingué alguna propietat, però des del segle XI passà a formar part dels dominis dels Cardona, que en tingueren la jurisdicció civil i criminal fins a la desamortització. Més al N, al límit amb Torredenegó, hi ha la sufragània de Sant Just d’Ardèvol, disseminada i dependent de la parròquia esmentada anteriorment. Ja és mencionada al segle XI i fou reconstruïda al segle XVI. No gaire lluny hi ha l’antiga casa Mussons, que era ja important al segle XVI, com ho palesen les reformes a la capella del 1557 i el 1591, anomenada després Tristany per l’enllaç de Jaume Tristany amb Margarida Cases, pubilla de Mussons; foren descendents seus els guerrillers carlins Benet Tristany (1794-1847) i Rafael Tristany (1814-99), les activitats dels quals foren decisives en les guerres del segle XIX. La portalada exterior i un escut heràldic a la façana porten la data del 1685. A les quatre cantonades del cos central hi ha unes garites similars a les que es construïren al castell de Cardona a la fi del segle XVII. Sant Just d’Ardèvol (48 h el 2005) celebra la festa de la Santa Creu el primer diumenge de maig i, el 16 d’agost, l’aplec a l’ermita de Sant Roc.\nAl sector NE del terme, en un territori emboscat i al voltant de la riera del seu nom (que amb la de Vallmanya forma la de Salo o de Coaner), als contraforts de llevant de la serra de Pinós, hi ha el terme parroquial de Matamargó (47 h el 2005). Se celebra la festa major el diumenge després del 13 de juny. El lloc és esmentat el 1010 i l’església de Sant Pere de Matamargó depengué inicialment de la de Cardona. El castell de Matamargó apareix documentat des del 1086. La jurisdicció alta fou dels vescomtes de Cardona, però en tingueren la senyoria civil diversos particulars (Joan Vinyes de Cardona el 1576, Margarida Boldó posteriorment). El nombre de masies oscil·là sempre entre les 12 i les 20, molt disperses, entre les quals han estat importants Torrescana, les Cases i Cererols, totes amb capella. La primitiva església fou substituïda per l’actual a mitjan segle XVII i el senyor del lloc Josep Lluc hi dugué a la seva inauguració les relíquies de sant Cristòfol, santa Caterina i sant Antoni de Pàdua de la capella de la Mare de Déu dels Àngels de la masia de les Cases. L’altar del Roser fou encarregat a Segimon Pujol, escultor barroc de Folgueroles, i el seu fill Francesc Pujol acabà el 1796 el magnífic retaule de l’altar major. A la vall de Matamargó hi ha l’església de Sant Gra (Sant Grau), que centrava una antiga quadra.\nAl SE del terme, i en un territori semblant al de Matamargó, al peu de la serra de Pinós i al voltant de la riera de Vallmanya, s’estén el terme parroquial de Vallmanya (63 h el 2005), centrat per l’església de Sant Pere de Vallmanya, situada en un tossal encastellat; és un edifici d’origen romànic però ha sofert diverses reformes fins al segle XIX; prop seu hi ha algunes masies. Se celebra la festa major el diumenge següent al 26 de setembre, per la festivitat dels Sants Metges, patrons del poble. El lloc és esmentat ja el 951 en un document on el rei Lluís confirmà a l’abat de Montserrat la possessió del lloc de Vallemaria (potser Vallemania ) prop de la muntanya de Montedó amb les esglésies que hi hagués. Un feudatari, Ramon de Vallmanya, autoritzà el 1193 el pas dels ramats de Santes Creus pel camí ramader que passava per Boixadors, Vallmanya, Segaler (prop de Cardona) i continuava per la muntanya vers Montmajor. El castell de Vallmanya pertangué fins al segle XIV a la baronia de Pinós; fou després de Bernat de Boixadors i consta més tard com a senyoria de Montserrat. Entre les masies destaquen les de Can Sala, Oliva, Bonsfills i Can Prat, totes amb capella (la de Can Prat, dedicada a sant Miquel, és romànica).\nLes restes arqueològiques més antigues que han pervingut són dos dòlmens, un prop de Sant Gra i l’altre de la Casa Cremada, els quals, amb d’altres troballes prehistòriques, donen testimoni del poblament d’aquest municipi a l’època neolítica. Des de la reconquesta les terres de l’actual municipi de Pinós caigueren sota el domini del bisbe de Vic i dels senyors de Cardona, i la serra i el poble de Pinós eren al límit de l’antiga batllia de Segarra (prolongació occidental del vescomtat de Cardona amb la Molsosa, Calaf i els Prats de Rei). El terme surt esmentat per primera vegada el 1064, any en què els vescomtes Ramon Folc I i Ermessenda donaren a Gerbert l’església de Sant Grau. El fet que el llinatge dels Pinós, després barons de Pinós i Mataplana, posseís almenys des del segle XII aquest terme (amb el castell de Pinós) i el de Vallmanya, donà lloc a la creença que havia pres el cognom d’aquest domini. Però el fet que Miró Riculf posseís anteriorment (segle XI) el castell de Pinós del terme de Santa Maria de Merlès (Berguedà) ha motivat una polèmica sobre l’origen de la família. És cert, però, que Pinós, amb Vallmanya, formaren part de la baronia de Pinós (centrada a Bagà) i que la senyoria de Pinós passà als Josa (Bernat Ramon de Josa s’havia casat al tombant dels segles XIII-XIV amb Elionor de Pinós), els quals foren senyors d’aquest Pinós i de Madrona.


Inviable • Els Verds del País Valencià\nOpinió / 22.07.2016\nPer Joan Francesc Peris, Portaveu d’Els Verds\nNo és viable seguir contaminant l’atmosfera amb els fums dels vehicles particulars que, per desplaçar-se de Gandia a Oliva, Dénia, Benidorm o Alacant, necessàriament, han d’agafar les persones o l’autobús, amb horaris més que insuficients. No és viable, ni decent, que es diga a l’estudi informatiu del Ministeri de Foment sobre el Tren de la Costa que atenent a criteris de rendibilitat financera i socioeconòmica del projecte i, també, des del punt de vista de l’interès de la societat, en el seu conjunt, cap de les quatre fases del tren són rendibles. Parlem de viables i rendibles per a “la societat en el seu conjunt”. És rendible per a la societat en el seu conjunt algun quilòmetre de la xarxa de l’AVE? En concret, l’estació de l’AVE de Guadalajara, que està a 10 km del centre de la ciutat, en Yebes, i té una mitja diària de 70 passatgers, és viable per al “conjunt de la societat”? Però hi ha moltes més vies inviables. La xarxa radial d’autopistes de Madrid, totes en fallida financera, que, probablement, acabarem pagant entre tots i totes, és a dir, el Ministeri de Foment, probablement, tinguera informes de viabilitat tan fiables com el que ara diu que es inviable el Tren de la Costa. Però es van fer quilòmetres i quilòmetres d’autopistes de peatge que no agafa ningú. Era viable socioeconòmicament i del del punt de vista de “la societat en el seu conjunt” portar a València la Fórmula 1? O la Ciutat de la Llum d’Alacant era viable? O l’Aeroport de Castelló era viable?\nÉs viable -i, potser, aquí estiga el fons de la qüestió- el negoci d’algunes empreses privades, històricament relacionades amb els Ministeris de Foment i de Transports, que serien les primeres perjudicades si s’obrira una nova línia de transport ferroviari de Gandia-Oliva-Dénia-Benissa.\nÉs viable el negoci del peatge de l’Autopista AP-7, una de les més cares d’Europa, que ha estat prorrogat repetides vegades -la darrera vegada de 2006 fins el 2019. Aquesta darrera pròrroga suposa la participació d’AUMAR en el ”superviable i rendible financerament” gran projecte de la Terra Mítica de l’inoblidable senyor Zaplana. No oblidem tampoc els interessos de les empreses d’autobusos que fan la línia València-Alacant.\nEl tren València-Dénia, que d’alguna manera seria reposar el que ja existia històricament, si comptem que a Gandia arribava el Dénia-Carcaixent, vist en el total del trajecte de València fins a Dénia, és viable econòmica i socialment i de molt d’interès per a la societat. No hi ha plenari d’Ajuntament que no l’haja reclamat en les comarques de la Safor i de la Marina. No es pot entendre que un consulting que fa informes per al Ministeri de Foment puga dir que per a la societat en conjunt no és d’interès. És més que evident que la inviabilitat o no d’un projecte és qüestió pura i simplement de “voluntat política”. És de veres que estem en crisi i tenim molt de dèficit -algun dia sabrem el dèficit que arrosseguem en infraestructures ferroviàries per les inversions i el manteniment diari de la xarxa de l’AVE-, però també és cert que s’ha de prioritzar i, ara més que mai, un govern viable seria aquell que té com a objectiu el canvi de model de transport dintre d’una política global contra el canvi climàtic i, aquí, té un paper fonamental que desenvolupar el ferrocarril convencional i de rodalies. Si volem que el Planeta siga viable per a l’espècie humana, hem de construir tren com el de Gandia-Oliva-Dénia, però més prompte que tard.\nAmb nosaltres alena el mon i es mou\n© 2020 · Els Verds del País Valencià


