Jordicine (Paranoia 68): de maig 2007\nCórrer és de covards?\n2006 / Estats Units / 136 minuts / Acció – Drama / Director: Mel Gibson / Intèrprets: Gerardo Taracena, Raoul Trujillo, Dalia Hernandez, Rudy Youngblood / L’existència d’un poble maia és idíl·lica fins que és interrompuda violentament per una força invasora brutal. Pràcticament no hi ha supervivents. Els únics a qui no assassinen sense pietat són alguns homes capturats per ser sacrificats a la ciutat. Un d’ells se salva quasi per casualitat i emprèn una fugida a contrarellotge. Intenta vèncer als opressors i a la por que, lògicament, l’acompanya en tot moment. El seu objectiu és tornar a casa i salvar a la seva dona embarassada i al seu fill, refugiats en una cova de la qual no poden sortir sols.\nNo suporto Mel Gibson, sobretot en el seu vessant d’actor. És una declaració de principis. S’ha de reconèixer, però, que té molta vista; especialment quan dirigeix. ‘Bravehart’ (1995) va guanyar cinc Òscars, ‘La pasión de Cristo’ (2004) no va deixar indiferent ningú i ‘Apocalypto’ (2006) és una pel·lícula visualment brillant. Com escrivia Stephen Hunter al ‘Washington Post’, ‘Gibson no és un pensador profund, però és un crac explicant històries’. Just a la fusta. És la millor manera de definir la seva feina.\nDes d’un punt de vista argumental, ‘Apocalypto’ és fluixa i inconnexa, però enganxa des del primer moment. I molt, la veritat. Podríem dir que és una versió molt millorada del ‘Depredador’ (1987) de John McTiernan, que va tenir Arnold Schwarzenegger com a protagonista. Tres quartes parts de la pel·lícula passen al bosc, on en Jaguar Paw corre i corre, quasi sense esma, en una lluita a cara o creu contra la mort. Per sortir-ne victoriós, ha de deixar la por de banda, com va recomanar-li el seu pare abans de morir. Ha de córrer sense deixar de pensar. De fet, és vital per idear plans i trampes per anar eliminant perseguidors, sempre que sigui possible.\nLa fotografia de Dean Semler és espectacular, igual que la majoria de moviments de càmera. Els travellings per dins de la selva, seguint tots i cadascun dels moviments del protagonista, fan que la persecució mai es faci llarga; més aviat tot el contrari. Tens la sensació de veure-ho tot des d’una posició privilegiada, quasi participant de l’acció. Imatges amb molta força i vivacitat. Hi ha qui creu que Gibson abusa dels primer pla, sobretot en les imatges de violència, fins el punt de apropar-les a un estil excessivament ‘gore’. Jo crec que estan en la línia de la pel·lícula i que, per tant, no són gratuïtes. Estan en consonància amb la resta.\nEls regnes maies van dominar Amèrica al llarg de més de mil anys. Van construir grans ciutats, en les quals van aixecar piràmides que encara avui es desconeix com es van fer. És un dels grans misteris de la humanitat. Els maies eren una societat molt avançada, reponsable d’extraordinaris descobriments culturals i científics. A ‘Apocalypto’ es veu la diferència entre els maies rurals (que viuen en una felicitat màxima, tot i les seves carències) i els de la ciutat, corrumputs i rendits a un Déu a qui intenten fer content amb sacrificis humans. Uns sacrificis que, a falta d’altres coses, és un espectacle de masses. Que trist!\nEls maies que no moren en l’atac invasor són sacrificats. Tots menys un petit grup, que acaba sent el juguet de quatre malalts que, després de deixar-los escapar, els fan servir de diana. Un eclipsi de sol els havia salvat d’una mort segura, que arriba cinc minuts després; i d’igual o pitjor manera. En Jaguar Paw s’escapa i demostra que, amb intel·ligència (i l’habitual mala punteria dels dolents) tot és possible. Fins i tot trobar la dona i el fill vius mil anys després d’haver-los deixat en una cova subterrània. Parlant de dolents, he de dir que n’hi ha un que fa molta ràbia; és a dir, que fa un gran paper. La pel·lícula t’entra com un verí, tot i la seva falta de rigor històric.\nJa salvat, amb la família reunida, en Jaguar Pawe arriba a la platja. Allà veuen tres caravel•les a la platja. I la dona li diu...\n-Anem amb ells?\n-No, no, millor començar una nova vida en un altre lloc\nTant córrer per acabar en mans dels espanyols, que arriben amb la creu en una mà i l’escopeta a l’altra. Com diria aquell, ‘Sorpresas te da la vida’.\nPublicat per Jordicine a 5/30/2007 10:04:00 p. m. 2 comentaris:\nComentari: 'Piratas del caribe 3': (En el fin del mundo). Nota: 7\nQuan s’estrenarà la quarta?\n2007 / Estats Units / 168 minuts / Aventures / Director: Gore Verbinski / Intèrprets: Johnny Depp, Orlando Bloom, Keira Knightley, Geoffrey Rush, Jonathan Pryce, Bill Nighy, Chow Yun-Fat / Will Turner (Orlando Bloom) i Elizabeth Swann (Keira Knightley) s’han aliat amb el capità Barbosa (Geoffrey Rush) per intentar alliberar al capità Jack Sparrow (Johnny Depp), en deute etern amb Davy Jones. Per aconseguir-ho, es dirigeixen cap a Singapur, on esperen trobar la col·laboració d’un perillós pirata xinès. Paral·lelament, l’’Holandés Errante’, ara sota la ‘Compañía de las Índias Orientales, continua dominant els Sets Mars. Ha arribat el moment de la veritat: tothom ha d’escollir bàndol per afrontar la batalla final. Les vides de tots ells i de la pirateria clàssica penja d’un fil...\nEm va agradar ‘Piratas del Caribe 3 (En el fin del Mundo)’. Ho reconec. Passa alguna cosa? A mí també m’apassiona el cinema d’autor, les pel·lícules orientals, les alemanyes, però s’ha de saber valorar tot amb una certa mesura, sense condicionants externs ni prejucidis. Estar tres hores assegut al cinema sense moure’s ni mirar el rellotge no és fàcil; i Gore Verbinski ho aconsegueix. No tinc massa fresques les dues primeres parts de la saga (evito dir trilogia, perquè també hi haurà un quart capítol), però m’arriscaria a dir que aquesta té més de la primera que de la segona. Hi ha interessants escenes de lluita i un humor molt particular. Tampoc no podem deixar de banda l’estelar intervenció de Keith Richards, el guitarrista dels ‘Rolling Stones’.\nVisualment, ‘Piratas 3’ és molt gran, amb uns esfectes especials extraordinaris. La batalla final, amb abordatge inclòs, està a l’alçada de ‘Master and Commander’ (2003). La música, el so i la fotografia també són bons, creant un embolcall suggerent. La pel·lícula és un ‘divertimento’, res més. És allò de passar-s’ho bé sense preguntar-se massa coses. Els nens (i els que no ho som tant) ens agraden els pirates, i els de la Disney, més llestos que la gana, han trobat un filó inesgotable. ‘Piratas 3’ és cinema comercial, de crispetes, d’aquell que no necessita presentació. Només cal estrenar la pel·lícula; l’èxit està assegurat. La factoria Disney, ancorada en el cinema infantil –sense rumb ni idees- aquí ha estat molt encertada. S’ha de reconèixer.\nQuin ‘plus’ aporta ‘En el fin del Mundo’ respecte les dues primeres parts? Doncs l’humor paranoic que envolta al personatge de Johnny Deep, el capità Jack Sparrow, més embogit que en les anteriors. En part és lògic, perquè en aquesta... està mort! En alguns moments, i salvant les distàncies (molt llargues, que ningú s’empipi), la interpretació d’aquest carismàtic pirata m’ha fet pensar en els guions de Charlie Kaufman, pare d’obres d’art com ‘Olvídate de mí’(2004), ‘Adaptation’ (2003) o ‘Cómo ser John Malkovic’ (1999). Tres exemples: una presó i un vaixell ple de Jack Sparrow i ell mateix parlant amb dos Sparrow petitons, exemplificant allò de l'angelet bo i del dimoniet dolent. Tot molt ric visualment, amb fons blancs i colors pastel. Mig realitat, mig somni, a cavall entre el regne dels vius i dels morts.\nJohnny Deep et pot agradar molt o decepcionar-te totalment, perquè s’acaba transformant en una caricatura d’ell mateix. Orlando Bloom continua sense enganxar, apàtic com sempre. A ‘Piratas 3’ destaca Keira Knightley (fantàstica a ‘Orgullo y prejuicio’ (2005) i Geoffrey Rush, que l'any 2006 va guanyar l’Òscar per ‘Shine'. La resta de personatges d’aquesta pel·lícula, i aquest és un dels seus grans problemes, són extremadaments plans.\nLa conversió de dos soldats a pirates, quan fan l’abordatge i perden, és memorable. Passen d’atacar per guanyar a quedar-se amb els veritables vencedors, com aquell qui diu... d’incògnit! Gens real, és veritat, però divertidíssim. Es canvien de roba, s’embruten una mica i, vinga, a cridar com dos pirates més. La reunió dels pirates dels 7 mars, amb l’aparició de Keith Richards, val mitja pel·lícula. El guitarrista fa de pare de Jack Sparrow, amb un look idèntic. És realment impressionant. Omple la pantalla, com quan toca amb els ‘Rollings’. Es comenta que Johnny Deep va exigir que Richards, amb qui ha basat el seu personatge, interpretés al seu pare. Era la seva única condició. El diàleg entre ells impagable. Com a exemple, aquest petit extracte:\nHola, Pare. Cóm està la mare?\nFa anys que és morta.\nVaja... I què t'expliques?\nL’argument? És el menys important, però vaja, es resumeix fàcilment. Cal rescatar al capità Jack Sparrow, que ja forma part del regne dels morts. I como no, acaben aconseguint-ho, obrint pas a una multimilionària quarta part. Enmig, batalles i més batalles, pirates i més pirates (xinesos, anglesos, francesos...) i la mort de Will Turner, ara al capdavant de l’’Holandés Errrante’. No m'oblido dues històries d’amor: la d’en Will i l’Elizabeth, que es podran veure un dia cada deu anys (quina paciència... o tranquil·litat, qui sap) i la de Davy Jones amb la Deesa. Un ‘tortell’ sense cap ni peus. Però mana l’espectacle i a 'Piratas 3' és molt gran. Res més.\nPublicat per Jordicine a 5/27/2007 07:39:00 a. m. Cap comentari:\nComentari: 'El perro mongol' (La cueva del perro amarillo). Nota: 7'5\nLa vida a la Mongòlia rural\n2005 / Alemanya / Drama / 90 minuts / Director: Byambasuren Davaa / Intèrprets: Batchuluun Urjindorj, Buyandulam Daramdadi Batchuluun, Nansal Batchuluun, Nansalmaa Batchuluun, Batbayar Batchuluun / Nansal, la filla ‘gran’ d’una família de mongols nòmades, es troba un cadell de gos mentre recull fems per a la seva mare. La nena se’l vol quedar des d’un primer moment, però el seu pare no hi està gens d’acord. Creu que l’animal pot portar-los mala sort, sobretot tenint en compte que potser és descendent dels llops que es mengen les seves ovelles. Li demana que se’l tregui de sobre immediatament, però no li fa cas.\n‘El perro mongol’ és un ‘rara avis’ deliciós. Que s’oblidi de veure-la qualsevol amant de l’acció, d’aquells títols farcits d’efectes especials pels quatre costats. Aquest segon projecte de Byambasiren Davaa, després de ‘La historia del camello que llora’ (2003), és visiualment extraordinari. Aquesta directora de Mongolia, que té 36 anys, ens explica com es viu al seu país i els canvis existencials que pateixen els nòmades. ‘El perro mongol’, que és el projecte de final de carrera de Davaa, va ser candidata als Òscars a la millor pel·lícula de parla no anglesa.\nEstà protagonitzada per una família sencera de mongols de la part nord-occidental del país; formada pel pare, la mare, dues filles i un fill; tots tres molt petits. Abans de començar a rodar, l’equip tècnic va creure convenient conviure dos mesos amb els Batchuluun, amb l’objectiu que actuessin amb normalitat, com si les càmares no hi fossin. Ells són els principals i únics protagonistes d’aquesta història, acompanyats per un gos a qui batejen com ‘Zochor’.