CACTUS: El Papa pel litoral?\nAl barri de Sagrada Família hi cohabiten dues espècies humanes d’interessos molt diferents: la turística, que guspireja al voltant del monument d’Antoni Gaudí, amb càmeres i pantalons curts, plànols desplegats i calaveres atònites, i l’autòctona, masegada per la rutina i, des de fa uns mesos, amb la preocupació afegida de les obres de l’AVE, que passarà quaranta metres per sota de l’asfalt del carrer Mallorca. “No hay ningún tipo de problema ni con la obra ni con los vecinos. Lo están llevando muy bien”, ens diu un dels supervisors de les obres, que just després de parlar amb nosaltres atén a un home que li demana quin dia podran tornar a fer servir l’aparcament. El supervisor no pot concretar cap data, igual que li és impossible precisar-nos quin dia es tornarà a posar en marxa la tuneladora Barcino, que ha de deixar enrere el tram més polèmic –el que passa pel costat del temple expiatori de Gaudí– abans de la visita del Papa Benet XVI el proper 7 de novembre. “No crec que li passi res, a la Sagrada Família, ara per ara: tot està molt ben preparat i molt ben posat”, ens diu Josep Collado i Collado, propietari de La Bodega del Poblet (Sardenya, 302). “El que em preocupa és que un error humà –de càlcul, o del que sigui– tingui les seves conseqüències més endavant. Cal tenir en compte que el subsòl de Barcelona és molt particular”.\nUn dels observadors impertèrrits de les obres comparteix el pronòstic fatalista de Collado, però per motius diferents. “Es parla molt de les obres de l’AVE, però el veritable perill són les obres que s’estan fent a la mateixa Sagrada Família. L’estructura acabarà pesant massa i l’edifici es desplomarà, tard o d’hora”. Ens és impossible aguantar la seva mirada de formigó. Necessitem un punt de vista més positiu, però topem amb un altre veí neguitós: “Les obres són empipadores i molesten des de primera hora del matí fins a última hora de la tarda, però tal i com han començat un dia acabaran. El que em preocupa és que les torres de la Sagrada Família aguantin tant de moviment. Les vegades que hi he pujat, oscil·laven, i no vull ni pensar en què deu passar si s’hi puja ara”.\nNo miren les obres: s'estudien els turistes\nPer conèixer més opinions de primera mà sobre el fimbreig sagrat, ens acostem a l’altra espècie del barri, els turistes. De seguida trobem un exemplar japonès que acaba de viure l’experiència. “It was pure magic”, ens diu en Fukashi. Porta dues càmeres penjant del pit: la bona, i una miniatura digital. No ha notat que les torres tremolessin: “No movement. Everything OK”. Un matrimoni de Djakarta ens assegura que tampoc no ha notat res d’estrany i tot seguit ens demana que els fem una foto. Quan els assabentem de la polèmica sobre la possible caiguda del temple expiatori el marit exclama: “What a pity!”, però els ulls se li il·luminen, perquè potser s’han adonat que el seu record turístic podria ser una de les últimes estampes del formiguer modernista.\nBusquem una tercera opinió, però resulta ser la menys optimista. Un grup de Porto no s’ha atrevit a pujar cap torre, i de seguida relacionen el rampell de precaució amb les obres, que han descobert quan es proposaven prendre un cafè en una terrassa, i els ha estat impossible a causa del tremolor frenètic de les piconadores.\nLa tuneladora Barcino us saluda\nAl carrer Marina, un veí ens fa recuperar l’esperança: “Les obres són segures. Al barri n’hi ha quatre que fan la murga. Jo hi veig maniobres polítiques: si uns defensaven que passés per aquí, l’oposició va haver de proposar un altre traçat”. La possibilitat de fer passar l’AVE pel litoral no va prosperar, i la tuneladora Barcino segueix fent gana al subsòl barceloní, gairebé a punt de passar fregant la Sagrada Família, que el Papa ha de consagrar el diumenge 7 de novembre. Les crítiques del col·lectiu SOS Sagrada Família i de l’Associació de veïns i el fatalisme d’alguns ciutadans no ha impedit que les obres segueixin endavant. Si en passa alguna de grossa, el Papa haurà de considerar canviar l’objecte de la consagració. En cas que el seu objectiu sigui de caire litoral, proposem la candidatura d’un edifici amb torres formoses i d’una estabilitat gruixuda: la nova central tèrmica de Sant Adrià del Besòs.\nBenet XVI a punt de visitar l'imperi de Hello kitty i la imatgeria taurina\nPublicat a Time Out Barcelona (134, setembre del 2010)\nPublicado por Jordi Nopca en 15:32\nEtiquetas: Antoni Gaudí, Benet XVI, Ciutat, Fabada Litoral, Hello Kitty, La Bodega del Poblet, Sagrada Família, Time Out Barcelona, Turisme


Laguarda: «M’ompli que els oients em diguen que els alegre la vesprada»\nCèlia Cerezo | 16 novembre 2017\nCèlia Cerezo - 16 novembre 2017\nClara Laguarda té 34 anys i és defineix a ella mateixa com una persona introvertida però molt sociable. Pot presumir de ser la primera presentadora que parla en valencià a través de Los 40 Principales València (92.4 FM). També és actriu de doblatge, cantant, treballadora social i escriu a Levante-EMV. Entre les seues aficions estan el senderisme, el ioga i el cine.\n– Treballes com a locutora de ràdio, també has fet d’actriu de doblatge. És la feina que sempre has volgut fer quan, per exemple, de xicoteta et preguntaven què volies ser de major?\nHe fet d’actriu i seguisc fent-ho, sempre que em convoquen als estudis. En realitat de menuda vaig voler ser moltes coses: escriptora, periodista, biòloga… Volia anar-me’n a defendre els animals i la natura amb els de la GreenPeace! Però sí que és cert que sovint jugava a actuar, presentar i eixes coses. Mirant enrere, crec que era una xiqueta que es divertia amb coses per a les que resultava que tenia talent.\n– Supose que en eixos records de la infància faries servir joguets i/o gravadores de l’època, conta’ns quins aparells feies servir i alguna anècdota de la infància i joventut…\nUi, sí! Ja ho crec! No recorde exactament la marca, però sí que utilitzava el reproductor de cassette que fèiem servir a casa per a carregar els jocs de l’ordinador Spectrum que teníem. Era horitzontal i tenia gravadora. Passava hores i hores gravant, quines pel·lícules que me muntava jo sola… De vegades, aconseguia convidats especials (els meus germans, cosins, i d’altres familiars) i els entrevistava en els meus programes inventats sobre la marxa. També aprofitava la gravadora del contestador extern del telèfon fixe o la de la mini-cadena. Jo també guarde encara alguns cassettes!\n– A una entrevista publicada a Los40 dius que començares a la ràdio a l’any 2000, presentares un projecte de debat juvenil en Ràdio Sedaví i, junt amb uns quants companys emetíeu cada dissabte. Sobre quins temes debatíeu i què en traus d’eixa experiència?\nExacte, tenia 17 anys quan comencí en Sedaví Ràdio, estava en l’institut. Els temes eren d’allò més variat, de vegades ens atrevíem a parlar de política o de coses súper transcendentals com “que n’hi ha després de la mort”; però la majoria de les voltes eren qüestions lleugeres sobre la joventut i les nostres inquietuds d’aquell moment: com les relacions interpersonals, la baralla dels sexes, l’oci i el temps lliure, la música… Alguna volta començàvem el programa sense tindre un tema concret i fèiem un procés curiós d’improvisació en directe. Ausades que no ens avorríem. M’ho passí molt bé en aquella època, coneguí a gent genial i comproví que això de la ràdio m’encisava i no se’m donava gens malament.\n– Fou lo de Ràdio Sedaví determinant per a decidir dedicar-te a la ràdio?\nTotalment. Després d’això em quedí amb ganes de més, i fou quan entrí en l’associació cultural de la ràdio del meu poble, Radio Sol Albal. Allí hi havia un gran grup de gent de totes les edats, alguns tenien moltes hores d’emissió a les seues esquenes, i quan m’escoltaren mamprengueren a dir-me que tenia molt bona veu. Això m’acabà de motivar per a seguir practicant esta activitat, que ja m’apassionava des de feia temps en realitat.\n– Per què t’apassiona la ràdio?\nÉs difícil d’explicar, és una de les coses més pures i boniques que he experimentat en ma vida, potser la que més, a nivell professional. La ràdio m’encanta escoltar-la, però fer-la és per a mi un privilegi. La ràdio és màgia. Amb només el sentit de l’oïda, es generen tot tipus de sensacions que inclouen a la resta dels sentits i estimulen la visualització i la imaginació. Les paraules o les melodies se les endú el vent, però apleguen a milers i milers d’ànimes instantàniament. Encara que siga més subtil, la ràdio acompanya d’una manera més intensa que altres mitjans de comunicació que precisen d’una atenció més plena. Crec que és perquè pot anar amb tu a qualsevol lloc, està amb tu faces el que faces, tant si fas una escolta activa com si no. Quan òbric el micro, expresse el que sóc i la meua creativitat i vocació comunicadora s’esplaien d’una manera especial. Compartir-ho amb qui vol rebre-ho és un honor, respecte molt a l’oient, i després de tants anys encara tinc les palometes en la panxa quan entre en directe. És meravellós.\n– Sou apassionats de la ràdio a la família o tu en series com l’ “ovella negra”?\nCresquí escoltant la Cadena Ser totes les vesprades després de l’escola, perquè ma uela n’era seguidora. Ella treballava cosint i la tenia sempre posada, fins i tot quan se n’anava a dormir encenia un xicotet transistor que tenia al costat del llit. Recorde dormir-me tan a gust sentint “Hablar por hablar” les nits d’estiu que em quedava amb ella. Crec que alguna cosa haurà tingut a vore!\n– Imaginem-nos a una Clara Laguarda xicoteta, o adolescent, quins programes de ràdio i locutors t’agradava escoltar?\nDe xicoteta era més de ràdios locals, com Ràdio L’Horta. Estava molt de moda això de cridar i dedicar cançons als amics. En l’adolescència, m’enganxí a programes com Fan Club, o Lo+40 de Los 40 Principales (que és com s’anomenaven en aquell moment). M’encantaven Fernando Acedo, Sira Fernández… Arribí a participar enviant cartes i em feia una il·lusió tremenda quan, per exemple, Mamen Moreno de 40 Mediterráneo em llegia per antena. Qui em diria a mi que, anys després, em convertiria en companya seua i que podria ensenyar-li les gravacions que vaig fer d’eixos moments.\n– I a la Clara Laguarda d’ara, què t’agrada escoltar de la ràdio?\n– Ho reconec, per això sóc prou clàssica. Encara que escolte la digital i alguns podcasts, seguisc preferint amb diferència l’analògica. Procure escoltar de tot, per pur gust i també per escodrinyar el que fan en altres llocs. Un professional ha d’estar sempre a l’aguait del que es cou per altres bandes i mai es deixa d’aprendre. Normalment busque ràdios musicals, de matí també una miqueta de ràdio convencional. Abans de treballar amb Los40, has passat per Radio Sol Albal, ACM Radio -on t’iniciares a nivell professional- Onda Uno i Mega Radio. En setembre de 2006, finalment, entres a formar part de Los40 València. Has fet cap altra feina en el món de la ràdio i l’audiovisual que no estiga indicada ací? Simultàniament amb la meua carrera radiofònica, des de l’any 2007 també m’he dedicat a la presentació d’esdeveniments, a la locució de publicitat i continguts multimèdia (en ràdio, tv, internet…), doblatge de pel·lícules, documentals, sèries i animacions, així com a cantar professionalment.\n– Estigueres fins el 2009 a Los40, entre 2009 i 2015, què has fet a nivell professional?\nEm dediquí plenament al món de la publicitat i el doblatge. Me muntí el meu propi estudi a casa i també comencí “a fer sala” més a sovint (que és com es diu a anar d’oient als estudis per a comprovar el que has aprés en la formació de doblatge) i a poc a poc m’anaren cridant més per a fer faenes. Ho compaginava amb els bolos que feia amb les orquestres amb les que col·laborava. A més de tot açò, entre l’any 2011 i 2013 també treballí de nou en Onda Uno i com a treballadora social en un Servici Municipal d’Atenció a la Dependència. En realitat no he parat mai de treballar, persistir i reciclar-me.\n– Des del 2015 et veiem presentant el turning show d’ Els 40 en valencià, a una ràdio nacional en castellà com la de Prisa, com s’aconsegueix eixa franja de programació en valencià?\nResulta que havien de tornar a reprendre l’emissió de Los40 en la 94.2 FM (feia anys que feia de repetidor de la cadena) però no volien fer-ho de qualsevol manera. En una reunió entre el coordinador regional (Tony García) i el cap de creativitat (Clemente López), pensant en connectar d’una manera més còmplice amb els seguidors valencians, sorgí la idea d’emetre eixes dos hores en valencià per a afegir-li el valor d’emissió vertaderament autòctona. Des del principi pensaren en mi com a la persona idònia per a eixa tasca perquè, a banda de que ja coneixien com treballava, el valencià és la meua llengua materna. Així i tot, em demanaren que fera un parell de proves per a vore com sonaria. Donat que no s’havia fet mai els preocupava que sonara postís, però en la meua veu i manera de fer els sonà molt natural. Així que el projecte s’aprovà i col·laborí amb ells en el procés creatiu. Fou increïble viure la il·lusió de donar el pas. Estic molt agraïda de formar part d’este granet d’arena que ha fet història en Los40 de la terreta.\n– Davant la poca presència de la nostra llengua en l’àmbit públic i mediàtic, el que tu fas a Los40 és un gran contrapés lingüístic. T’ha arribat força retorn per eixa tasca…\nSí, molt. Més i millor del que podríem pensar en un principi. Quan ho anunciàrem hi hagué molt de revol en les xarxes, la gent esperava molt de nosaltres -com és lògic davant de la trista absència del valencià en els mitjans i més després del trauma del tancament de Canal 9-. També hi hagué comentaris escèptics, minoritaris. Un fum de mitjans digitals i convencionals es feren ressò de la notícia i des d’aleshores la gent sempre ens escriu per a felicitar-nos o agrair el que fem. En general el feedback està sent positiu i l’audiència va en augment. El que més m’ompli és quan els oients em diuen que els alegre les vesprades, que els transmet bones vibracions. Em passa contínuament i em fa molt feliç.\n– Escoltar-te cada vesprada, com a “valencians dels 40”, és aprendre valencià, dius expressions valencianes entre cançó i cançó. T’ho prens com un servei públic o una exigència professional?\nÉs un plaer quan reproduïu etiquetes com la de #valenciansdels40, que és com anomene als meus seguidors amb afecte. Realment, les expressions típiques valencianes a les que fas referència me naixen del cor perquè –tot i que sóc bilingüe- sent i pense en valencià. Tot i això, reconec que de quan en quan reforce algunes perquè sé que una part dels nostres oients s’ho pren com a eina gratuïta per a practicar la llengua. #Els40envalencià és com un servici públic sense pretindre-ho, cosa que m’alegra i me motiva a perfeccionar-me i parar molta atenció al que dic i com ho dic. Però sobretot, em relaxe i ho disfrute, i pel que es veu això es nota i li fa l’ullet a qui es connecta. Si se m’escapa una espardenyà, sé riure’m de mi mateixa i au, endavant! El millor per al valencià és cuidar-lo tant com parlar-lo sense por.\n– Assegures ser melòmana i força eclèctica, pel que fa als estils, no rebutges una balada, tot i que lo teu és més la música alternativa. En el moment d’ara, quina és la cançó o estil que diries “m’abellix escoltar-lo” i li ho posaria als meus oients? “Everything now” d’Arcade Fire fa reviscolar. Ed Sheeran per a tocar la fibra. Barrejaria els artistes valencians –que hi ha molts, i molt bons com Bearoid, Tardor, Polock…- amb els internacionals. Més que un estil o cançó concreta, triaria música que em diga vertaderament quelcom, que em sacsege, independentment de les llengües. Pense que el més important és el que t’inspira el que sents i no tant la forma que té el producte en sí o en quina llengua està cantat. N’hi ha massa continguts prefabricats i buits en general i la música excessivament comercial –tot i que ens fa passar bons moments- quasi sempre se’n va a l’oblit quan deixa d’estilar-se, sense aportar-nos massa.\n– Hi ha un canal a Youtube on tu i un company de doblatge heu pujat diversos videoclips de cançons Disney en valencià. Tu hi has posat veu i el projecte ha tingut força èxit entre els usuaris. Com sorgeix la idea de traduir les cançons de la infància de molts al valencià?\nHa sigut una iniciativa pròpia i altruïsta, duta a terme humilment i amb els mínims recursos que hem tingut. Clemente López i jo – a més de grans companys de ràdio- som companys de faristol als estudis de publicitat i doblatge. Fem bon equip i coincidim en moltes coses, així que se’ns ocorregué un dia qualsevol que – com que malauradament no existia- estaria bé provar a fer una adaptació al valencià de la cançó de Frozen. Ens sorprengué tant l’enorme acollida, que repetírem amb Aladdin i Vaiana. Desinteresadament també, Enric Lencina ens ha tirat una maneta amb la revisió lingüística. Tan sols és que trobem a faltar que es facen coses així a la nostra Comunitat i l’impuls artístic ens pot.\n– El de Frozen fou un èxit sense cap mena de dubte…\nVaja! No em podia creure com anaven pujant les visualitzacions al Youtube per moments… com la bromera! I ahi seguix, in crescendo. A més, se’n troben vídeos dels fans de Frozen d’arreu del món en els que han inclòs la versió en valencià com si fora oficial, quan no ho és. És una passada llegir comentaris de gent en anglés preguntant quin idioma és eixe que sona tan bonic, i d’altres parlant de categoria del valencià i del nostre treball comparant-lo amb les versions reconegudes. Tot un orgull difondre tot això sense haver-s’ho plantejat!\n– On i com t’has format com actriu de doblatge?\nEn . Durant tres anys vaig rebre classes teòriques i pràctiques de dicció, tècnica vocal, interpretació…\n– Hi ha cap “referent o mestre” que t’haja marcat en la formació com a actriu?\nRafa Ordóñez, sense dubte. Director de l’estudi i dels cursos de AC Estudis, a La Fonteta de Sant Lluís en València, és com un referent del doblatge fet a València. El seu saber fer, la seua professionalitat i perfeccionisme no deixa indiferent a ningú. Estima profundament el doblatge i li dedica tot el seu temps i energia, com pocs ho fan.\n– Hi haurà més vídeos Disney en valencià?\nPer què no? De Disney o el que siga. Tímidament hem penjat alguna que altra coseta més, com el doblatge de l’escena més famosa de El Diario de Noa, en pla fandub. Segur que no podrem estar-nos quets i ens animarem a realitzar més projectes. Necessitem tindre més temps lliure, que en tenim poc, això sí.\n– A mitjà termini, et planteges continuar en Los40?\nEstic a punt de començar una nova temporada en Los40 el proper 4 de setembre i no puc estar més contenta. Entrar en esta emissora fou un somni acomplit per a mi i allí em sent com a casa, així que m’agradaria continuar tot el possible i seguir creixent en l’antena. De tota manera, ningú sap mai el que poden arribar a oferir-li, el que pot interessar més o el que pot arribar a passar. Sí que puc dir-te que en alguna altra ocasió he tingut ofertes de treball (no necessàriament de ràdios) que -amb tot l’agraïment per l’oferiment- he rebutjat. Quan t’arriba una bona oferta lògicament t’ho penses, però la ràdio me l’estime molt i sempre ha eixit guanyant. Veritablement, Los40 ha posat el llistó molt alt a la meua vida. Per altra banda, la vida pega moltes voltes i mai se sap.\n– Què esperes de la futura ràdio pública, és a dir, quin model i quina presència musical t’agradaria que hi haguera, a diferència de l’antiga RTVV?\nM’agradaria que normalitzara més encara l´ús de la música valenciana en companyia de la resta de continguts musicals de diferents procedències. És a dir, que siga prescriptora de la bona música de la nostra Comunitat estiga cantada en valencià, anglés o castellà indistintament; i que a més, sàpia incloure-la en la selecció més destacada de la música internacional amb traça, gràcia i naturalitat. Necessitem eixir del gueto en el que, sense voler o volent, s’ha convertit la música en valencià. Es veu com a un gènere en sí en el que val tot i açò de vegades va en contra de la la transcendència que podrien aconseguir els grups que més destaquen. Per a això cal obrir les mires, deixar els complexes per una banda i ser més exigents per altra, filtrar. M’agradaria que eixa idea es traslladara a la televisió també. És a dir, crec que cal no incidir tant en els continguts en valencià només perquè són en valencià, sinó aconseguir fer i tindre bons continguts en general –si són en altre idioma, traduir-los, subtitular-los i doblar-los sempre que es puga- i encertar més amb la producció i selecció dels mateixos, que la llengua siga només el codi comunicatiu conductor. En definitiva, espere contingut de qualitat, ben triat i realitzat. Serà menester una bona inversió i organització, no només de diners. Calen professionals experimentats, visionaris i, sobretot, fortament creatius.\n– Treballar a un sector tan delicat e inestable com la comunicació i l’audiovisual, t’ha obligat a fer-te d’alguna pasta especial, vull dir, quina filosofia de vida tens en front d’un sector com en el que treballes?\nDiria que definitivament la meua filosofia seria la resiliència. Com en molts oficis, entre unes coses i altres suporte alts nivells d’estrés i, malgrat que tinc les meues dificultats com qualsevol, sempre aconseguisc reposar-me i m’adapte molt bé a les situacions i als canvis. I si no, procure adaptar-me, no deixe d’intentar-ho mai. Sóc una persona molt constant i d’esperit positiu. Tinc una sensibilitat que em fa captar tot més intensament, però la gestione sempre al meu favor extraient la millor part de tot. Al remat, eixa emocionalitat és la meua major fortalesa. Si no guanye, aprenc.\n– Hi ha cap cosa o meta que encara et quede per acomplir a nivell professional?\nL’últim somni que se’m va acomplir va ser el d’escriure de manera professional. Col·labore amb una columneta d’opinió que ix els divendres en el diari Levante EMV, des de fa més d’un any i mig (torne en setembre també). En l’actualitat, faig ràdio, publicitat, doblatge, escric, i, sempre que puc, cante. Estaria bé, ja posats, ampliar l’experiència en l’àmbit televisiu. No descarte tampoc dur a terme projectes personals que tinc en stand by, com tindre la meua pròpia empresa. M’agraden els reptes però, d’una manera o d’una altra, seria ideal seguir així: treballant en el que m’agrada i per temps indefinit.\nEn marxa el festival ‘Música i Lletra’ de cantautors de Xàtiva\nclara laguarda, Laguarda, Los 40 Principales, radio valenciana, radioformula