\n‘El perro mongol’ podria ser ben bé un documental. De fet, es tracta d’una reflexió que gira al voltant d’una família nòmada: Amb quins valors i quines creences creixen els nens i les nenes nòmades? Què significa ‘vida moderna’ per a ells? Són preguntes difícils de contestar, sobretot amb un punt de vista occidental. Tinc clar, però, que els Batchuluun tenen tot allò que és absolutament necessari, res més. N’hi ha prou? Potser sí. La mainada juga apilant fems, com si estiguessin fent edificis... aquells que algun dia van veure a la ciutat. Mirar els núvols, intentant descobrir formes animals, i sortir a pasturar amb les ovelles i les cabres són altres de les seves distraccions que, més d’un cop, alhora també son obligacions. La imaginació al poder.\nEls nens occidentals ho tenen tot; deixant de valorar moltes coses. Qui no ha sentit algun cop allò de ‘no sé a què jugar...’, un raonament-queixa de nen que, habitualment, acaba indignant als pares. El cap dels Batchuluun se’n va a la ciutat per vendre la pell de dues ovelles assassinades pels llops, la seva principal i única preocupació. Quan torna, porta un caramel a cadascun dels seus tres fills i un petit peluix per compartir, l’única joguina que es veu en tota la pel·lícula. No estan acostumats a rebre regals i, per tant, saben valorar-los. A la mare li porta un petit cassó de plàstic de color verd, que rep amb una gran alegria. Per desconeixement el posa el foc i, lògicament, acaba desfet i inservible. L'altre novetat és una llinterna, per si algun dia és necessària.\nBeuen llet, mengen formatge...; tot casolà, perquè els Batchuluun tenen cabres i ovelles, a banda de bous, que fan servir per les tasques de càrrega. La mare renta la roba a mà, fregant-la amb una pedra. Mongolia ha evolucionat, però ells prefereixen seguir vivint com els seus avantpassats, sense luxes i enmig de la natura. L’únic que trenca la seva rutina és l’arribada del gos que es troba la Nansal dins d’una cova. L’’adopta’ des d’un primer moment, mimant-lo com un component més de la família. A Mongolia creuen en la reencarnació amb un vincle directe entre l’home i el gos. De fet, a la pel·lícula expiquen que quan un gos mor se li ha de tallar la cua i posar-li a sobre del cap, just abans d’enterrar-lo. Així, quan torni a néixer serà un home i la cua la portarà al cap. ‘Tot el món mor, però ningú esta mort’.\nLa moto amb què es trasllada el pare uneix la muntanya on viuen amb la metròpolis. El cavall el fa servir per desplaçaments més curts. La nena gran estudia a la ciutat, internada en un centre del qual només surt a l’estiu. El curs vinent potser tindrà més sort (o no) i viurà a casa d’un tiet, que ha acceptat fer-se’n càrrec. Eduquen a les criatures a la seva manera, però no s’obliden d’escolaritzar-los. A vegades poden semblar una mica despreocupats, quan per exemple la Nansal s’emporta el ramat a pasturar, però el pare és a la ciutat i algú ha de fer-ho. La mare? Si ho fa ella, Qui cuida els dos petits?\nL’estiu acaba i la família decideix traslladar-se. Desmunten tot allò que tenen amb molt de compte i ho empaqueten com si fos nou, tot fer fer el viatge (amb un munt de carros estirats per bous) en les millors condicions. El nen petit, d’un parell d’anyets, cau i ningú se n’adona. La Nansal l’havia de vigilar, però està massa pendent del gos. El seu pare l’ha deixat lligat a un pal. Un caçador el recollirà més tard. Quan els voltors ja estan a punt d’envoltar al petit, el gos es deslliga i li salva la vida. Els dubtes del pare desapareixen i, immediatament, en ‘Zochor’ passa a formar part de la família. És el seu premi merescut.\nNo té res a veure des d’un punt de vista argumental, pero ‘El perro mongol’ et fa reflexionar, com ‘Las tortugas también vuelan’. Són pel·lícules reals, amb grans guions, que t’ajuden a conèixer països llunyans i diferents maneres de viure. En una escena, la mare li diu a la Nansal que obri la mà i estiri els dits al màxim. Arribat em aquest punt li demana que es mossegui el palmell; i no pot, és clar. Si ho proveu, us n'adonareu. Tot això per dir-li que, a voltes, tens moltes coses a tocar que mai podràs aconseguir. Quina gran veritat.\nPer què ‘La cueva del perro amarillo’, que és el subtítol de la pel·lícula? Doncs per una llegenda ancestral, segons la qual una noia es va posar malalta per culpa d’un gos groc. Representa que estava enamorada i que el gos no la deixava que es veiés amb el seu xicot amb tranquil·litat. Quan el tanquen en una cova, ella recupera la llibertat... i l’amor. L’única culpa que tenia el gos era estar en un lloc inadequat en el moment inadequat. Pura anècdota.\nPublicat per Jordicine a 5/22/2007 12:15:00 p. m. Cap comentari:\nSobreviure en una guerra inútil\n2004 / 'Concha' d'Or al festival de Sant Sebastià / Iraq / 95 minuts / Drama / Director: Bahman Ghobadi / Intèrprets: Avaz Latif, Soran Ebrahim, Hirsh Feyssal, Saddam Hossein Feysal, Abdol Rahman Karim / Els habitants d’un poble del Kurdistan iraquià, a la frontera entre Iran i Turquia, busquen una antena parabòlica desesperadament. Volen estar informats sobre l’imminent atac americà sobre l’Iraq. Estan convençuts que queden poc dies per l’inici de la guerra. Un jove mutilat que es dedica a desactivar mines amb la boca, per després vendre-les, també té clar que la situació es complica per moments. Aquell jove viatja acompanyat de la seva germana petita i del fill d’aquesta, que és cec.\nA la majoria dels països d’Occident qui vol una arma de foc l’aconsegueix amb una certa facilitat; i si és amb permís, encara més. L’antena parabòlica està socialitzada, a l’abast de tothom. Si vols uns peixos de colors vas a la botiga i els compres; per una quantitat quasi simbòlica. El mal de queixal se soluciona amb un calmant, que pot trobar-se en qualsevol farmàcia, cas que no en tinguis a casa. Els desplaçaments curts es fan en tren, autobús, cotxe, moto o en bicicleta. Els nens estan obligats a escolaritzar-se... A l’Iraq tot és diferent, encara més els dies previs a l’inici de la guerra amb els Estats Units.\nEl poble que retrata ‘Las tortugas también vuelan’ només té dues armes per plantar cara als nord-americans... i llogades per tres mesos! Les canvien per un munt de mines antipersones que han recollit els nens, amb els riscos que això comporta per a la seva integritat física, és clar. La necessitat de saber, de conèixer de primer mà, fa que els poble faci una recol·lecta per comprar una antena parabòlica; una per a tothom. Una adquisició sense precedents. Problemes? Uns quants. Primer, que hi ha tot un seguit de canals prohibits per l’Islam, per la música, per l’escassetat de roba... I segon que la gran majoria no entén res, perquè no saben anglès. Però diuen que el més important és la intenció: Volem saber!\nMés coses. Un parell o tres de nens petits moren perquè intenten agafar peixos vermells en un llac. Era la il·lusió de la seva vida. Quí els vigilava? Ningú, és clar. Els seus pares tenien coses més importants per fer. El mal de queixal s’intenta combatre fent gàrgares amb benzina. Pastilles, què són? On s’aconsegueixen? Els desplaçaments s’han de fer caminant, gastant sabatilles. Bicicleta n’hi ha una; la del llest del poble. Es tracta d’un noi, batejat com ‘Señor Satélite’, que s’encarrega de subministrar coses als seus veïns; la parabòlica, les armes... Als seus veïns i als de les localitats dels voltants; sempre que ho pugui aconseguir, evidentment.\nEl ‘Señor Satélite’ és l’ídol dels nens. Donarien la vida per ell. Amb quatre paraules d’anglès, una bici i una capacitat innata per negociar s’ha fet un nom i és respectat per tothom. Així és la vida a l’Iraq. De què ens queixem a Occident? La quadrilla d’en Satélite sembla la ‘botiga dels horrors’: nens sense braços, sense cames... tots ells mutilats com a conseqüència d’alguna errada en el procés de recollida de mines. És el seu ‘modus vivendi’. La pel·lícula és antibel·licista i no se n'amaga. És la seva principal i única bandera.\nLa ‘família’ a qui vol ajudar en Satélite (i les cometes a família no són casuals) mereix un capítol a banda. El germà gran no té braços. Tot i això continua desactivant mines, ara amb la boca. La petita només té deu anys. Va ser violada quan en tenia set i, com a conseqüència, té un fill de dos. Un fill que ella no reconeix, ja que li recorda un tracte vexatori que mai no oblidarà. Per acabar de tancar aquest cercle de despropòsits, el nen és cec.\nEn Satélite intenta ajudar aquesta família destrossada. Pares? Ni parlar-ne, suposo que desapareguts en combat; i mai millor dit. La nena està tan desesperada que es passa la pel·lícula intentant suïcidar-se. De fet, no tenim cap dubte que ho aconseguirà. No perquè siguem massa llestos; és que en el primer plànol ja veiem com es deixa caure per un precipici. No pot més. La vida ha estat molt injusta amb ella. Abans, ha lligat al seu fill amb una corda en un peu i l’ha ofegat al llac on, suposadament, hi ha els desitjats peixos vermells. Curiosament, quan els nor-damericans arriben a l'Iraq, un dels nens n'hi porta dos en una bossa al 'Señor Satélite'... a més del braç del monument a Sadam. És el seu primer record de guerra. Amb el temps, valdrà calers, li asseguren.\nEl millor de ‘Las tortugas también vuelan’ és el seu argument, que té moltíssima força. No hi ha ni efectes especials, ni localitzacions espectaculars ni una musica encisadora. La pel·lícula és tan dura com un cop de puny al fetge. Costa de digerir, però és necessari veure-la: Per saber com s’organitza una guerra inútil, per veure com la pateix la gent innocent, per entendre com es sobreviu sense tenir res; sense present, futur ni quasi gairebé passat. Una recomanació: cal veure-la en versió original. La traducció al castellà és molt fluixa. Perd força i aquesta petita obra mestra es transforma en una pel·lícula més. Les interpretacions dels nens, tots actors no professionals, són molt bones.\nD’on surt el títol? No ho tinc clar. Els dos cops que surten tortugues, apareixen a l’aigua; al costat del nen cec. La primera vegada dins d’una galleda i la segona flotant mentre ell s’enfonsa al llac, abans de morir. Representen l’esperança, igual que els peixos de colors? Surar a l’aigua és el mateix que volar. Reflexionem-hi!\nPublicat per Jordicine a 5/22/2007 12:13:00 p. m. 1 comentari:\nTony Jaa en estat pur\n2005 / Tailàndia / 109 minuts / Acció – Arts marcials / Director: Prachya Pinkaew / Actors: Tony Jaa, Petchtai Wongkamlao, Charlie Yeung, Xing Jing, Johny Nguyen, Nathan Jones, Bongkoj Khongmalai / En Kham viu tranquil·lament en un poble de la Tailàndia rural. La seva vida canvia radicalment quan una banda mafiosa amb base a Austràlia li roba els seus dos elefants. Per ell i el seu pare, són molt més que dos animals, formen part de la família. La seva intenció era regalar-los al rei del seu país, com a signe de devoció. Per recuperar-los, en Kham s’ha de traslladar a Sydney, una terra desconeguda per ell.