Nom: CAN DIONÍS\nAltres noms: Can Ditu\nAdreça: C/ Portal, 22\nNúm. Registre / Catàleg: 10874-I\nImmoble que consta de planta baixa i dos pisos superiors, cobert amb una teulada plana. Pel que fa al seu emplaçament, aquest es troba ubicat en un dels carrers més emblemàtics de la Vila Nova com és el carrer Portal. Tanmateix l'immoble desemboca simultàniament al carrer Codolar.\nLa façana principal és la que dóna al carrer Portal i està estructurada internament en base a dues crugies. La planta baixa consta de dues obertures, a destacar especialment el gran portal adovellat d'arc de mig punt amb unes dovelles de pedra nomolítica de gran tamany molt ben escairades i treballades.\nEl primer pis contempla dues obertures quadrangulars. La que es troba immediatament ubicada sobre el portal, ha conservat la llinda monolítica, els muntants de pedra i l'ampit treballat. En la llinda es pot llegit la data de 1612. Mentre que la que es troba més propera a la cantonada, tant sols ha conservat part dels muntants de pedra.\nEn el segon pis trobem dues obertures rectangulars bastant irrellevants, que no han rebut cap tractament singular i que hauríem de situar en el context d'unes obres bastant modernes, basades en la construcció d'una planta superior.\nLa façana es troba parcialment complementada per la presència de blocs cantoners de pedra. Diguem parcialment perquè aquests només abarquen tres quartes parts de la façana, sense ocupar tot l'espai físic. Immoble que consta de planta baixa i dos pisos superiors, cobert amb una teulada plana. Pel que fa al seu emplaçament, aquest es troba ubicat en un dels carrers més emblemàtics de la Vila Nova com és el carrer Portal. Tanmateix l'immoble desemboca simultàniament al carrer Codolar.\nEn un moment històric determinat, el casal primigeni va ser compartimentat en tres vivendes. Els elements originals són la porta adovellada de mig punt i les finestres quadrangulars.\nA finals del segle XVI i durant la primera meitat del segle XVII l'extrem del camí ral que arribava a la vila murallada es va anar edificant a banda i banda. Així naixia el carrer Portal avui eminentment comercial. Des d'aquest carrer es pot contemplar la monumentalitat del pany de muralla que arriba fins a es Codolar, el portal de la muralla que li dóna nom i dues de tres torres importants del recinte, la coneguda com torre de les Hores per haver-hi hagut antigament el rellotge públic i un petit campanar al capdamunt, i la d'es Codolar. En un moment històric determinat, el casal primigeni va ser compartimentat en tres vivendes. Els elements originals són la porta adovellada de mig punt i les finestres quadrangulars.\nA finals del segle XVI i durant la primera meitat del segle XVII l'extrem del camí ral que arribava a la vila murallada es va anar edificant a banda i banda. Així naixia el carrer Portal avui eminentment comercial. Des d'aquest carrer es pot contemplar la monumentalitat del pany de muralla que arriba fins a es Codolar, el portal de la muralla que li dóna nom i dues de tres torres importants del recinte, la cone...\nFinals s. XX aprox. Construcció d'una planta superior.


Gerard Versteegh: "Assegurem un subministrament constant d'ingredients ecològics de confiança"\nHome Actualitat Gerard Versteegh: “Assegurem un subministrament constant d’ingredients ecològics de confiança”\nGerard Versteegh: “Assegurem un subministrament constant d’ingredients ecològics de confiança”\nGerard Versteegh és el president de Tradin Organic, principal proveïdor mundial d’ingredients ecològics. Fundada a principis dels anys 80, l’empresa és coneguda pels seus esforços en matèria de control de qualitat i traçabilitat i per garantir la integritat ecològica i la seguretat del subministrament. Amb l’objectiu de promoure cadenes de subministrament potents i sostenibles, Tradin Organic és un dels membres fundadors de l’Organic Processing and Trade Association (OPTA).\nGerard Versteegh, president de Tradin Organic\nCom connecteu amb els productors i desenvolupeu projectes amb ells?\nComptem amb un ampli equip internacional d’exploradors i agrònoms locals que treballen directament amb els agricultors i processadors locals per a iniciar i donar suport a projectes de reconversió, buscar nous proveïdors, ingredients o idees i, en general, garantir contínuament la qualitat i la integritat ecològica dels nostres productes. La presència local ens ha permès crear una sèrie de projectes de proveïment amb èxit que ens proporcionen un subministrament constant i segur d’una àmplia gamma d’ingredients ecològics. També ajudem als agricultors ecològics locals organitzant cursos de formació i oferint suport tècnic i financer.\nEn molts dels nostres projectes de proveïment som autèntics pioners i aconseguim coses que no s’han fet abans. Per exemple, el nostre projecte d’oli d’alvocat ecològic a Sunvado. Els alvocats creixen principalment en finques de cafè ecològic per a donar ombra a la plantació. Abans que hi obríssim les nostres instal·lacions, els agricultors no tenien mercat per als seus alvocats ecològics i la majoria no es recollien o es deixaven en el camp.\nEn molts dels nostres projectes de proveïment som autèntics pioners\nCom ha afectat la pandèmia a la producció i el comerç ecològics?\nLa Covid-19 ha dificultat viatjar als nostres llocs de proveïment arreu del món i reunir-nos amb nous clients potencials i proveïdors, ha interromput les cadenes de subministrament mundials i ha alentit els nolis marítims causant problemes logístics.\nQuina importància té la integritat ecològica? Observeu un augment del frau en la producció ecològica?\nLa integritat ecològica és el veritable nucli del nostre negoci. Sempre hi ha hagut problemes relacionats amb el frau en el mercat mundial de productes ecològics, però gràcies al nostre ampli coneixement del mercat i als nostres equips de proveïment situats en el lloc d’origen, assegurem la integritat ecològica dels nostres ingredients.\nQuina importància té per al mercat ecològic mundial comptar amb la disponibilitat d’ingredients ecològics de confiança?\nLa demanda d’ingredients ecològics creix contínuament i, a causa de les pràctiques convencionals, el canvi climàtic i la contaminació, cada vegada és més difícil trobar noves fonts ecològiques. A Tradin som pioners en el mercat ecològic des de fa més de 25 anys. Gràcies a la nostra xarxa global d’agrònoms i a les nostres pròpies plantes de processament en llocs clau del món, hem estat capaços d’assegurar als nostres clients un subministrament constant d’ingredients ecològics de confiança.\nCom gestiona Tradin Organic la traçabilitat dels ingredients?\nComptem amb el nostre equip d’agrònoms locals per a assegurar que tots els nostres ingredients són traçables des de la granja fins al client. Hem implementat eines de traçabilitat digital que ens permeten mapejar la terra ecològica en l’origen i connectar-la directament amb l’agricultor responsable.\nLa demanda d’ingredients ecològics creix contínuament i, a causa de les pràctiques convencionals, el canvi climàtic i la contaminació, cada vegada és més difícil trobar noves fonts ecològiques\nPractiqueu la sostenibilitat més enllà de l’ecològic. Per què i com?\nNecessitem assegurar ingredients sans per a ara i per a moltes generacions futures. Tradin Organic treballa amb cadenes de subministrament integrades i constitueix el vincle entre els agricultors i el comerç minorista. En gestionar tota la cadena, des de l’agricultor fins a l’envasador, podem garantir la integritat ecològica i anar més enllà: enfortir cadenes de subministrament sostenibles i preparades per al futur.\nSerà l’agricultura ecològica regenerativa el futur de l’alimentació i l’agricultura?\nA través d’un enfocament en la millora demostrable de la qualitat del sòl, la biodiversitat, i la seva atenció als aspectes socials en les granges i fàbriques, l’agricultura ecològica regenerativa quantifica un impacte positiu i recompensa als agricultors que gestionen el seu sistema d’una manera holística i a prova de futur. Només si protegim els nostres sòls, podrem conrear suficients aliments nutritius per a alimentar al nostre planeta.\nAutor: Oriol Urrutia, Co-Editor i Politòleg