\nTorna el binomi Prachya Pinkaew-Tony Jaa, director i actor principal de ‘Ong Bak’, la pel·lícula que els va donar a conèixer a tots dos. Fins i tot podríem parlar de triangle, perquè també repeteix Petchtai Wongkamlao. A ‘Ong Bak’ era l’amic ‘jeta’ de Tony Jaa; i a ‘Thai Dragon’ el policia simpàtic. Dos papers molt semblants, sens dubte. És la setena pel·lícula de Tony Jaa en els últims set anys; i la vuitena, ‘Ong Bak 2’ ja està en fase de postproducció. Ja vaig dir fa no massa, en el comentari d’’Ong Bak’, que Tony Jaa és un atleta excepcional, un prodigi de la natura. És una mescla entre el gran Bruce Lee i Jackie Chan, amb qui, en aquesta pel·lícula, xoca casualment en un aeroport. Suposo que és una manera graciosa de passar-li el relleu. Són només uns segons, els suficients per a reconeixe’l com a substitut.\n‘Thai Dragon’ és una pel·lícula entretinguda, amb alguna semblança amb el cine de Quentin Tarantino. L’escena final, en què Tony Jaa es desfà d’un número incomptable de rivals, és molt similar a la superlluita d’Uma Thurman contra els ’88 maníacs’ al primer volum de Kill Bill. En la pel·lícula nord-americana hi havia braços, cames i caps tallats per donar i per vendre; a la Tailandesa són braços, cames i caps... trencants. És una batalla brutal, amb Tony Jaa posant sobre la taula totes les seves habilitats en els arts marcials, que no són poques. Potser el problema és que ens queden amb això, amb l’envoltori. Hi ha qui diu que el guió es molt profund, que compara la noblesa dels camperols amb el nihilisme de les grans ciutats, però crec que és anar massa enllà. Pot fer-se aquesta lectura, però em dóna la sensació que no és del tot correcte.\nL’argument, profund o no, és senzill. Per la família d’en Kham, els elefants són el seu principal i únic tresor. Com que els hi roben i se’ls emporten a Sydney, ha d’anar a buscar-los. Allà és un foraster, però es farà reconèixer ràpidament. Els cops són la seva targeta de presentació. Però no pica per picar –ell mai comença les baralles-, l’únic que fa és defensar-se. El problema, o no, és que davant seu sempre té gent més ben preparada, amb armes (sempre blanques, no n’hi ha ni una de foc), i en número. Són multituds contra ell, que sempre acaba guanyant, clar.\nEn Tony Jaa, que en aquesta pel·lícula es diu Kham, és el nen bo, aquell que totes les sogres voldrien per les seves filles. Fort, tendre i se suposa, perquè no queda clar, que intel·ligent. Quan descobreix que han matat l’elefant per fer una espècie d’escultura postmoderna amb els seus ossos, embogeix. A més de la lluita final, em quedo amb l’escena en què s’enfronta a un brasiler que sembla el doble de Ronaldinho Gaúcho. Aquest, però, opta per l’espectacular capoeira en lloc del futbol. Una art marcial elegantíssima, tot i que, en aquest cas, no li serveix de res.\nPer acabar, una pregunta: On és el drac? No podien haver-la titulat el protector, com es va estrenar a Tailàndia. Perquè, com a mínim, intenta protegir els elefants. De drac no n’hia ha ni un. M’imagino que el drac és ell. A Orient, la gent poderosa, amb força o diners, a voltes se’ls dóna aquest qualificatiu. Tinc un amic xinès que quan vivia al seu país formava part dels ‘deu dracs’, un conegut grup de joves ben situats. Ve d’aquí el títol? O no?\nPublicat per Jordicine a 5/19/2007 11:44:00 a. m. 3 comentaris:\n2006 / Estats Units / 113 minuts / Comèdia – Fantàstic / Director: Marc Forster / Intèrprets: Will Ferrell, Dustin Hoffman, Maggie Gyllenhaal, Emma Thompson, Queen Latifah, Tom Hulce, Linda Hunt, Tony Hale / Una novel·lista (Emma Thompson) intenta acabar la seva darrera obra, potser la millor de la seva carrera. Només té un dubte: com liquidar al seu personatge principal. Vol que sigui creïble. Però quan ja ho té tot decidit apareix un nou problema? El seu personatge, Harod Crick (Will Ferrell), existeix de veritat. Encara que sembli impossible, la seva vida avança al mateix ritme que el llibre, en paral?lel. L’escriptora s’atrevirà a matar-lo? per retrobar l'èxit perdut fa anys\n‘Mas extraño que la ficción’ és una delícia. És d’aquelles pel·lícules que tenen alguna cosa més, com ‘Adaptation: El ladrón de orquídeas’ (2002), ‘Cómo ser Jon Malkovich (1999) ’, o ‘Olvídate de mí’ (2004). Va ser començar a veure-la i pensar immediatament en ‘Adaptation’, una dels meus títols de capçalera. El guió l’hauria pogut escriure perfectament Charlie Kaufman, tot i que és de Marc Forster. I per si fos poc, una de les protagonistes femenines de les dues històries és la mateixa: la guapíssima Maggie Gyllenhaal. Aquí dóna vida a la pastissera que rep una inspecció d’hisenda, en la persona de Harod Crick. Will Ferrell, el típic actor de comèdia, està fantàstic, sorprenent a tothom. Després de fiascos com ‘Embrujada’ (2005) o ‘Boad Trip’ (2003), sembla que ha trobat una nova línia, ja iniciada a la ‘Melinda y Melinda’ (2004) de Woody Allen.\nFerrell està molt ben acompanyat per Emma Thompson, sense cap pel·lícula massa interessant des de ‘En el nombre del padre’ (1993). Podríem dir que portava deu anys ‘perduda’, com la novel·lista a qui interpreta. En un moment donat, caminant per un hospital, li pregunten: Quina malaltia té vostè? Falta d’inspiració, assegura. Més clar l'aigua. A la vida real també? Ferrel, Thompson i el gran Dustin Hoffman, que s’està especialitzant en papers d'actor secundari. Lluny queden títols com ‘La cortina de humo’ (1997), Rain man (1998) o l’inoblidable ‘Tootsie’ (1982).\nVeient ‘Más extraño que la ficción’ –excel·lent títol, per cert-, m’he divertit com un nen. Des de la seva presentació, ‘es la historia de un reloj de pulsera’, fins el final, en què un petit bocinet del mateix rellotge li salva la vida al seu propietari... Genial en tots els sentits. En Harod Crick és un inspector d’hisenda amb el suposat caràcter d’un inspector d’hisenda, segons resen els tòpics clar. Segur que n’hi ha de tot tipus, com a totes les professions. En Harod, però, segueix els estereotips: Fred, calculador, maniàtic, solitari... i amant dels números i de l’estadística. A la pel·lícula, les xifres apareixen sobreposades a la pantalla en tot un seguit de desplegables molt visuals. Un efecte esplèndid i molt curiós.\nEn Harod creia que era feliç; fins que un dia descobreix que li ressona una veu dins del seu cap. Explica exactament què fa en cada moment. És la seva narradora que, entre d’altres coses, li anuncia que morirà. No s’ho pot creure, perquè no és fàcil, però se n’adona ràpidament que ha de trobar-la com sigui. Per aconseguir-ho, visita un peculiar professor de literatura... i natació, personatge interpretat brillantment per Dustin Hoffman. És ell qui intenta saber qui està escrivint la novel·la de la vida d’en Harod. Per començar, li fa tot un seguit de preguntes per descartar gèneres i escriptors.\n-Què està fent ara?\n-Investigant una pastissera per frau...\n-Li cau bé?\n-No ho crec, m’ha dit que em folli un peix\n-Així descartem les tragèdies. Segur que vostè surt en una comèdia.\nTot i aquesta observació, el professor s’equivoca. En Harod és el personatge d’una tragèdia. A més, la novel·lista sempre mata als seus personatges principals. Al final la troba, però ja és massa tard. Després de deu llargs anys de bloqueig, el llibre ja té final. En Harod no s’atreveix a llegir-lo i li porta al professor perquè ho faci per ell, perquè li doni la seva opinió. Jules Hilbert ho té clar:\nés al millor obra de l’escriptora, sense cap mena de dubte. Li sap greu, però no pot tenir cap altre final. Ha d’acceptar morir perquè ella triomfi. Al final, però, l’escriptora, que tampoc no entén res, decideix fer-se enrere i canviar el final. Sap que el llibre no serà tan rodó, però salvarà una vida.\nUn nen cau de la bicicleta davant d’un autobús. En Harold salta a la carretera per salvar-lo i l’autobús se l’emporta per davant. Aquesta era la mort que l’escriptora li havia reservat, d’heroi, després de salvar una criatura. Però, al final, i pels motius que tots sabem, el deixa viure. Feliç, sense rellotge... i acompanyat de la pastissera que li canvia la vida... tot i estafar a hisenda. El rellotge que tan l’havia control·lat acaba dins del seu cos, crec que taponant la vena aorta. ‘Más extraño que la ficción’ és un cant a la vida, a la llibertat, a estafar a hisenda si tens un bon motiu, fins i tot. És una pel·lícula fantàstica, on la realitat i la ficció estan separades per una línia molt fina. Com a les nostres vides, no? Encara més des de l’implantació d’internet amb un un menú d’opcions inacabable.\nPublicat per Jordicine a 5/17/2007 05:04:00 p. m. Cap comentari:\nPublicat per Jordicine a 5/15/2007 09:53:00 a. m. Cap comentari:\nDe vegades només demano per veure\ntot el que puc aconseguir.\nEt respecto menys quan ho fas; m'ensenyes\na cridar a mi també.\nI jo no vull fer-ho.\nSi en comptes d'ordres, de vegades demanessis\nles coses, jo ho faria tot més ràpid i amb més afany.\nCompleix les promeses, bones i dolentes.\nSi em promets un premi, dóna-me'l;\nperò també si es un càstig.\nNo em comparis amb ningú, especialment amb\nel meu germà o la meva germana.\nSi tu em fas sentir millor que els altres, algú patirà;\ni si em fas sentir pitjor, seré jo qui pateixi.\nNo canviïs d'opinió tan sovint sobre què he de fer.\nDecideix i no canviïs aquesta decisió.\nDeixa valer-me per mi mateix.\nSi tu ho fas per mi, jo mai podré aprendre.\nNo diguis mentides davant meu,\nni em demanis que ho faci per tu,\nencara que sigui per treure't d'un entrebanc.\nEm fas sentir malament i em fas perdre la fe\nen el que em dius.\nPublicat per Jordicine a 5/14/2007 05:50:00 p. m. 2 comentaris:\nTemps al temps... o no\n2006 / Estats Units / 128 minuts / Thriller – Acció – Ciència Ficció - Terrorisme / Director: Tony Scott / Intèrprets: Denzel Washington, Val Kilmer, James Caviezel, Paula Patton, Bruce Greenwood, Adam Goldberg, Elden Henson, Erika Alexander / Després que exploti un Ferry a Nova Orleans, amb un balanç de mig centenar de morts, l’agent Doug Carlin (Denzel Washington) descobreix que no ha estat un accident. Té clar que es tracta d’un atemptat terrorista. En Carlin té la fama de distingir ràpidament els detalls rellevants i els secundaris en l’escenari del crim. Per aquest motiu, l’assignen a un misteriós i nou equip d’investigació que fa servir una sofisticada màquina que permet veure el passat... i fins i tot pot arribar a canviar-lo, encara que sembli impossible.\nDéjà vu és una pel·lícula més. Deixa veure's... i ja està. I és que del seu director, Tony Scott, només podem dir això, que és un director més. Va donar un cop d'efecte amb 'Amor a quemarropa' (1993) i porta 14 anys amb títols correctes, de '6' diria jo. Ni bons, ni dolents. Entre ells, 'Enemigo público' (1998) i 'Domino' (2005), on Scott va ressuscitar Mickey Rourke, a més de tirar de beta del fenòmen Keira Kinghtley... ara apaivagat per Scarlett Johansson.\nÉs veritat que en el seu primer tram 'Déjà vu' entretén, però a mida que passen els minuts (més dels necessaris, com és habitual darrerament) perd interès a marxes forçades. És un títol de ciència ficció, està clar, però això de posar-se nu i ajupidet dins d'una màquina i viatjar en el temps (sempre quatre dies i mig enrere) és difícilment assumible. A més, ni l'explicació 'científica' que donen els responsables de l'equip d'investigació ni la destinada als 'mortals', a petició de Doug Carlin, resulta mínimament creïble... ni una mica.\nLa presència de Denzel Washington, genial, com sempre, és l'únic que et manté 'viu' dins de la pel·lícula. Ell, i l'espectacular Paula Batton, a qui vaig descobrir a 'London. Oscura obesión' (2006). Aquesta preciositat, que té una gran retirada amb Halle Berry, dóna vida a la noia que mor dues hores abans que exploti el Ferry. De Washington, poc a dir. Dos Òscars al millor actor, 'Training day' (2002) i 'Glory' (2000), i tot un seguit de pel·lícules d'èxit, com 'Philadelphia' i 'Mucho ruído y pocas nueces (1993) i 'Malcolm X' (1992), dirigida pel gran Spike Lee. James Caviziel 'La pasión de Cristo' (2004) dóna vida al patriota que posa la bomba al Ferry. I un gras Val Kilmer al cap dels investigadors.\nLa pitjor part de 'Déjà vu' és el final. D'acord que hi pot haver diferents línies de temps que poden coincidir en paral.lel, caminar totes juntes alhora. Pero no és lògic que en Denzel Washington mori en l'explosió i als dos minuts apareixi caminant tan tranquil. Si canvia el passat, ressuscitant a la noia i salvant tots els passatgers del Ferry, s'entén que ja res és igual i, per tant, el més lògic és que ell morís. El director Tony Scott, més llest que ningú, es queda amb el millor de les diferents línies temporals. Una estafa! Per cert, que aquest és el tercer projecte en comú del duet Scott-Washington, després de 'El fuego de la venganza' (2004) i 'Marea Roja' (1995).\nSeguint l'habitual tarannà d'aquest tipus de pel·lícules nordamericanes, a 'Déjà vu'no hi falta el toc patriòtic. Aquesta està dedicada a la força i a l'esperit de la gent de New Orleans. I és que el personatge que interpreta Washington evita que morin més de 500 persones en una Ferry. La catàstrofe s'hauria afegit a la de l'huracà Katrina, que va deixar mort i desolació per on va passar. La pel·lícula s'acaba amb els plànols de les cases totalment anegades, intentant tocar la fibra de l'espectador. I és que com diu l'agent Doug Carlin, 'no importa mucho lo que te aferres a algo. Al final, siempre lo acabas perdiendo'. Just a la fusta.\nPublicat per Jordicine a 5/12/2007 11:08:00 a. m. Cap comentari:\nXoc de trens de càrrega\n2006 / Estats Units / 135 minuts / Acció – Ciència ficció. Director: Christopher Nolan / Intèrprets: Hugh Jackman, Christian Bale, Michael Caine, Scarlett Johansson, David Bowie, Piper Perabo, Andy Serkis, Rebecca Hall / Dos mags, en Alfred Borden (Christian Bale) i en Robert Angier (Hugh Jackman,) rivalitzen fins a punts insospitats. La seva lluita, a principis del segle XX, és salvatge, plena de gelosia i amb l’obsessió de ser el millor de la professió. Potser en cap moment es van aturar per estudiar les possibles conseqüències d’aquesta lluita sense límits.\nEn contra de la majoria de les persones amb qui he parlat, jo em quedo amb 'El ilusionista' (2006), tot i reconèixer que 'El truco final (The prestige)'(2006) també és una gran pel·lícula; potser amb un argument millor, però menys efectista. L'he vist dues vegades per intentar no perdre'm ni el més mínim detall. He de reconèixer que el primer cop em va semblar excessivament complexe i em van quedar massa preguntes sense resposta. El millor és l'obsessió dels dos protagonistes (perquè és una obsessió, sens dubte) per ser sempre millor que l'altre. Són capaços de destrossar la vida de l'altre, i si cal també la seva, per aconseguir els secrets del seu rival. Per què no poden conformar-se amb ser el segon algun cop? Per què són tan importants els trucs del seu rival? És una bogeria.\nL'Alfred Borden surt guanyador d'una llarga llista de batalles plena de víctimes: ofegats, assassinats a trets, amb dits amputats, cames trencades... tot un seguit de desgràcies que sembla no tenir final. A nivell, interpretatiu també és l'Alfred Borden (Christian Bale) qui guanya la guerra. És un actor genial, com ja va demostrar a pel·lícules com 'El Maquinista' (2004) i, sobretot, a la inoblidable 'American Psycho' (2000). A 'El truco final' fa dos papers, ambdós amb una gran solvència. Personatges rics, plens de matisos i amb una gran personalitat.\nTambé està al nivell Hugh Jackman (Robert Angier), amb més presència física que Bale, però potser un pèl menys inexpressiu. Es va fer famós pel seu paper de 'Lobezno' a la saga dels 'X-men', però també ha brillat, per exemple, a 'Scoop' (2006), al costat de Scarlett Johanssson, amb qui torna a compartir cartell en aquesta pel·lícula. Aquí, però, la rossa de New York no brilla tant com en anteriors ocasions. Té un paper secundari. La presència del veterà Michael Caine, tot un mestre, i del camaleònic David Bowie, molt encertat, completen un repartiment de luxe.\nLa història és complicada. Suposadament, en Robert mor en sortir malament un dels seus trucs i, com a conseqüència, l'Alfred és condemnat a mort. Quan passa la desgràcia, ell era allà, perpetrant un capítol més de la seva guerra d'espionatge. Ningú dubte que és el l'únic culpable. A la presó, passa les hores llegint el diari de l'Alfred, que li ha fet arribar un estrany que vol comprar-li els seus trucs, ara que ja no els podrà fer servir més.\nUn dia se n'adona que en Robert no és mor. Tot és un engany. El mort era un dels seus clons, perquè la màquina que havia de transportar-lo, clona. No desplaça, que era l'objectiu inical, copia. Per tant, cada nit, després de cada funció, cal eliminar el succedani. Així de senzill i de complicat. Aquest era el gran secret de 'l'home transportable' d'en Robert. Es deixava caure per una trampa, donant la sensació que desapareixia, i el clon saludava dret des del pati de butaques, uns quants metres més enllà.\nEl truc final de l'Alfred, el del 'prestigi', el millor de tots, tenia característiques similars: Feia botar una petita pilota vermella, entrava per una porta i, a l'instant, ell mateix sortia per l'altra, també separada per uns metres, i la recollia. Genial! El truc? Doncs que l'Alfred tenia un germà bessó. Un bessó amb qui ho compartia tot, fora i dins de l'escenari. Per no fer diferències, els dos es repartien la vida de mag i la de representant, indistintament, segons fés falta. Per tant, cadascú tenia la mitat d'una vida plena: mitja amb filla i dona (que s'acaba penjant perquè no entén res) i mitja amb un amor furtiu amb l'Scarlett Johansson. El mag estima la seva 'dona', el representant l''amant', però per exigències del guió piquen d'aquí i d'allà. 'Un dia noto que m'estimes i el següent que no' li diu la dona a l'Alfred. No puc més. I no és per menys.\nAl final, un dels bessons és penjat, però l'altre (en principi el mag) busca una venjança ràpida i esperada. Mata al Robert, que s'havia emportat a la seva filla, i li explica el seu truc: germans bessons, fàcil. No hi havia més. Des que la seva xicota havia mort ofegada (per una errada de l'Alfred), en Robert assegurava que li havia près la seva vida. Ell solter; i l'Alfred amb dona i filla. Al final, però, es queda sense res. Quasi igual que l'Alfred, viu, però sense família ni glòria. Amén.\nPublicat per Jordicine a 5/09/2007 09:26:00 p. m. Cap comentari:\nLa reina víctima\n2006 / Estats Units / 118 minuts / Drama d’època - biogràfica / Directora: Sofia Coppola / Intèrprets: Kirsten Dunst, Jason Schwartzman, Judy Davis, Rip Torn, Asia Argento, Marianne Faithfull / María Antonieta (Kirsten Dunst) és enviada d’Àustria a França quan només té 14 anys. Està promesa amb Lluis XVI, amb qui s’acaba casant quan mor el Rei. L’opulenta cort francesa, plena de conspiracions i d’escàndols, mai li fa costat i, amb el temps, es transforma en la reina més imcompresa de tota la història de França. De fet, María Antonieta és un simple peó en un matrimoni concertat per solidificar l’armonia entre França i Àustria.\nM’encanta el cinema de Sofia Coppola. Ho dic des del començament, perquè quan ets seguidor d’un director o directora, a voltes no ets imparcial. Vaig vibrar amb ‘Las vírgenes suicidas’ (1999), on també hi sortia Kirsten Dunst, i em va encantar ‘Lost in translation’ (2003), una de les meves pel·lícules de culte. Coppola ens va descobrir Scarlett Johansson i ens va apropar un dels millors papers de Bill Murray, junt amb la seva actuació a ‘Atrapado en el tiempo’ (1992). Dit això, he de comentar que per mi, ‘María Antonieta’ és una pel·lícula diferent. No estic d’acord ni amb les persones que l’han trobat una cinta snob ni amb la gent que l’ha qualificada de fascinant, d'obra mestra. Va passar així al Festival de Cannes (xiulets i aplaudiments alhora) i a totes les sales on s’ha projectat.\n‘María Antonieta’ ens explica la història de la jove reina, obligada a casar-se per estratègia, per res més. La veiem per primer cop quan arriba a França, encara feta una nena, fins que es veu obligada a deixar Versalles. És a dir que, a nivell argumental, no hi ha ni sorpreses ni complicacions. És una història completament linial. La pel·lícula, i aquest és el seu gran mèrit, sorprèn per la seva originalitat, però crec que no perdurarà en el temps; és a dir, que no passarà a la història. És una proposta arriscada des del començament, amb una banda sonora moderna per una ambientació d’època. La selecció musical és excepcional, però per mí no quadra del tot amb l’acció: Vestits, sabates i perruques d’època embolicades amb música pop, una cosa similar al ‘Moulin Rouge’ de Baz Luhrmann (2001). Lògicament, Coppola fa voluntàriament i amb un objectiu clar: donar més força a l’acció.\nAnècdotes a part, l’últim projecte de Sofia Coppola és un delit pels sentits, i més tenint en compte que la pel·lícula està rodada al Palau de Versalles i als seus jardins. Més real, impossible. Opulència per donar i per vendre, a la cort, clar; perquè el poble continua morint-se de gana. En una de les seves frases lapidàries, María Antonieta diu: ‘si el poble no pot menjar pa, que mengi pastissos’. Frase innocent i perversa alhora. Una manera diferent, sense morts ni guillotines, de veure la revolució francesa.\nJa he dit en més d’una ocasió que Kirsten Dunst no és una de les meves actrius preferides, però s’ha de reconèixer que en aquesta pel·lícula fa un gran paper. Fins i tot em podria enamorar d'ella, amb el permís de la meva dona, és clar. La seva María Antonieta és totalment creïble. De fet, l’èxit d’aquest projecte és la seva actuació sumada a la narració de la història per part de Sofia Coppola, amb qui s’entén a la perfecció. No entrarà al rànquing de les meves pel·lícules preferides, però no està gens malament.\nPublicat per Jordicine a 5/08/2007 04:50:00 p. m. 2 comentaris:\nPel·lícula o videojoc?\n2007 / EEUU / 140 minuts / Fantàstic - Còmic / Director: Sam Raimi / Intèrprets: Tobey Maguire, Kirsten Dunst, James Franco, Thomas Haden Church, Topher Grace, James Cromwell, Bryce Dallas Howard, Rosemary Harris / La Mary Jane i la seva 'feina' de superheoi ja no són incompatibles per en Peter Parker. Fins al punt que vol demanar-li que es casi amb ell. Però un dia el seu vestit passa a ser de color negre, per culpa d'un bacteri que cau de l'espai. Aquest vestit millora tots els seus poders, però alhora desperta el costat més fosc i venjatiu de la persona que el porta. En Peter deixa de preocupar-se de la gent que estima i només pensa en ell. Se n'adona a temps per arreglar-ho tot. De nou, amb el seu clàssic vestit vermell guanya els seus propis dimonis i troba la força suficient per enfrontar-se al Venom (amb un vestit negre fet amb els mateixos bacteris que ell rebutja) i al terrible home de sorra.