MónTerrassa | Vega deixa l'alcaldia amb un discurs punyent contra el pacte TxT i ERC | Política\nper Lluïsa Tarrida dissabte, 15 de juny 2019 - 15:00h\nAlfredo Vega ha presentat la seva candidatura a l'alcaldia de Terrassa | Cristóbal Castro\nEl PSC ha presentat candidat a l'alcaldia de Terrassa propi, el fins ara alcalde Alfredo Vega. Aquest ha estat el discurs que ha realitzat en el Ple de Constitució de l'Ajuntament de Terrassa:\n“El mandat no ha estat fàcil. Hi ha escenaris que un no imagina, però no en podem ser indiferents. No formava part de les meves ambicions ser alcalde. Vaig rebre una ciutat en crisi i un un Ajuntament desorientat, he volgut ser fidel als meus principis i a la confiança que es va dipositar en mi. Vull agrair a tots els regidors que han passat per aquest ple. Hem tingut moments de tot, però és veritat que hi ha hagut un esperit constructiu i que la ciutat tirés endavant (...) "Jordi Ballart ha guanyat les eleccions de manera clara i indiscutible. El felicito. Ha fet una part de la història d'aquesta ciutat. M'hauria agradat una campanya diferent, i haurem de fer-ne autocrítica. Sense acritud, crec que no és democràtic que vostè que ha estat alcalde durant cinc anys no s'hagi presentat a cap debat amb la resta de candidats. En una democràcia s'ha de debatre i retre comptes. Espero que es pugui corregir. I també li haig de dir, que vostè hagi acusat el PSC o de filtrar notícies i dades -que són certes- no considero que això sigui joc net.\nTot per Terrassa i ERC han aconseguit un pacte de majoria absoluta. És legítim. No els puc admetre que això es vulgui presentar com el govern del canvi. Ballart és la persona que ha ostentat el càrrec d'alcalde i Albert ha estat candidat durant quatre vegades i ha governat amb el PSC en aquest Ajuntament. No representen el canvi. ERC va dir que ens jugàvem un govern socialista o un independentista. I problablement tingui raó. Els concedeixo el benefici del dubte, però tot apunta que tindrem un govern independentista, encara que les urnes van donar un altre resultat. Esperem que aquest ajuntament sigui de tothom.\n(...) Espero que passem de la gesticulació i simbolismes i que la ciutat no es quedi paralitzada. Els pactes polítics es poden llegir i vendre de moltes maneres, el seu pacte és legítim i els atorga una majoria absoluta, però al final, és la suma de dos febleses: la por a governar de Tot per Terrassa -que es pot fer- i de l'altra de les ganes de governar grans ciutat d'ERC-MES. Això pot significar que tinguem dos ajuntaments. No veig l'estabiitat ni molta eficàcia en aquesta fórmula de govern. Ho hauran de demostrar. Però tindran la col·laboració del PSC però també farem una oposició clara i rigorosa. Som els de sempre amb els mateixos principis i idees, no hem canviat. Els jutjarem per la seva tasca a partir d'avui i ho farem sempre pensant en l'interès de la ciutat.\n(...) Els deixem un ajuntament en un projecte de reorganització a punt de tancar-se per millorar l'eficiència i el servei a la ciutadania. Els deixem un ajuntament sanejat, malgrat estar condicionat per unes limitacions injustes. No tindran una oposició de pals a les rodes però si exigient i rigorosa. El mateix que he fet i dit com alcalde o faré com a portaveu del PSC i líder de l'oposició, farem una política de diàleg i mà estesa, amb transparència i honestadat. El PSC demostrarà el seu compromís amb la ciutat i una manera de fer constructiva i dialogant, per treballar per Terrassa"\nTerrassa Alfredo Vega


La ciutat ibèrica del Molí d’Espígol obre al públic gratuïtament el darrer dissabte de novembre i desembre | Patrimoni Cultural. Generalitat de Catalunya\nEs podrà visitar la nova museografia del centre de visitants i l’audiovisual Atanagrum que mostra, amb la bellesa plàstica de les il·lustracions del dibuixant Albert Àlvarez Marsal i del rigor científic aportat pels experts arqueòlegs, l’epicentre que va ser el jaciment en el context de la Segona Guerra Púnica.\nUn dels aspectes destacats del treball ha estat l’elaboració d’una recreació hipotètica de la ciutat ibèrica del Molí d’Espígol, realitzada pel dibuixant Albert Àlvarez Marsal. La imatge de la ciutat es basa en els resultats de les campanyes arqueològiques i en les interpretacions que han fet els arqueòlegs i és un recurs Ajuntament de Tornabous de primer ordre per millorar la comprensió del jaciment. El projecte s’ha completat amb l’elaboració de l’audiovisual Atanagrum.\nL’audiovisual, que porta per títol Atanagrum, explica la història dels ilergets per sobreviure a la guerra que enfrontava les dues grans nacions de l’època: Roma i Cartago. En concret relata la història d’aliances, traïcions i enfrontaments que van protagonitzar els dos mítics cabdills ilergets Indíbil i Mandoni. Els ilergets eren el poble ibèric que habitava les planes dels rius Segre i Cinca. Les fonts clàssiques en parlen des del segle VI aC i els coneixem a través dels llibres d’història grecs i romans que expliquen la seva implicació en les grans guerres del seu temps i, sobretot, durant la Segona Guerra Púnica que va enfrontar Roma i Cartago pel domini del Mediterrani. El desenllaç de la guerra i les revoltes fallides d’Indíbil i Mandoni, van fer que finalment els ilergets fossin sotmesos i romanitzats.


Millores a lestació daforament que el riu Llobregat té a Sant Vicenç dels Horts | El Llobregat\nMillores a l’estació d’aforament que el riu Llobregat té a Sant Vicenç dels Horts\njueves 02 de julio de 2015, 10:20h\nL’ACA neteja tota la instal•lació i recalibra el sensor que permet controlar el cabal, element fonamental degut a la gran variabilitat del nostre riu\nFins a 92 punts de control per a la gestió, control i explotació dels recursos hídrics té Catalunya al llarg del seu territori. Un d’ells a Sant Vicenç dels Horts. L’Agència Catalana de l’Aigua ha desenvolupat recentment diverses actuacions per millorar el manteniment de l’estació d’aforament del riu Llobregat al seu pas pel municipi baixllobregatí.\nUna estació d’aforament és una instal•lació situada en un punt d’un corrent d’aigua i dotada dels dispositius tecnològics adequats per mesurar-ne i transmetre la dada de nivell d’aigua, entre d’altres. I en aquest cas concret, l’estació d’aforament de Sant Vicenç dels Horts és vital per al control i la gestió de possibles avingudes en el tram baix del riu.\nLes actuacions desenvolupades han consistit principalment en la neteja de tota la instal•lació (retirada de restes de vegetació, sorres) i recalibrar els equips automàtics de mesura del nivell del riu que s’utilitzen per al control del cabal circulant; una qüestió molt important en el cas del Llobregat, ja que és un riu que varia molt ràpidament el seu cabal.\nEls treballs s’engloben dins les tasques que l’Agència desenvolupa de manera periòdica per al manteniment i la millora funcional i tecnològica en infraestructures de control de la seva propietat, amb l’objectiu de garantir una correcta informació en temps real de diverses variables de control hidrològic de gran importància per a la gestió dels recursos hídrics i episodis d’avinguda a les conques internes de Catalunya.


Ara, l'oli de palma - Diari de Girona\nAra, l'oli de palma\njaume font 29.04.2017 | 06:30\nEl rebombori que han aixecat les notícies i comentaris sobre l´oli de palma ha posat novament d´actualitat el debat entre alimentació i salut.\nLa meva opinió no té cap rigor científic, és solament l´experiència personal i la reflexió fruit de dues lectures, Todo está en tu digestión (2016) del doctor Josh Axe i Quién decide lo que comemos (2008) de la periodista anglesa Felicity Lawrence.\nHipòcrates, pare de la medicina (segle V abans de Crist) ja va afirmar que: «tota malaltia comença a l´intestí».\nA partir d´aquesta afirmació podem començar a creure que alguna relació hi ha entre l´alimentació i la salut.\nActualment en algunes publicacions de temes de salut es parla de l´intestí permeable, i també l´Aliança promou un programa de salut «l´intestí, el segon cervell». Cito aquests dos casos com a exemple.\nL´oli de palma es el greix més consumida en el món i es troba en la major part de productes alimentaris processats i envasats que hi ha a les botigues i supermercats.\nLa indústria alimentària fa servir l´oli de palma pel seu baix preu i també perquè aporta consistència, untuositat, dona un toc cruixent als aliments processats i també allarga la vida útil del producte i evita que es deteriori.\nEl consumidor està indefens davant els diferents noms que es donen a l´oli de palma a l´hora d´explicitar-ho en les etiquetes, l´assumpte és marejar la perdiu i anar fent, les grans corporacions de la indústria alimentària, doncs els seu interessos són prioritaris a la salut, al medi ambient, etc.\nSerà doncs difícil que aquestes corporacions tirin enrere en detriment dels seus beneficis econòmics. Beneficis que tampoc volen menysprear els governs.\nEl Govern de Malàisia, país que s´havia independitzat de la Gran Bretanya el 1957, necessitava mantenir una font d´ingressos als camperols per tal de mantenir el seu suport incondicional. Ja els primers anys de independència el Govern va posar en marxa un programa de desenvolupament rural a gran escala, convencent als petits propietaris per formar una gran cooperativa i desbrossar la jungla salvatge per plantar-hi palma (Elaeis guineensis) per produir oli.\nEl 1970 el país ja disposava de grans volums d´oli per a l´exportació, però l´oli de palma no era prou conegut, i el govern de Malàisia va fundar un institut per la investigació de l´esmentat oli amb l´objectiu de comercialitzar-lo.\nCal pensar o creure que el sistema alimentari, més aviat que tard, experimentarà una transformació. No serà suficient un canvi d´hàbits en la compra, ínfim davant un repte polític de tal magnitud.\nSerà necessària una acció col·lectiva més amplia dels consumidors en front a la seva alimentació, vetllant per la seva salut i per fer realitat aquesta transformació.