\nEstà de moda fer pel·lícules llarges, però un gran metratge no és sinònim d’èxit, més aviat tot el contrari. Amb mitja hora menys, ‘Spiderman 3’, passaria millor. A més, no podem oblidar que aquesta pel·lícula va dirigida a un públic preferentment jove. Jo vaig anar a veure-la amb el meu fill i, a partir de l’hora i tres quarts, ja no sabia ni com asseure’s. El començament és espectacular, amb una baralla entre l’Spiderman i el seu amic-enemic de l’ànima perseguint-se entremig dels gratacels. Un gronxant-se entre teranyines, l’altre volant amb el seu monopatí d’última generació. Són deu minuts brutals, tot i que, en alguns moments, no saps si estàs veient la pel·lícula o jugant al videojoc. Hi ha massa imatges creades per ordinador i el canvi, quan es passa d’un pla llunyà a un primeríssim primer pla, es nota excessivament. Veus com es passa de la realitat virtual a la real.\n‘Spiderman 3’ és una pel·lícula d’estrena, però tens la sensació que moltes coses ja les has vistes abans. És el cas de l’home de sorra, que et fa pensar, inevitablement, en ‘La Momia’ (1999) i les seves seqüeles. Hi ha imatges pràcticament idèntiques. Tampoc no és una sorpresa l’Spiderman negre (en Venom) que, visualment, és exactament igual que l’altre... però amb dents, afiladíssimes, com no. El director es preocupa en connectar ‘Spiderman 3’ amb les dues primeres parts, amb tot un seguit d’imatges de l’assassinat de l’avi del protagonista i la lluita contra ‘El duende verde’, pare d’en Harry Osborn. En canvi, no sabem per què arriben a la terra els ‘bacteris negres’ ni per què s’enamoren de l’Spiderman. Arriben i ja està.\nPrecisament, la lluita interior d’en Peter Parker és un altre dels grans encerts de la pel·lícula. Del noi tímid i reservat del vestit vermell al dolent, dolent del vestit negre. Se suposa que quan va d’aquest color es torna més faldiller i egoista. Veure en Tobey Maguire de ‘castigador’, amb els ulls pintats de negre, com si fos el cantant de ‘The Cure’, té la seva gràcia. Com a mínim, serveix per trencar el seu habitual registre de nen bo a què ens té acostumats des de Pleasantville (1998).\nNo sóc fan de Kirsten Dunst, més aviat tot el contrari, però ja m’he acostumat a veure-la com l’eterna xicota d’en Peter Parker i de l’Spiderman, perquè és la parella de tots dos, és clar. Aquesta joveneta de només 25 anys es va donar a conèixer el 1994 (quan només en tenia 12) fent de nena a ‘Entrevista con el vampiro’. De la seva filmografia em quedo amb ‘Las vírgenes suicidas’ (1999), de Sofia Coppola; ‘Olvídate de mí’ (2004) i ‘Elizabethtown’ (2005). M’imagino que Coppola n’està contenta, perquè li va regalar el paper de protagonista a ‘María Antonieta’(2006).\nEl final és el pitjor d’’Spiderman 3’. Un discurs insuportable sobre l’amistat que no convenç ningú. En cinc minuts, en Harry Osborn passa d’odiar en Peter Parker a estimar-lo com si fos el seu germà. I això que li ha destrossat la cara. Passa de negar-li l’ajut a morir per ell. ‘Per això estan els amics’ diu. I per coses més senzilles, no et fot! Ja no li fa res que participés, directament o indirecta, en la mort del seu pare. Està preparat per lluitar contra l’Spiderman negre, l’home de sorra i qui faci falta. Potser en fan un gra massa... i més parlant de sorra. Estem condemnats a l’’Spiderman 4’. Perquè aquesta parella s’acabarà casant, no?\nPublicat per Jordicine a 5/07/2007 04:54:00 p. m. 1 comentari:\nPublicat per Jordicine a 5/04/2007 06:01:00 p. m. 2 comentaris:\n2005 / 3 Òscars: Millors efectes especials, millors efectes sonors i millor so / Estats Units / 187 minuts / Aventures – Fantàstic – Acció / Director: Peter Jackson / Intèrprets: Naomi Watts, Adrien Brody, Jack Black, Thomas Kretschmann, Jamie Bell, Lobo Chan, Kyle Chandler, Colin Hanks, Evan Parke, Andy Serkis, Ray Woolf / Ann Darrow (Naomi Watts) és una actriu de vodevil que es queda sense feina durant la Gran Depressió de Nova York. Quan més desesperada està, en Carl Denham (Jack Black) li ofereix fer una pel·lícula en una illa remota. És un empresari tan aventurer com estafador. El viatge també l’emprèn el guionista, Jack Driscoll (Adrien Brody), que no està temps de baixar del vaixell... mentre en Carl l’ensarrona una vegada més. A l’Illa de la Calavera descobreixen un goril·la gegant batejat amb el nom de King Kong. Però la bèstia no està sola. Allà també hi viuen dinosaures i una estranya tribu oculta des de fa milions d’anys. Més enllà del perill i de la por, en Carl veu la possibilitat de guanyar diners i més diners. Ara sí. Pot fer una gran pel.lícula i, qui sap, potser d’exhibir la criatura al centre de Nova York. Abans, però, ha de capturar a King Kong... i no serà fàcil\nDes d’un punt de vista visual, King Kong és una gran pel·lícula, espectacular en tots els sentits. Té una fotografia excepcional, igual que els efectes especials, els efectes sonors i fins i tot el so. Va rebre tres Òscars, però podien haver estat molts més, tots tècnics, això sí. Peter Jackson és un gran director, com ja va demostrar a la trilogia de ‘El señor de los anillos’, i està acostumat a controlar-ho absolutament tot. S’implica en els seus projectes al màxim i això sempre es nota. A més, com ja ha explicat ell mateix en diverses ocasions, el King Kong original (1933) va marcar la seva infància i la seva pel·lícula és un merescut homenatge.\nKing Kong, però, no és una pel·lícula rodona, ni molt menys. Per començar és excessivament llarga, més de tres hores i quart. Jo crec que n’hi sobra, com a mínim, una. Les baralles del goril·la amb els dinosaures es fan eternes. Sembla que no s’acabin mai. A més, com que es tracta d’un remake, ja saps com acaba i perd allò del ‘factor sorpresa’, en seguir fil per randa l’original. El millor, com en la majoria dels títols de Peter Jackson, l’extraordinària narració dels esdeveniments. L’acció està tan ben explicada com les seqüències d’amor, sobretot entre la bèstia i la noia. Els jocs de mirades entre tots dos són màgics, encisadors, omplen la pantalla del primer a l’últim moment.\nL’elecció de Noemi Watts per fer d’Ann Darrow és un encert. Fa un paper excepcional, demostrant que és una actriu amb un gran talent, com ja va demostrar a ’21 gramos’ (2003). Actualment, també la podem veure brillar a ‘El velo pintado’ (2006). El seu personatge és fràgil i fort alhora, desesperat i esperançador, una dualitat que ens apropa magistralment. Jack Black també està a l’alçada. Es tracta d’un actor moltes vegades menyspreat (per la seva participació en títols còmics), però té molt talent. Va quedar clar a ‘Alta fidelidad’ (2000) i en la divertidíssima ‘Escuela de rock’ (2003). Per a mi, Adrien Brody (que fa de guionista) està un esglaó per sota dels altres dos. Correcte i prou. Al xicot de l’Elsa Pataky només el recordo per ‘El pianista’ (2002), imprescindible en tots els sentits. A la resta de pel·lícules no m’ha emocionat massa.\nLa història no té secrets. Un director boig per l’èxit enganya pràcticament tothom per rodar una pel·lícula en una illa suposadament deserta. Allà, però, hi ha bitxos de tot tipus, gegants, això sí. Potser són simples mosquits, però semblen balenes. I és clar, si els mosquits són tamany XXL, és lògic que els goril·les, o el goril·la en aquest cas, arribi pràcticament al cel. La bèstia rapta la noia, però el director no pateix gens ni mica. Veu la possibilitat de rodar una pel·lícula millor del que pensava inicialment. Cada vegada que mor algú (17 a l’Illa) diu alguna cosa similar a aquesta: ‘li dedicarem la pel·lícula. La recaptació serà per la seva família. L'espectador podrà ser partícep de la seva història pel preu d’una entrada’.\nEn Carl Denham se salva, però se li fa malbé la màquina de cinema. Però és ambiciós i no es dóna per vençut. Captura el goril·la i se l’emporta a Nova York per exhibir-lo. És un fracàs total, perquè la bèstia s’escapa (a la recerca de la seva xicota) i destrosa mitja ciutat. El director s’enfonsa a la misèria i la bèstia en el cel de Nova York, després que uns avions l’ametrallessin i els fessin caure de dalt d’un gratacels. L’Ann, enamorada ella, es queda amb el guionista. És el segon plat, però l’amor amb King Kong és impossible: és mort i massa gran per emportar-se’l a casa.\nPublicat per Jordicine a 5/01/2007 06:22:00 p. m. Cap comentari:\nPublicat per Jordicine a 5/01/2007 06:22:00 p. m. 1 comentari:


La fi de Gumsa - El Periódico Mediterráneo\nLa fi de Gumsa\nAnem a vore si hui fem una miqueta de pedagogia. Una de les competències pròpies de l’Ajuntament és la gestió del seu urbanisme. La gestió en el sentit més extens de la paraula. Des de la planificació a la urbanització, construcció i manteniment. I això, tot o parcialment, ho pot fer per medis propis, o bé valent-se d’instrument diversos.\nEl 27 del mes pròxim, la junta d’accionistes, que no és més que el ple de l’Ajuntament, acordarà la dissolució de l’empresa. El RDL 4/2012 (el del pagament de proveïdors) obliga a dissoldre tota empresa que tinga un dèficit superior al 50% del seu capital. És el cas de GUMSA. Saben per què? Perquè durant 20 anys el Partit Popular ha reservat per l’empresa pública totes les operacions ruïnoses, i a les empreses privades totes les que generen beneficis. Em vaig afartar de demanar que almenys ens reservarem una actuació amb beneficis que ens garantís solvència de la societat. Beneficis per pagar el lloguer del local i el personal. Mai no van voler. Tanquem per això, no per la crisi. Tanquem per la mala gestió.\nTot plegat una llàstima, perquè l’urbanisme que ve és de xicotet format, ideal per una empresa com Gumsa. I ara tot ens costarà un 18, 21 o 23% més. Bé, els hi costarà a vostés. Donen les gràcies al PP. H


Mollet exposa a Europa el seu projecte 50/50 | Sostenible\nMollet ha estat un dels municipis convidats per donar a conèixer el seu projecte de reducció de despesa energètica a les escoles i pel fet de guanyar l'European Green Leaf.\nMollet del Vallès ha estat un dels municipis convidats a la conferència final del projecte Euronet 50/50 Max d'estalvi energètic a les escoles que s'ha celebrat a Brussel·les els passats 16 i 17 de març. Durant la conferència, l'Ajuntament va exposar davant els socis de la Unió Europea el projecte que s'aplica a 8 escoles de Mollet des de fa 3 anys. El projecte Euronet 50/50 Max està liderat per la Diputació de Barcelona.\nAmb aquesta iniciativa, l'any passat es va presentar un balanç d'estalvi d'uns 14.000 euros, dels quals les escoles ja van rebre la meitat.\nJustament, l'Ajuntament de Mollet ha estat escollit per la Diputació de Barcelona per participar en aquesta conferència europea per la seva amplia trajectòria en l'aplicació de polítiques mediambientals i pel fet de ser nomenada ambaixadora verda europea després de rebre l'European Green Leaf.