Relat "LA LLARGA OMBRA DEL TIL·LER. Capitol 3"\nInici > detall del relat: LA LLARGA OMBRA DEL TIL·LER. Capitol 3\nLA LLARGA OMBRA DEL TIL·LER. Capitol 3\nMentre desava l'abric al penjador del rebedor vaig poder veure la taula parada. Taula de festa major. Els plats més bonics, les tovalles de fil d'or que ens havien regalat els parents de Susqueda i un gerro magnífic amb uns gladiols exuberants. En Miquel em va sorprendre pel darrera fent-me un ensurt que jo exagerava fent veure que m'agafava un cobriment de cor tot fent ganyotes i crits estranys. Ell reia, era feliç, i més quan arribaven les Fires. Els nervis el tenien atrapat i no parava de demanar quan aniríem al "caballitos". L'Adela era a la cuina acabant de preparar el dinar. M'hi vaig acostar i li vaig fer un petó al clatell mentre l'abraçava -Va deixa'm que t'embrutiràs-. L'Adela i jo ens havíem casat tres anys després de la mort de la Remei. Ella s'havia quedat a la casa i s'havia fet càrrec del nen, era talment la seva mare. Varem anar agafant confiança i mica en mica ens convertirem en amants. Després decidírem casar-nos. Al capdavall sempre havíem estat una família. El nostre amor va créixer sincer i autèntic i finalment ja no podíem viure l'un sense l'altra. Amb ella, la casa va prendre un altre aire, hi havia més llum si cap. Sempre era plena de flors, sobretot sota la fotografia de la Remei que hi havia en un racó del menjador, sempre unes roses vermelles l'acompanyaven i ens feien recordar-la, no pas amb pena.\nDesprés de dinar en Miquel ja no podia més i ens varem dirigir cap a la Devesa. Sota els arbres, la remor de la fira exaltava els ànims i l'olor de les xurreries, els crits dels firaries feien que passejar per allí sobre les fulles caigudes dels plataners fos una experiència màgica. Sobretot per en Miquel que badava un ulls com taronges escorcollant tot allò que veia. S'encantava amb els personatges que cridaven a les seves barraques, amb les senyores i senyors que passejaven ben mudats amb els seus fills, també impecables amb americanes noves i corbatins de colors. Amb les castanyeres, que entre el fum oferien el seu fruit calent i torrat. Després, a l'hora de tornar a casa varem passar per la plaça de la Independència i travessant el pont de ferro enfilarem la rambla i ens escolarem pel carreró que duia a la plaça del Vi. Allí, el Teatre Municipal anunciava la funció, "El Gran Antoine". Una gran fotografia de l'artista penjava de la façana del teatre. Primer no el vaig reconèixer, però de seguida tota la meva memòria descabdellà les imatges del meu passat. Era ell. Vaig entrar esperitat al vestíbul deixant l'Adela i el nen palplantats al carrer per comprar tres entrades per la funció de les vuit del vespre.\nL'Adela també recordava la història de la meva infància. Ella em coneixia de l'escola, malgrat que no anàvem a les mateixes classes. També els nostres pares es coneixien i potser fins i tot havíem jugat algun dia pel carrer però no era de la colla i per això, més enllà de la notícia i el rebombori que despertà al poble aquell fet no n'havia sabut mai més res. Jo estava astorat. Havia comprat les entrades inconscientment, una força estranya m'havia empès a fer-ho. Em semblava, ara que ho pensava bé, que era una bona oportunitat de saber què havia passat realment aquella tarda al bosc i també què se n'havia fet de la seva vida, al capdavall jo sempre havia cregut que era innocent i estava intrigat per com li hauria anat.\nLa cua donava la volta a la cantonada i arribava fins a la Rambla. Era molt famós "El Gran Antoine" i moltíssima gent havia comprat entrades per la funció. Quan es van apagar els llums de la sala, un formigueig intens em va recórrer l'estómac i una suor freda va envair el meu cos. Antoine va sortir a l'escenari i em vaig estremir. Era tal com el recordava, semblava que els anys no haguessin passat per a ell. Quin gran èxit, la gent reia pels descosits a cada gest, a cada gag. Un llarg aplaudiment va acomiadar la magistral actuació del pallasso havent de sortir cinc vegades a saludar. L'Adela i en Miquel també havien quedat bocabadats amb aquell home, com jo la primera vegada que el vaig veure. Vaig demanar a l'Adela que anessin cap a casa sense mi. Tenia la necessitat de parlar amb aquell home vaig endinsar-me a les profunditats del teatre en direcció als camerinos. Gent de tot tipus feien cua amb rams de flors per saludar i felicitar a l'artista. Jo em vaig esperar en un racó observant aquella gent i vaig adonar-me del poder que tenia aquell home, dels sentiments que despertava en les persones, o potser no era ell sinó el seu personatge, el pallasso, o potser encara ell era el pallasso.\nAl cap d'una estona ja no quedava ningú davant la porta i armant-me de valor vaig trucar i esperar a que algú em contestés. Finalment una veu amable em donà permís per entrar. L'olor del maquillatge s'escampava per la cambra i es barrejava amb la de les flors donant un aire de mausoleu al lloc. Ell, l'Antoine, estava assegut davant d'un mirall amb mil bombetes traient-se la pintura que li quedava a la cara. Em mirà de reüll a través del mirall i es girà cap a mi.\n-El conec a vostè- va fer amb cara de sorpresa.\n- És difícil que es recordi de mi senyor Antoine...\n- No s'equivoqui, el que em va passar aquell dia va canviar la meva vida per sempre. Com vol que no me'n recordi?-.\n- Dispensi, no l'havia d'haver molestat- Vaig dir pensant que havia estat una mala idea provocar-li aquells records que, d'altra banda, no devien ser gens agradables per a ell.\n- No s'amoini, vostè no en va tenir cap culpa del que em va passar -\n- Vostè tampoc...-\n- Com ho sap això?-\n- Sempre, durant tots aquests anys i inclús en aquells moments, d'alguna manera, he pensat que era vostè innocent,...no?...-,\n- Em sembla que li dec una explicació. Permeti'm que acabi d'arreglar-me. Si li sembla bé quedem al cafè del teatre d'aquí a cinc minuts. Han passat moltes coses...-. Vaig dirigir-me al cafè que era ple després de la funció, ple de gent del teatre, artistes, els treballadors de la sala... No em va molestar, de fet no els sentia. Jo estava estrany, nerviós, com si hagués de conèixer un secret vital. I potser era així. Un secret que havia d'alliberar-me de tots aquells anys de no saber com havia acabat la història, que em permetria acabar d'enterrar el meu germà. Vaig posar-me a fer càlculs. Havien passat trenta-sis anys de la mort d'en Miquel. L'Antoine, quan el vaig veure per primera vegada devia tenir la trentena, o sigui que ara potser tenia setanta o vuitanta anys. Però no els aparentava.\nVa entrar per la porta duent un abric al braç. Irreconeixible. Es va dirigir de seguida cap a la taula i em tornà a saludar. Va cridar el cambrer que de seguida va venir a prendre nota.\n-Li ve bé una miqueta de vi? Tenen un Priorat excel·lent.- Vaig assentir tot i que no estava acostumat a beure fora dels àpats. -Porti'm també alguna cosa per menjar, vostè mateix, ja sap.... No vol res vostè? -\n-No, gràcies.- El cambrer es va allunyar -Gràcies també per venir i perdoni que no li hagi dit abans però felicitats per la funció. A la meva dona i al meu fill els ha agradat molt.-\n-Gràcies, gràcies. Així que està casat i té un fill?\n-Si, bé, la mare del nen va morir en el part i estic casat en segones núpcies.\n-Oh, ho sento, em sap greu.\n-Gràcies. I bé... - El cambrer va portar el vi i un plat amb petites racions de degustació del menú que oferien al restaurant del teatre que tenia fama de ser dels més bons de la ciutat.\n-Abans de res permeti'm que em presenti, el meu nom és Hèctor Rubianes. Tota la meva vida, des que vaig néixer, ha estat envoltada pel món dels artistes i la faràndula. Els meus pares eren acròbates i viatjaven amb un petit circ quan jo vaig venir al món a la ciutat de Buenos Aires. Estaven de gira per l'Argentina i les circumstàncies van fer que jo fos argentí malgrat que els meus pares fossin d'aquí. Ell era veí de Rubí i la meva mare de Barcelona. Quan van tornar a Espanya, van continuar la gira, amb èxit irregular, tot s'ha de dir, i jo anava creixent mentre viatjàvem de ciutat en ciutat fins que als nou anys el meu pare em va incorporar al número familiar. Una família d'acròbates, ja ho veu. El nostre número era molt bo i va tenir molt d'èxit durant uns quans anys, fins que la meva mare va agafar una infecció als ronyons que la va anar afeblint fins que un matí de desembre, mentre érem a Gijón, va morir. Des d'aleshores el meu pare, que havia estat sempre un home fort, responsable i l'ànima de la família, es va enfonsar i va començar a beure. En dos anys, la seva vida també es va apagar i em va deixar sol, al circ, amb disset anys. Em vaig adonar en aquell moment que la verdadera ànima de la família havia estat sempre la meva mare, i que el meu pare no havia fet més que recolzar-se en ella. Vaig decidir abandonar el circ un temps i un dia que érem a Madrid, em vaig col·locar d'aprenent en una impremta. Dotze anys hi vaig estar. I vaig poder conèixer be l'ofici, però m'adonava cada dia quan arribava a la pensió on vivia, que enyorava el circ i la vida en ell. A través de la premsa vaig localitzar el circ que viatjava cap a Barcelona i després d'acomiadar-me de l'impremta, el tren em dugué a la ciutat comtal. El circ estava instal·lat en un descampat vora el Llobregat. Quan vaig arribar, només l'home que feia de pallasso em va saludar. Era rus i feia ja molts anys que anava amb la caravana. Em va explicar que tot anava molt malament i que probablement no em donarien feina. Efectivament, malgrat tots els anys que havia viscut amb ells, malgrat ser de la família, no hi havia feina per a mi i vaig haver de recórrer a l'ofici d'impressor per guanyar-me la vida. Afortunadament en aquest ram sí que hi havia feina. Però el cuc del circ en coïa per dins i en Sergei, el pallasso, es va avenir a ensenyar-me el seu saber. Vaig aprendre l'art del pallasso, tot i que sense públic, només la tècnica, els trucs, els gags.\nVa arribar un moment, en que la impremta ja no em motivava i només tenia ganes d'actuar, aleshores vaig muntar un petit espectacle ambulant i amb e\nll vaig començar a viatjar pel país fins el dia que ens varem trobar.-\nOmplirem les copes per enèsima vegada. El relat que m'oferia aquell home m'havia corprès. Quan veiem les persones pel carrer, quan coneixem algú en qualsevol circumstància, ignorem quin és el seu passat, quines les seves vivències, per on ha hagut de passar per arribar on és i malgrat tot, jutgem la gent i els menystenim o ignorem, tan és.