El CFPA destaca que els aldarulls de Sant Julià són la punta de l’iceberg | BonDia Diari digital d'Andorra.\nEl Col·lectiu de Funcionaris de la Policia d’Andorra (CFPA) qualifica de “molt greus” els aldarulls que van tenir lloc la matinada de dimarts a la festa major de Sant Julià, la setmana passada, contra els agents del cos. Tot i això, el sindicat policial apunta que aquests aldarulls són la punta de l’iceberg d’una problemàtica que asseguren que estan patint els policies del Principat els darrers gairebé vuit anys.\nSegons assegura el president del CFPA, Salvador Prieto, des que l’anterior cap de Govern, Antoni Martí, “va fer unes declaracions públiques dient que els policies eren uns privilegiats, en el context de les reivindicacions per les pensions de jubilació, i d’altres acusacions en les quals també se’ns titllava de corporativistes, hem patit un desprestigi per part de la ciutadania, que ha anat perdent respecte envers el cos policial”.\nEl comitè del CFTP ja ha demanat una reunió amb la direcció per analitzar els fets ocorreguts a la festa major de Sant Julià la setmana passada, i aquesta “pèrdua de respecte” que asseguren que ja fa anys que estan patint. “Primer volem traslladar la nostra preocupació a la cúpula, i més tard al ministre d’Interior”, va avançar Prieto. El portaveu del col·lectiu també té constància que la preocupació és compartida per la direcció, “però caldrà prendre decisions perquè totes aquestes accions no vagin a més”. Prieto considera que és trist que la solució només sigui la planificació de cara a la festa major de Sant Julià de l’any vinent, ja que és la que té més assistència de públic.\nCom a sindicat són de l’opinió que la pèrdua de respecte constatada per gran part del cos “és un problema gravíssim”. El CFPA aplaudeix la decisió de la batlle d’empresonar alguns encausats, però també destaquen que “en altres ocasions s’han produït fets més greus que no han tingut aquesta decisió judicial”. Segons el president del col·lectiu policial, els aldarulls de Sant Julià, per ser multitudinaris i mediàtics, han tingut molt ressò, però “molts cops ens trobem amb situacions més greus, on el policia encara es troba a urgències curant-se de les agressions patides i l’agressor ja està en llibertat”. Prieto remarca que amb el desordre públic viscut a la festa major de Sant Julià, la batlle ha donat “un cop de puny a la taula”, per dir prou. El col·lectiu aplaudeix també els agents policials que van actuar la matinada de dimarts de la setmana passada, perquè consideren que ho van fer de manera professional.\nPrieto manifesta que aquest fet de pèrdua de respecte cap a l’uniforme policial l’ha viscut en la seva pell fa pocs anys. Segons Prieto, una de les funcions de la policia és l’acció repressiva, i que quan ha hagut de fer algun control de circulació “he viscut atacs verbals i insults per estar fent la meva feina”, assegura.\nPrieto precisa que les declaracions de Martí en l’àmbit de les negociacions per les jubilacions van ser el detonant d’aquest menysteniment del ciutadà envers la policia. En aquest sentit, diu que “van ser desafortunades perquè vam notar que quan ens va acusar de privilegiats i corporativistes els ciutadans ens deien pel carrer que encara ens passava poc”.\nLes defenses dels joves prenen accions per alliberar-los\nAquest vespre farà tot just una setmana que compleixen presó provisional els joves arrestats la matinada del dimarts pels aldarulls a la festa major de Sant Julià. La defensa d’un dels joves ja ha recorregut contra la mesura, i l’altre advocat estudia fer el mateix, ja que casos similars o més greus relacionats amb desordres i accions contra els agents han quedat en ordenances penals, i en canvi, en el cas dels aldarulls a Sant Julià, els encausats han estat processats i amb una mesura de privació de la llibertat, un mandat judicial que qüestionen les defenses.\nLa policia continua investigant els fets i disposa temporalment de la càmera del radar del túnel de la Tàpia per visionar tot el que hagi pogut enregistrar i serveixi de prova. A les xarxes també es publiquen nous vídeos centrats en l’actuació dels agents policials vers els joves que ara són a la presó. Els dos joves estan processats pels delictes menors d’injúries i desobediència greu als agents de l’autoritat, danys dolosos i per la contravenció penal d’alteració de l’ordre públic.\nEscrit per jep el Dc., 07/08/2019 - 17:46 Enllaç permanent\nEm recorda un sant joan de fa molts anys on van empresonar canalla de 16 i 17 anys per fer gamberrades!!!! la Batlle també va donar un cop de puny sobre la taula!!! au venga... crec que la poli viu molt be a Andorra i els fets de sant julia no son mes que el que passa a molts llocs dels nostres paisos veins cada dia i molt molt pitjor. No comparteixo cap violencia pero aixo cada dia anira a mes , la societat esta podrida i em pagarem les consequencies!\nEscrit per Eros el Dc., 07/08/2019 - 19:33 Enllaç permanent\nEn primer lloc vosté mateix es contradiu ! En segon lloc ojalà la policía pogués viure molt bé i no tingués Feina, Però malauradament no és així ! Es nota que vosté se'n va a dormir ben tranquil i no sap el que passa ni amb totes les situacions a les quals s'enfronten els policies cada día, no parli sense conèixer, i desitjo que mai els hagi de menester. No tot son flors i violes Sr. Jep. Quina pena llegar escrits com el seu !


Notícies de la realitat*: Un medicament pot matar el coronavirus en 48 hores en proves “in vitro”\nUn medicament pot matar el coronavirus en 48 hores en proves “in vitro”\nrealitat* / Notícies de la realitat* / Un medicament pot matar el coronavirus en 48 hores en proves “in vitro”\nEls experts de la Universitat de Monash a Melbourne (Austràlia) adverteixen que les proves s'han realitzat en cultius cel·lulars i que encara és necessari realitzar assajos en persones.\nUna sola dosi de ivermectina “podria detenir el creixement del SARS-*CoV-2 en un cultiu cel·lular, erradicant de manera efectiva tot el material genètic del virus en un termini de 48 hores”.\nEl pròxim pas ara, assenyala la universitat en un comunicat, “és determinar les dosi humana correcta”, assegurant-se que la necessària per a tractar eficaçment el virus “in vitro” és d'un nivell segur per a les persones.\nL'ús de la ivermectina per a combatre la COVID-19 depèn de les proves preclínicas i els assajos clínics, i “es necessita urgentment finançament per a avançar en el treball”, agrega la nota.\nAquest fàrmac aprovat per l'Administració d'Aliments i Medicaments dels Estats Units (FDA) també ha demostrat ser eficaç “in vitro” contra una àmplia gamma de virus, inclosos el VIH, el dengue, la grip i el virus Zika.\nL'autora principal de l'estudi Kylie Wagstaff, de la Universitat de Monash, va explicar que havien descobert que “fins i tot una sola dosi podia essencialment eliminar tot l'ARN viral en 48 hores i que, fins i tot en 24 hores, hi havia una reducció realment significativa”.\nWagstaff va destacar, no obstant això, que les proves per a l'estudi es van realitzar “in vitro” i que és necessari fer assajos en persones.\n“En temps en els quals estem tenint una pandèmia global i no hi ha un tractament aprovat, si tinguéssim un compost que ja estigués disponible a tot el món, això podria ajudar a la gent abans. Sent realistes -va considerar la investigadora-, passarà un temps abans que una vacuna estigui àmpliament disponible”.\nEncara que no es coneix el mecanisme pel qual la ivermectina actua en el coronavirus, tenint en compte la seva acció en altres virus, “és probable que funcioni per a detenir la capacitat del virus de ‘esmorteir’ la capacitat de les cèl·lules amfitriones per a eliminar-lo”, va dir Wagstaff.\nL'ús d'aquesta medicina per a combatre la COVID-19 dependria, segons la científica, dels resultats de més proves preclínicas i, en última instància, d'assajos clínics, amb un finançament que es necessita urgentment per a continuar avançant en el treball.\nEtiquetes de comentaris: Covid-19, Salut


HEM DESAPROFITAT UN PLENARI GAIREBÉ DE FORMA "MISERABLE" - ELS PATRIOTES\nHEM DESAPROFITAT UN PLENARI GAIREBÉ DE FORMA "MISERABLE"\n18 DE SETEMBRE I DESCOMPTANT.\nDebat de política general, 53 dies pel 9 de Novembre. El resultat del debat clarificador. El tacticisme partidista omnipresent. Uns practicant la desconfiança permanent cap el President i el seu partit. Estratègia que van iniciar en la campanya electoral de les darreres eleccions autonòmiques i que les enquestes apunten com a bona. Altres obcecats amb la gestió i les qüestions socials i com no, la dreta, CiU, no pot governar amb paràmetres progressistes. Els solitaris, els incompresos, els que hi són però no, van ser els voltors del dia, amb oferiments oportunistes i amb proposicions que només tenen un objectiu, trencar hi ho aturar el procés. Finalment, tenim els de sempre, els espanyols que només accepten una realitat Espanya i el de menys són les altres realitats.\nTothom sap que la simbiosis entre l’executiu i legislatiu catalans per fer del procés un èxit, són imprescindibles. Tothom també sap que tindrem consulta, amb la legalitat que s’escaigui, o eleccions autonòmiques, si el President Artur Mas signa el decret oportú, en cas contrari, ni consulta ni eleccions.\nA 53 dies de la hipotètica consulta, el Parlament de Catalunya, més que un debat de política general, tenia l’obligació política d’explicar-nos de que va tot plegat. Sobre tot perquè uns parlen de trencament, d’altres d’insubmissió i d’altres del “sexe dels àngels”. La consulta és per saber l’opinió general dels catalans? És el millor moment per fer el trencament? És per proclamar la independència si finalment l’Estat espanyol la prohibeix? És l’excusa per convocar eleccions? Ens ha de ser igual si continuem o no a la UE?\nCertament, la majoria dels catalans tenim mancances, però gairebé sempre venen de saber amb claredat el com, el que i les prioritats dels partits i els seus representants.\nUna resolució política que referma el posicionament dels signants al dret a decidir, ha visualitzat que el bloc per la consulta, és manté. Fer-ho ha estat indispensable donat el grau "d’incomprensió i divisió" de parers al Parlament.\nÉs continua sense saber fer una lectura prou objectiva de les mobilitzacions dels 11 de Setembre. Transversalitat, manca partidista i unitat, és l’expressió generalitzada. Tot plegat per transformar-ho en la Independència de Catalunya. La qual cosa sembla no incidir amb els grups del Parlament. Si més no ho sembla.\nEls subterfugis emprats al Parlament en cap cas és el que vol la ciutadania ni és mereix. És hora de parlar clar. Volem la independència. Si CDC, ERC, la CUP la volen, aquest debat de política general era el moment de visualitzar-ho per esvair dubtes. No és el mateix defensar una consulta, com element democràtic, que dir que la volem fer per anar a la Independència de Catalunya.\nNi CiU, ni ERC, ni ICV, ni les CUP, compartiran al cent % dels seus programes politics, ni en temes socials ni de gestió. En diuen diferencies ideològiques, estratègiques i tàctiques. No compartir el com ho hem de fer per arribar a la Independència, en cap cas te ha veure amb els desitjos dels catalans i si finalment ho espatllem, els únics culpables seran els que ara lideren els partits i grups parlamentaris.\nFetes les reflexions i critiques oportunes, ens n’alegrem de la resolució política simbòlica a favor de la consulta i del recolzament obtingut al Parlament de Catalunya.