Son Goku al Premi Martí Gasull i Roig | Paraules sense escrúpols\n← Cantar o no cantar\nCinc motius per no tornar a aturar-nos →\nAbans d’ahir vaig proposar un candidat al Premi Martí Gasull i Roig, que enguany arriba a la tercera edició i que premia la persona o entitat que més ha fet per l’idioma català. El meu candidat és Son Goku. Els arguments amb què he defensat la meva proposta els teniu aquí a sota:\nSobretot per als nens del País Valencià, la sèrie de manga «Bola de Drac» ha representat al voltant d’una hora diària d’immersió lingüística voluntària i lúdica al llarg d’anys i anys. A més a més, això es va produir durant els quatre lustres del mandat del PP, que es van caracteritzar per una batalla constant contra la supervivència del català.\nD’altra banda, «Bola de Drac» ha representat (i representa encara, a través de les seves constants reposicions) un referent lingüístic per als nens d’arreu dels Països Catalans. La seva efectivitat ha superat de bon tros la de qualsevol iniciativa ordinària de política lingüística. En un mercat audiovisual i del lleure, on l’oferta en català és mínima, hauríem de reconèixer la importància que productes d’entreteniment amb capacitat per enganxar el jovent hi siguin presents en la nostra llengua (especialment quan, al mateix temps, difonen valors ètics com ara l’autosuperació per l’esforç i el valor de l’amistat).\nCal valorar especialment el caràcter voluntari i lúdic d’aquest tipus de contacte amb la llengua, més enllà dels àmbits acadèmics o culturals: en formar part de l’oci dels nostres nens i joves, el català ha cobrat vida i, durant una generació i escaig, l’hem incorporat a les nostres realitats més quotidianes.\nPer tots aquest motius, em sembla que la candidatura d’aquest personatge de ficció s’hauria de tenir en compte.\nEn les dues edicions anteriors, han estat premiades l’Assemblea de Docents de les Illes Balears i Escola Valenciana, cosa que demostra la sensibilitat del jurat envers les condicions especialment complicades en què sobreviu el català tant a les Balears com al País Valencià. Si us fixeu, la meva argumentació a favor de la candidatura de Son Goku inclou aquest aspecte.\nSi, com jo, coneixeu joves que es van començar a apropar al català a través de les aventures d’aquest intrèpid personatge, us convido a fer la mateixa proposta a través del formulari que trobareu a la web del Premi Marti Gasull i Roig.\nI, ja sabeu: KAME HAME HA!\nAquesta entrada s'ha publicat en contradiccions i etiquetada amb català, llengua, Premi Martí Gasull i Roig, Son Goku. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


segons tu, si un tio escriu que "cognomenat" significa "apodat" ja te raó?? no podia significar les 2 coses en eixa època??\nPer una altra banda, si es va escriure a Barcelona com diu el text, eixa paraula no deuria de significar "apodo" nomes en el català?? (fent al·lusió a la no unitat de la llengua com dius).\nPer atra part, com be saps, en Valencia gracies a l'Academia naixcuda del pacte entre PP-CIU per a poder governar Aznar en Espanya (AVLL) de la que pots vore la seua creacio, i els pactes per ad ella en http://academiaavl.blogspot.com/\n¿coneixes ad algu de terres d'Aledua que utilise cognom?\nYo conec a gent que diu apodo, malnom, renom... pero mai cognom.\nPer atra banda, per a dir "apellido", en valencià contem en la nostra forma "llinage", que ademes de ser nostra, mos conforta utilisar-la.\nPer cert, pots comprovar lo que te dic en el diccionari de la Real Academia de Cultura Valenciana http://www.racv.es/diccionari/diccionario.html que es l'unic referent valencianiste que conta en un decà en la RAE, no com es el cas de la politisà AVLL que no te collons ni de aclarir a quina llengua representa. Com te dia,prova en "cognom", "llinage","malnom" i totes les atres, que tingues dubte.\nVinga fins atra...\nI t'asegure, que l'escut que figura en la primera plana i en la portada, no du ninguna aguila.\nEn terres d'Aalèdua com tu dius jo conec a prou gent que utilitza la paraula "cognom" per a referir-se al "apellido", i per a la paraula "malnom" també es gasta "apodo" (esta última no se si es del tot correcta). Em dona la sensació que per a tu totes les paraules que es gasten al carrer son correctes, i no es aixi. Una cosa son els costums o la forma de pronunciar o anomenar a les coses que es gasta als pobles i l'altra si oficialment això que diuen es correcte. (Amb tot el respecte per a estes paraules, jo sóc el 1º que les utilitze)\nTambé et voldria dir que jo se parlar el "castellà" pero aixo no significa que puga coneixer totes les paraules del seu vocabulari, el fet de que jo no conega o utilitze alguna paraula no significa que ja es un idioma diferent, entens?\nper acabar voldria preguntar-te perque quan es referiu a l'AVL ho poseu emb doble "L" (AVLL). Esque sempre he tingut curiositat!!\nCognom, es una paraula catalana que no te res que vore en el nostre idioma. I per tant, s'utilisa soles des de fa uns tres anys. Degut a la constant invasió tant pels mijos (Camps nal noi, puntdos, teleribera...) que s'han donat molta presa en inculcar i adoctrinar a la gent introduint constant ment i de forma regular paraules extranyes mesclant-les en populars (açò ya heu va fer algu fa uns anys, algu baixet i en bigotet).\n3 de mayo de 2009, 2:28


El 25 de novembre es commemora el Dia Internacional per a l’Eliminació de la Violència contra les Dones. Aquest tipus de violència és avui en dia la més estesa, persistent i devastadora en el món.\nSegons dades de l’OMS, el 22% de les dones europees entre 15 i 49 anys manifesten haver experimentat violència física o sexual a mans de la seva parella. A nivell mundial, el 38% dels assessinats de dones són perpetrats per les seves parelles, majoritàriament masculines.\nA Catalunya, cada dia 3 dones denuncien una agressió sexual, una dada esfereïdora que demostra que a casa nostra, com a la resta d'Europa i del món, les violències contra les dones són un problema social greu. A més, les situacions de confinament durant la pandèmia de COVID-19, han augmentat l'exposició de les dones a parelles amb comportaments abusius i limitat el seu accés a serveis socials de suport.\nEl 25 de novembre va ser declarat Dia internacional per a l'Eliminació de la Violència contra les Dones durant el primer Encuentro Feminista de Latinoamérica y del Caribe celebrat a Bogotà (Colòmbia) l'any 1981.En aquesta trobada, les dones van denunciar la violència de gènere en l'àmbit domèstic i la violació i l'assetjament sexual en l'àmbit dels governs, incloent-hi la tortura i els abusos que patien moltes presoneres polítiques. El 1999, l'ONU va donar caràcter oficial a aquesta data.\nEl lema d'enguany que proposa l'Institut Català de les Dones és “Ni biologia, ni cultura, ni prejudici, ni broma, ni hòsties” amb l'objectiu de denunciar que les violències vers les dones s’amaguen rere actituds quotidianes que semblen inofensives. Davant les violències masclistes no és possible tenir una postura neutral i l'entorn esdevé un factor clau per neutralitzar la impunitat dels agressors. De vegades algunes persones no són conscients que certes actituds i comportaments són o promouen aquest tipus de violència, per aquest motiu la campanya incideix en prejudicis i tòpics que s’expressen en forma de creença, tradició, costum, cultura, broma... i promouen les violències masclistes.\nDes del "Sigues tu" oferim diferents recursos als centres educatius per treballar el respecte a la diversitat de gènere i la prevenció de la violència masclista, no només aquest dia, sinó de forma continuada durant tot el curs.\nUs podeu descarregar el cartell amb el telefon 900 900 120 d'atenció a les víctimes de violència masclista. Us suggerim que el pengeu en algun espai visible del centre.


(mis) Ꙗрославъ Володимѣровичь\n1019 – 20 febrer 1054\n← Sviatopolk I de Kíev – Iziaslav I de Kíev →\n← Sviatopolk I de Kíev – Sviatopolk I de Kíev →\n← Vysheslav (en) – Vladímir de Nóvgorod →\nElisabet de Kíev, Igor Yaroslavich (en) , Vladímir de Nóvgorod, Ilja Jaroslavič (en) , Vyacheslav Yaroslavich, Vsèvolod de Kíev, Iziaslav I de Kíev, Sviatoslav II de Kiev, Anastàsia de Kíev, Anna de Kíev, Agatha, wife of Edward the Exile (en)\nVladímir I de Kíev i Rogneda (en)\nPredslava Vladimirovna (en) , Maria Dobroniega de Kiev, Pryamyslava Volodymyrivna (en) , Vysheslav (en) , Mstislav of Chernigov (en) , Izyaslav of Polotsk (en) , Vsevolod Vladimirovitch (en) , Boris, Gleb i Stanislav Vladimirovich of Kiev, Prince of Smolensk (en)\nEl seu ascens al tronModifica\nPoca cosa es coneix dels primers anys de vida de Iaroslav. Certament, va ser un dels nombrosos fills de Vladímir el Gran, probablement el segon de la seva relació amb Rogneda de Polatsk. Tot i així, la seva edat, segons indica la Primera Crònica Russa i l'estudi de les seves restes òssies (realitzat vers el 1930), el situa com un dels darrers fills de Vladímir. En aquest sentit, altres fonts indiquen que podria haver estat un fill extramatrimonial entre el divorci de Vladímir de Rogneda i el seu posterior matrimoni amb Anna Porfirogènita, germana menor de l'emperador Basili II de Bizanci . Fins i tot es considera la possibilitat que fos fill de la mateixa Anna Porfirogènita.\nIaroslav va derrotar Sviatopolk en la primera batalla, l'any 1016, i aquest va fugir a Polònia. En poc temps però, tornà amb tropes poloneses subministrades pel seu sogre Boleslau I, prengué Kíev i va empènyer a Iaroslav a Nóvgorod. Finalment, el 1019, Iaroslav va tornar a prendre la iniciativa i va vèncer a Sviatopolk, tot establint el seu domini sobre Kíev. Una de les seves primeres accions com a Gran Príncep va ser atorgar diverses llibertats i privilegis als qui havien estat lleials a la seva causa, en especial residents a Nóvgorod. D'aquesta forma, Iaroslav va fixar les bases per a la formació de la futura República de Nóvgorod. Durant el seu regnat però, la ciutat va ser la que respectà de forma més clara i evident a Iaroslav enfront als altres prínceps de Kíev, i aquest li va tornar aquesta lleialtat de diverses formes. Com a exemple, l'esplèndida residència de la ciutat, situada a prop del mercat i punt de reunió freqüent de l'assemblea de la ciutat, va rebre el nom de Cort de Iaroslav (Yaroslavovo Dvorishche). Fou també durant aquest temps, segons diverses cròniques, quan Iaroslav promulgà el primer codi de lleis de les terres russes, l'anomenada Justícia de Iaroslav o Russkaya Pravda.\nEl seu regnatModifica\nVida familiar i posteritatModifica\n↑ 3,0 3,1 3,2 3,3 Yaroslav Mudryi (1019-1054)[Enllaç no actiu] - Ucrania.com (en castellà)\n↑ Russians Adapt, Byzantine Culture[Enllaç no actiu] - Conroe Independent School District (en castellà)\n↑ The Agreement Broken by Olaf Arxivat 2005-11-28 a Wayback Machine. - Heimskringla - Norwegian Kings (en anglès)\nNazarenko, A. V.. Drevniaia Rus' na mezhdunarodnykh putiakh: mezhdistsiplinarnye ocherki kul'turnykh, torgovykh, politicheskikh sviazei IX-XII vekov (en russian). Moscow: Russian History Institute, 2001. ISBN 5-7859-0085-8.\nPolons'ka-Vasylenko, N. Kyïv chasiv Volodymyra ta Iaroslava (Prague 1944)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Iaroslav_I_de_Kíev&oldid=30328332»\nDarrera modificació: 11 juny 2022 a les 14:51\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 11 juny 2022 a les 14:51.


recomana.cat - Crítica de l'obra: Carmen, Carmen, Carmen (Homenatge Carmen Amaya) | CARMEN, PER SEMPRE MÉS per Montse Otzet\nCarmen, Carmen, Carmen (Homenatge Carmen Amaya)\nCARMEN, PER SEMPRE MÉS\nOrganitza Tablao Cordobés, dins el cicle Festival Flamenc de Barcelona\nBaile: Karime Amaya, Belén López, Sara Barrero y el Choro, Cante: La Tana, Antonio Villar, Tañé, El Coco, Morenito de Illora\nDavid Cerreduela, Israel Cerreduela (guitarres)\nLejanas RaícesLos cantes primitivos: Romance, Toná, Debla y Martinete\nLazos flamencos de AndalucíaPor Fandangos\nGitana nascuda al barri emigrant i gitano del Somorrostro de Barcelona, filla d'una bailaora i un guitarrista (la Faraona i el Xinès). Encamina el seu recorregut professional des de les tavernes dels bars mariners de la Ciutat Comtal, fins a la Casa Blanca del president Roosevelt. Iconoclasta, autodidacta, trencadora de tots els motlles, el seu ball és com diem una metàfora de la rebel · lia, amb un ritme i estètica electritzants, amb els quals es va avançar al seu temps en tots els ordres, inclòs el seu vestuari. Ens és igual que no fos la primera dona que va ballar amb pantalons, però sí que és cert que és la dona que ho va deixar escrit en la història del nostre art.\nCarmen Amaya és un model inaprehensible des d'un punt de vista acadèmic i no cap en un sol model, per això el nostre espectacle ofereix tres versions del seu variat perfil estètic. Versions a càrrec de tres prestigioses i joves bailaoras que beuen en aquesta font de la història.\nCrítica: Carmen, Carmen, Carmen (Homenatge Carmen Amaya)\nEl títol de l’espectacle no fa referència a la Carmen de Marimée, sinó a Carmen Amaya, l’excel·lent bailaora catalana que avui encara està rebent homenatges per commemorar els cent anys del seu naixement. I aquest cop la celebració li arriba del Tablao Flamenco Cordobés que, si bé el setembre de l’any passat ja li va dedicar un espectacle, de petit format, al seu local de les Rambles, aquesta vegada l’ofereix en un dels edificis més emblemàtics del modernisme: el Palau de la Música Catalana.\nCarmen, Carmen, Carmen mostra un recorregut que va des de les arrels dels cants i balls primitius dels gitanos que van arribar a Espanya, fins als temps que va viure la gran bailaora. Un recital de pals del flamenc que acaba per Alegrías, on les tres notables bailaores que protagonitzen l’espectacle, Karime Amaya, Belén López i Sara Barrero, ofereixen tres perfils de La Capitana, acompanyades de la resta d’artistes que participen en l'obra.\nEl muntatge és equilibrat quant a contingut i durada de temps i el que prima per damunt de tot, és la qualitat dels seus intèrprets que malgrat format part d’un emotiu calidoscopi de música i ball, cadascun d’ells destaca per la seva pròpia personalitat.\nKarime Amaya és mostra com una digna neboda neta de la gran Carmen amb un ball ple de bravura i temprança, Sara Barrero es mou entre una elegant contenció i un nervi provocador, i Belén López, merescut Premi Nacional de Flamenc Mario Maya, és una de les guindes de l’espectacle, pel seu zapateado endimoniat, pels seus braços que volen per l’espai, i per la seva energia desbordant.\nAltres noms ilustres del flamenc que donen qualitat al muntatge és el del guitarrista David Cerreduela, i els dels cantaors El Coco i La Tana, dues veus excelses del flamenc.\nCarmen, Carmen, Carmen es podrà tornar a veure al Palau de la Música els pròxims dies 29 de maig i 27 de juny. Recomanable pels edictes del cante, palmas i taconeo i també per qui no ho són tant doncs segur que, veien aquests artistes, en sortiran satisfets.


La CUP Poble Actiu intensifica la lluita per remunicipalitzar la gestió de l’aigua a l’àmbit metropolità | El Llobregat\nLa CUP Poble Actiu intensifica la lluita per remunicipalitzar la gestió de l’aigua a l’àmbit metropolità\nviernes 03 de marzo de 2017, 11:28h\nEl grup metropolità organitza una xerrada-debat a l’Auditori Barradas de L’Hospitalet en defensa de la gestió pública i municipal de l’aigua\n“Serà una de les grans batalles de la ciutat als pròxims anys”. Així de clar ho manifestava el regidor i portaveu de la CUP-Poble Actiu a L’Hospitalet, Khristian Gimènez, en paraules a El Llobregat, abans de començar l’acte. I, efectivament, la guerra per l’aigua metropolitana –amb concessions encara pendents dels jutjats- serà una de les patates calentes que a l’Àrea Metropoitana de Barcelona caldrà resoldre. En aquest context, el grup metropolità de la CUP-PA –amb representació, per primera vegada, a l’ens supramunicipal- ha celebrat l’acte central de la seva campanya ‘Movem-nos! Remunicipalitzem l’aigua’ que ha consistit en una xerrada-debat a l’Auditori Barradas de L'Hospitalet.\nL’objectiu, fixar la clara reivindicació de recuperar la gestió pública del servei, però, també, que sigui una gestió municipal. En aquest sentit, la CUP-PA ha anunciat una triple estratègia fonamentada en la lluita al carrer –motivada principalment per la manifestació convocada el 19 de març a Terrassa per la Taula de l’Aigua i Aigua és Vida-; amb una campanya audiovisual dirigida al món digital i als mitjans; i amb la lluita institucional amb mocions als plens de tot el territori on tenen presència i on ja haurien aconseguit l’aprovació a deu municipis. “Es tracta de demostrar a l’AMB que no som quatre arreplegats”, ha dit Eduardo Cáliz, coordinador de la CUP-PA a l’AMB.\nL’acte ha comptat amb la presència de la diputada al Parlament de Catalunya, Eulàlia Reguant, que ha resumit en quatre avantatges fonamentals el per què de la remunicipalització de l’aigua: es tracta d’un bé comú i, per tant, cal assegurar l’accés a tothom i evitar qualsevol tall de subministrament; permet un control directe i popular i, així, “es pot controlar i discutir el preu –que ara ve de fora-“, que experimentaria una rebaixa a la factura”; la remunicipalització ajuda a millorar les condicions laborals dels treballadors, donat que l’externalització del servei deriva, segons Reguant, en una “precarització i fragmentació del mercat laboral i de les condicions”; i, per últim, per motius mediambientals, donat que la gestió pública afavoriria una millor preservació i control de la sostenibilitat ecològica.\nReguant ha considerat aquest un bon moment per posar el tema sobre la taula donat que les concessions estan pendents dels jutjats i ha negat qualsevol tipus d’indemnització a les empreses privades o mixtes que, actualment, gestionen el servei: “Creiem que no s’ha d’indemnitzar partint que les portes giratòries i la convivència públic-privada ha existit sempre i existeix”, ha dit Reguant, que considera que ja han estat prou beneficiades. “I si ells consideren que sí, que, con qualsevol ciutadà, presenti el recurs necessari i que la justícia dirimeixi si cal o no”. En tot cas, Reguant ha defensat tirar endavant amb el procés de remunicipalització de la gestió de l’aigua independentment d’aquest debat: “Plantejar-nos no remunicipalitzar l’aigua per una possible indemnització, que ja considerem que no s’ha de pagar, no és pertinent, perquè aleshores estaríem mantenint permanentment totes les concessions”.\nDes del punt de vista metropolità, reconeix que el fet que Entesa (ICV, BCN en Comú i altres agrupacions locals) hagi pactat amb el PSC –“que ha privatitzat sistemàticament aquests serveis”- dificultat aquest procés, però ha volgut destacar, en tot cas, la necessitat de que la gestió sigui municipal: “La gestió municipal va més enllà de la qüestió territorial; té a veure amb la proximitat i amb la defensa dels ajuntaments com l’administració més propera al ciutadà i, per tant, la que permet controlar, vetllar i participar en el servei. No defensem la gestió pública i ja està; sinó que passin a mans municipals”.\nL’acte, presentat per Dany Martínez, de la CUP de L’Hospitalet, ha comptat també amb la presència de Míriam Planas, portaveu de la Plataforma Aigua és Vida, que ha ajudat a contextualitzar aquest sector. I és que, segons dades de la plataforma, el més habitual és que la gestió sigui eminentment pública. Al món, el 90% dels serveis són públics; a Europa, la gestió pública ocupa un 70%; mentre que a Espanya cau fins el 50%. Meitat i meitat. En canvi, a Catalunya, les dades s’inverteixen en contra del que és habitual. D’aquesta manera, el sector públic només representa un 20%, mentre que el 80% de la gestió de l’aigua està en mans privades.\nAquest és el cas, com a la majoria de ciutats de l’àmbit metropolità, de L’Hospitalet. En aquest sentit, Khristian Giménez ha destacat, a El Llobregat, la necessitat d’obrir i posar el debat a la taula després de presentar dues mocions a L’Hospitalet, de moment, amb pocs resultats. La primera va ser a partir de l’ara extint grup municipal de Guanyem L’H que, a finals de 2015, abans d’entrar a formar part del Govern local, va presentar una moció amb la que s’aprova –amb el vistiplau del PSC- demanar a l’AMB un estudi de viabilitat.\nLa segona, un any després, “davant la falta de resposta”, la CUP-PA i Canviem LH van tornar a presentar una nova moció, en aquest cas, demanant directament, no només fer l’estudi de viabilitat, sinó iniciar el procés de remunicipalització del servei. En aquesta ocasió, la moció va ser rebutjada amb els vots en contra del PSC, PP, PDECAT i l’abstenció d’ERC en alguns punts.