Curs d'Enginyer d'Ofertes | Col·legi d'Enginyers Tècnics d'Obres Públiques de Catalunya\nCurs d'Enginyer d'Ofertes\nDe 9:30h a 18:30h. Dinar NO inclòs.\nSeu del CETOP, C/Numància 95-99, local 5 de Barcelona\nPreu general: 200€ / Preu Col·legiat: 140€ / Aturats i estudiants: 100€\nDarrere el desenvolupament de la feina en l'àmbit dels projectes, obres, manteniments, serveis i productes, hi ha la preparació de l'oferta o pressupost és aquí on intervé l'Enginyer d'Ofertes.\nEn el curs s'ensenyarà com preparar ofertes de concursos públics en comparació al que són les ofertes privades. S'oferirà als assistents una òptica general i un detall específic d'aplicació de l'entorn dels concursos públics que permeti presentar-se a aquests amb els coneixements suficients des dels punts de vista administratiu, tècnic i econòmic.\nLa praxi ve regularitzada pel Real Decret Legislatiu 3/2011 de 14 de novembre, Test refós de la Llei de Contractes del Sector Públic (TR LCSP), que es troba vigent des del 16 de desembre de 2011 i del qual s'aclariran els conceptes més importants. També cal tenir en compte la nova Llei 25/2013, de 27 de desembre, d'impuls de la factura electrònica i creació del registre comptable de factures en el Sector Públic, que introdueix modificacions al TR LCSP.\nD'altra banda, cal afegir que com a pas obligat per optar al concurs públic, tant d'obres com de serveis, és necessari disposar de la Classificació com a Contractista de l'Estat (o de l'Autonomia pertinent) dels nivells i especialitats que requereix el Contracte al que volem licitar. A partir d'aquest punt, caldrà preparar les ofertes per a l'àmbit públic, segons els Plecs de condicions i atenent els requisits administratius, tècnics i econòmics. Per això es comentaran els procediments i criteris d'adjudicació que apliquen les corresponents Taules de Contractació de forma més habitual. També s'exposa en el curs com gestionar i promoure les Unions Temporals d'Empreses (UTE) i saber la classificació resultant de les mateixes.\nEl Curs s'enfoca sota bases jurídico-pràctiques i també procedents de les experiències en el camp concret dels Concursos públics i privats, d'una forma oberta al diàleg i conjuntant la teoria i la pràctica.\nEls assistents seran tots aquells enginyers i tècnics que tenen una necessitat especialitzada en la gestió, preparació i licitació d'ofertes privades i també d'ofertes de concursos públics, tant de projectes, obres i manteniments, com de serveis i productes. També s'adreça a totes aquelles persones que formen part de l'estructura d'una empresa (gerents, administració, comercials, etc.), i vulguin conèixer o ampliar el coneixement de l'àmbit de la contractació en el sector privat i sector públic.\nSegona oportunitat per a invertir dues hores en treure partit al BEDEC\nCoordinació de seguretat i salut i coordinació d'activitats empresarials en obres i manteniment. Aplicació al Facility Management\nAplicació de la ITC-BT 52 en els projectes d'infraestructures de recàrrega de vehicles elèctrics\nMás cursos y jornadas...\nSerie Documental Ingeniería Romana\nCreada la Comisión Interministerial BIM\n¿Quieres participar en un estudio sobre la situación profesional de las mujeres?\nManifiesto académico a las políticas contra la violencia de género\nPrograma Consolida't 2019\n21/03/2019 III Congrés de l'Aigua a Catalunya\n11/04/2019 Abierta la inscripción para el European BIM Summit 2019\n1 plaça d'Enginyer tècnic per a la secció de mobilitat - Ajuntament de Lloret de Mar\nResponsable Tècnic/a de Manteniment\nTécnico Obra Civil


La Conselleria d'Agricultura i Transició Ecològica posa en marxa les obres del nou col·lector d'Ontinyent | Valencia Extra\nLa Conselleria d’Agricultura i Transició Ecològica dona llum verda a les obres del nou col·lector general d’Ontinyent. L’actuació per a posar en marxa aquesta nova infraestructura hidràulica compleix així amb el compromís que la consellera Mireia Mollà va traslladar al municipi després dels danys de la DANA sobre la instal·lació.\nL’Entitat Pública de Sanejament d’Aigües Residuals (EPSAR) finança el 90% del cost, projectat finalment en 4,76 milions d’euros, de manera que l’empresa pública dependent de la Conselleria assumeix el pagament de més de 4,28 milions d’euros.\nEl nou traçat de la infraestructura hidràulica s’allunya del llit del riu Clariano i contempla la instal·lació de 2,1 quilòmetres lineals de canonada de PVC de 800 mm. L’objectiu és el de transportar les aigües residuals del municipi d’Ontinyent fins a l’Estació de Depuració d’Aigües Residuals (EDAR) d’Agullent, amb una conducció que preserve el llit del riu.\nLa consellera, acompanyada per l’alcalde, la corporació municipal i el nou gerent de l’EPSAR, Juan Ángel Conca, ha visitat el nou recorregut i ha destacat la inversió “que posa fi a un dèficit històric de l’equipament de sanejament i depuració sobre el municipi i que és una millora per als veïns i veïnes i per al bon estat del riu Clariano”.\nMollà ha avançat que a més de les reparacions d’urgència i del projecte del nou col·lector “s’estan programant fins entorn de dos milions d’euros afegits a una altra mena de reparacions el que deixaria una inversió de quasi huit milions d’euros a Ontinyent per a tindre una perfecta xarxa i totalment controlat el sistema”.\nL’alcalde, Jorge Rodríguez, ha assegurat que es tracta d’una actuació que ja era necessària feia temps, però que es va fer més urgent després de la DANA de 2019: “Per a Ontinyent és una actuació històrica, amb aquesta obra volem evitar que futurs aigualits danyen el col·lector i puguen provocar abocaments en el riu. Vull destacar la col·laboració entre administracions per a fer-la possible, i agrair l’especial implicació de la consellera Mireia Molla perquè aquesta intervenció tan necessària es puga fer realitat. Ella va ser ací després de la DANA i es va comprometre a donar una solució al problema, i així ha estat, complint amb la paraula, que és un dels principals valors dels qui ens dediquem a la política”.\nL’obra hidràulica integral, amb un termini d’execució de 2 anys, inclou a més l’execució de 5 sobreeixidors per al col·lector principal, l’estanquitat robotitzada del sistema i la rehabilitació i protecció dels encreuaments amb el riu, així com diferents obres de restauració i protecció del llit.\nEl traçat actual discorre per una canonada de més de 30 anys d’antiguitat recoberta de formigó. La conducció s’emmarca, per tant, dins de les actuacions definitives d’integració paisatgística i prevenció enfront de temporals i inundacions com els de la DANA de setembre de 2019, que van produir danys en la canonada obstruint l’entrada de les aigües residuals en l’estació depuradora.


Menors migrants no acompanyats: itineraris d’inserció social i model d’intervenció socioeducativa - Prospectsaso\nMenors migrants no acompanyats: itineraris…\nConèixer l’evolució del fenomen de MMNA (Menors Migrants No Acompanyats) a Catalunya i al sud de França analitzant les noves característiques: canvis en les nacionalitats implicades (Àfrica subsahariana, Europa de l’Est, Àsia, etc.), en les rutes, en les modalitats migratòries i en la feminització del fenomen.\nIdentificar les metodologies d’intervenció socioeducativa implementades per l’administració i els actors de l’economia social en l’acollida i l’acompanyament en els itineraris d’inserció.\nValorar la possibilitat d’engegar processos col·lectius de propostes de millora de les intervencions entre administracions, entitats, professionals i joves.\nExplorar i analitzar les noves característiques del fenomen dels menors immigrants no acompanyats, principalment del 2010 al 2015, tenint en compte les antigues nacionalitats (marroquí i subsahariana) i les noves procedències (menors d’Orient Mitjà -refugiats-, d’Àsia -Pakistan, Bangladesh, Índia, Xina-, Europa de l’Est…), les noves rutes, les modalitats migratòries i la dinàmica d’acollida i integració d’aquests menors a Catalunya i a França. Es pararà esment especialment als MMNA refugiats que arriben des de Síria i Afganistan des de la crisi humanitària dels anys 2015-2016.\nIdentificar l’evolució del fenomen de la feminització dels MMNA i les característiques de gènere associades, principalment pel que fa a l’explotació sexual i econòmica. Examinar l’existència d’un nombre indeterminat d’infants i joves migrants menors d’edat no acompanyats de diferents nacionalitats (marroquí, romanesa, subsahariana, xinesa…) que no són detectats pels sistemes de protecció a la infància i que són víctimes de greus situacions de violència, de tràfic i d’explotació econòmica i sexual.\nIdentificar els contextos de marginalitat i d’exclusió social als quals es veuen exposats, així com les conseqüències (individuals i/o socials) que puguin derivar-se d’aquests (islamització, indigència, delinqüència, toxicomanies, malalties mentals…).\nExaminar la dinàmica i les pràctiques d’acollida i d’integració d’aquests menors, mesurant la incidència dels estereotips i prejudicis com a factors negatius per a la convivència.\nIdentificar la metodologia d’intervenció socioeducativa implementada per l’administració i les entitats de l’economia social en matèria d’acollida i acompanyament en els itineraris d’inserció.\nIdentificar les metodologies d’intervenció socioeducativa dels actors de l’economia social en matèria de recursos oficiosos d’acollida i d’acompanyament en els itineraris d’inserció.\nIdentificar itineraris d’inserció social per a la prevenció de possibles conflictes socials i situacions de risc adreçats als diferents perfils dels MMNA.\nOferir propostes d’intervenció que puguin ser utilitzades a l’hora de dissenyar polítiques socials i metodologies d’intervenció socioeducatives en relació a l’acollida i la integració dels MMNA a Catalunya i a França.\nL’equip de l’activitat “Menors migrants no acompanyats: itineraris d’inserció social i model d’intervenció socioeducativa”\nPortador d’activitat: Violeta QUIROGA – Universitat de Barcelona\nEquip de l’activitat: Violeta QUIROGA (Universitat de Barcelona), Eveline CHAGAS (Universitat de Barcelona) i Cristian PACHA (Casal dels Infants de Barcelona).


El lloc més segur que conec | Catorze.cat\nEl lloc més segur que conec\nCal Llibreter recomana «Cinc nits de febrer» d'Eduard Márquez\nCatorze | 30/11/2016 a les 21:05h\nFoto: Ton Gasull\nVaig marxar de l’Argentina perquè durant el corralito no podia comprar els llibres del meu escriptor favorit. Un argentí radicat a Barcelona. A Catalunya, una dona em va donar un consell: si no has vingut per tornar en tres mesos, si has vingut per quedar-te, emigra de llengua. I li vaig fer cas. El dubte era si trobaria, en la literatura d’acollida, algú capaç d’escriure amb la convicció amb què jo llegeixo. La resposta és Eduard Márquez.\nTots els seus llibres em semblen imprescindibles perquè tenen una forma exacta. És el mestre de les estructures. El músic més potent en aquesta llengua: les paraules que escriu tenen una sonoritat única. Preciosa. Precisa. Un escriptor no costumista en una literatura que sol mirar-se massa el melic. Recordo que vaig llegir La decisió de Brandes la nit de Nadal del 2009. D’una tacada. El vaig agafar de la biblioteca de l’Isidor Cònsul, encuriosida perquè era un dels autors catalans de qui més llibres tenia, els de Proa a banda. En acabar-lo, vaig sentir que, per fi, havia arribat a casa.\nEl que més m’estimo, però, és Cinc nits de febrer. No només perquè sigui un puzle perfecte, un Memento literari, un llibre d’una contundència fora mida; sinó perquè va ser la meva porta d’entrada a Vinyoli. Els llibres de l’Eduard Márquez són el meu territori literari. El lloc més segur que conec, com a lectora, com a llibretera i com a escriptora. L’escena final de La mecànica de l’aigua, està construïda a partir de la sonoritat d’una línia de la pàgina 116 de Cinc nits de febrer. No és casual que la meva novel·la li vagi dedicada.\nTítol: Cinc nits de febrer.\nEditorial: Labutxaca & Quaderns Crema.\nLlibreria: Cal Llibreter.\nAdreça: carrer Bonavista, 81 (Sant Just Desvern)\nLa cuida: Silvana Vogt i Arnau Cònsul.\nQuatre pinzellades: Amb l’Arnau Cònsul feia cinc anys que organitzàvem recitals de poesia i presentacions de llibres a l’Ateneu de Sant Just. Amb un èxit aclaparador. Ho fèiem de franc. Ho fèiem perquè la literatura és la nostra forma de vida. Un dia, tres dones sàvies ens van dir: per què no obriu una llibreria?\nLa Nit de Reis del 2016, quan Ses Majestats d’Orient passaven per davant de la porta de l’antiga merceria del poble, vam aixecar la persiana i vam obrir Cal Llibreter. Els veïns ens esperaven amb ampolles de cava per celebrar que, per fi, ja no caldria anar a Barcelona per trobar literatura.\nEncara no fa un any que existim però el balanç és espectacular, si mirem la resposta de la gent; i prudent, si mirem els números a seques. Fem presentacions, classes magistrals, recitals, contacontes, clubs de lectura, tallers d’escriptura, exposicions...\nLa vida del llibreter no té pausa. No descanses mai. I el temps mai no és suficient per omplir els papers i les caixes de devolucions, però no volem viure d’una altra manera. De moment, encara estem aprenent l’ofici i els secrets: tot just afrontem la nostra primera campanya de Nadal!\nNo som una llibreria on les novetats campin a les taules. Tenim el que ens agrada i el que sabem recomanar. Els llibres que estimem. I tenim la sort de viure en un lloc on els lectors comparteixen els nostres gustos. De vegades, quan mirem els suplements culturals i les llistes dels llibres més venuts, tenim la sospita de viure en un altre país.\nAnònim, 04/12/2016 a les 11:08\nrecomanar un llibre que no és novetat? endavant amb el projecte! us felicito, també per a mi és un gran llibre


Apartment Podstrana 6113a Podstrana Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Apartment Podstrana 6113a\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartment Podstrana 6113a és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Podstrana. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Apartment Podstrana 6113a asseguren una estada plaentera als seus clients. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com habitació familiar.\nL'ambient de Apartment Podstrana 6113a es reflexa en cada habitació. aire condicionat, balcó/terrassa, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Apartment Podstrana 6113a.


Nova Zelanda endureix la llei de tinença d'armes\nDESPRÉS DE LA MATANÇA DE CHIRSTCHURCH\nEl projecte va ser aprovat amb 119 vots a favor i només un en contra\nSídney - Dimecres, 10/04/2019 - 13:30\nEl Parlament de Nova Zelanda ha aprovat aquest dimarts pràcticament per unanimitat una llei que endureix la tinença d’armes semiautomàtiques, menys d’un mes després de l’atemptat supremacista a dues mesquites de Christchurch en el qual van ser assassinades 50 persones.\nEl projecte de llei va ser aprovat amb 119 vots a favor i un en contra en la tercera lectura de la llei realitzada en la sessió vespertina del Parlament neozelandès.\n"Nova Zelanda destaca per la disponibilitat generalitzada d’armes la força del qual i caràcter són netament destructius, però avui posem fi a aquesta anomalia", ha declarat la primera ministra, Jacinta Ardern, al Parlament.\nArdern havia demanat un canvi de la llei immediatament després que el supremacista blanc de nacionalitat australiana Brenton Tarrant assaltés dues mesquites a la localitat de Christchurch i abatés a trets 50 persones el passat 15 de març, una atemptat terrorista que va commocionar el país.\n"En última instància, som aquí perquè van morir 50 persones i ja no tenen una veu. Nosaltres, els membres d’aquesta Cambra, som la seva veu i avui l’hem utilitzat sàviament", ha conclòs la primera ministra.\nL’esmena de llei aprovada aquest dimarts encara ha de ser ratificada per la governadora general, Patsy Reddy, representant de la reina Elisabet II en aquesta nació, abans de poder entrar en vigor.\nTarrant, que va retransmetre l’atac durant 17 minuts a les xarxes i va publicar a internet el seu ideari extremista, s’enfronta en un tribunal a 50 càrrecs d’assassinat i 39 de temptativa d’assassinat.\nEl presumpte terrorista, sense antecedents penals, va obtenir la llicència d’armes al novembre del 2017 després de complir amb els cursos legals.


Lliga Social de Pesca - Nautivela-Beneteau 2017\nNautivela-Beneteau juntament amb El Club Nautic de l'Escala, posem en marxa una agenda de concursos de pesca socials que anomenerem 'Lliga Social de Pesca - Nautivela-Beneteau 2017'.\nNautivela-Beneteau, juntament amb El Club Nautic de l'Escala, posem en marxa una agenda de concursos de pesca socials que anomenerem 'Lliga Social de Pesca - Nautivela-Beneteau 2017'.\nConcurs de Cefalòpodes - 28 de gener de 2017\nConcurs de Pagell, Pagres i Besuc - 4 de març de 2017\nConcurs de Pagell, Pagres i Besuc - 29 i 30 d'abril de 2017\nConcurs Open - 22 de juliol de 2017\nEls patrons que hagin participat, com a mínim a 3 dels 4 concursos previstos (o 2 de 3 en el cas que un concurs quedi suspès per mal temps) participaran en el sorteig d'un premi especial gentilesa de Nautivela-Beneteau. El premi es lliurarà en durant el sopar del soci del Club, que es durà terme el dia 5 d'agost de 2017 i inclourà dues invitacions al sopar per el guanyador del sorteig (en el cas que hagui adquirit els tiquets pel sopar, se li retornarà l’import dels mateixos).\nEn els concursos de la Lliga Social de Pesca – Nautivela-Beneteau 2017', l'empresa Nautivela-Beneteau, cedirà material per realitzar un sorteig entre els participants que estiguin presents al lliurament de guardons de cada concurs.\nSempre que sigui possible, l'empresa Nautivela-Beneteau posarà a disposició una embarcació de la marca Beneteau per la seva sessió gratuïta. Aquest fet s’indicarà en la informació de cada concurs. El procediment per aconseguir-la, serà per mitjà d’un sorteig que es farà entre els que realitzin la petició via web amb 48 hores d’antelació a l’hora oficial de sortida de cada concurs (al fer d’’inscripció i en el mateix registre apartat comentaris). Els requisits indispensables per optar al sorteig de l'embarcació són: disposar de la titulació mínima del Patró de Navegació Bàsic i el propis de cada concurs.


La santa missa: 11. Litúrgia eucarística: I. Presentació dels dons - Documentació - Les catequesis del PapaTarraconense\nLa santa missa: 11. Litúrgia eucarística: I. Presentació dels dons\nContinuem amb la catequesi sobre la santa missa. Després de la Litúrgia de la Paraula —sobre la qual hem reflexionat en les catequesis anteriors— continua l’altra part constitutiva de la missa, que és la Litúrgia eucarística. En ella, a través dels signes sants, l’Església fa present contínuament el Sacrifici de la nova aliança segellada per Jesús sobre l’altar de la Creu (cf. Conc. Ecum. Vat. II, Const. Sacrosanctum concilium, 47). Va ser el primer altar cristià, el de la Creu, i quan nosaltres ens apropem a l’altar per celebrar la missa, el nostre record va a l’altar de la Creu, on es va fer el primer sacrifici. El sacerdot, que en la missa representa el Crist, fa el que el Senyor mateix va fer i va confiar als seus deixebles en l’Últim Sopar: va prendre el pa i el calze, va donar gràcies, el va donar als deixebles, dient: «Preneu, mengeu […], beveu: aquest és el meu cos […], aquest és el calze de la meva sang. Feu això en record meu.»\nObedient al manament de Jesús, l’Església ha organitzat la Litúrgia eucarística en moments que corresponen a les paraules i als gestos que ell va fer la vigília de la seva Passió. Així, en la preparació dels dons, el pa i el vi es porten a l’altar, és a dir els elements que Crist va prendre a les seves mans. En la Pregària eucarística donem gràcies a Déu per l’obra de la redempció, i les ofrenes esdevenen el cos i la sang de Jesucrist. Continuen la fracció del Pa i la comunió, mitjançant la qual revivim l’experiència dels Apòstols que van rebre els dons eucarístics de les mans de Crist mateix (cf. Ordenament General del Missal Romà, 72).\nAl primer gest de Jesús —«Va prendre el pa i el calze amb el vi»— correspon, doncs, la preparació dels dons. És la primera part de la Litúrgia eucarística. Està bé que els fidels presentin al sacerdot el pa i el vi, perquè signifiquen l’ofrena espiritual de l’Església reunida allí per a l’eucaristia. És bonic que siguin els mateixos fidels els qui portin a l’altar el pa i el vi. Encara que avui «els fidels ja no portin, com es feia abans, el seu pa i vi destinats a la Litúrgia, el ritu de la presentació d’aquests dons conserva el seu valor i significat espiritual» (ibid., 73). I en aquest sentit és significatiu que, en l’ordenació d’un nou sacerdot, el Bisbe, quan li lliura el pa i el vi, diu: «Rep les ofrenes del poble sant per al sacrifici eucarístic» (Pontifical Romà - Ordenació dels bisbes, dels sacerdots i dels diaques). El poble de Déu porta l’ofrena, el pa i el vi, la gran ofrena per a la missa! Per tant, amb els signes del pa i el vi el poble fidel posa l’ofrena pròpia a les mans del sacerdot, que les deixa damunt l’altar o la taula del Senyor, «que és el centre de tota la Litúrgia eucarística» (OGMR, 73). És a dir, el centre de la missa és l’altar, i l’altar és Crist; sempre hem de mirar l’altar, que és el centre de la missa. En el «fruit de la terra i del treball de l’home» s’ofereix el compromís dels fidels a fer d’ells mateixos, obedients a la divina Paraula, un «sacrifici agradable a Déu Pare omnipotent», «pel bé de tota la seva santa Església». Així «la vida dels fidels, els seus sofriments, les seves pregàries, el seu treball, s’uneixen als de Crist i a la seva ofrena total, i d’aquesta manera adquireixen un nou valor» (Catecisme de l’Església catòlica, 1368).\nRealment, la nostra ofrena és poca cosa, però Crist necessita aquesta poca cosa. El Senyor ens demana poc i ens dóna molt. Ens demana poc. Ens demana, en la vida ordinària, bona voluntat; ens demana un cor obert; ens demana el desig de ser millors per acollir-lo a ell que se’ns ofereix a si mateix en l’eucaristia; ens demana aquestes ofrenes simbòliques que després es convertiran en el seu cos i la seva sang. Una imatge d’aquest moviment de pregària d’ofrena es representa amb l’encens, que, cremant-se en el foc, desprèn un fum perfumat que s’enfila cap enlaire: encensar les ofrenes, com es fa els dies de festa, encensar la creu, l’altar, el sacerdot i el poble sacerdotal manifesta clarament el vincle que uneix totes aquestes realitats al sacrifici de Crist (cf. OGMR, 75). I no ho oblidem: hi ha l’altar que és Crist, però sempre en referència al primer altar que és la Creu, i sobre l’altar que és Crist hi posem els nostres petits dons, el pa i el vi que després es faran grans: Jesús mateix que es dóna a nosaltres.\nI tot això és el que expressa també l’oració sobre les ofrenes. Amb ella el sacerdot demana a Déu que accepti els dons que l’Església li ofereix, invocant el fruit del meravellós intercanvi entre la nostra pobresa i la seva riquesa. En el pa i en el vi presentem l’ofrena de la nostra vida perquè pugui ser transformada per l’Esperit Sant en el sacrifici de Crist i es converteixi amb ell en una única ofrena espiritual agradable al Pare. Mentre s’acaba així la preparació dels dons ens disposem per a la Pregària eucarística (cf. ibid., 77).\nQue l’espiritualitat del do de si mateix que aquest moment de la Missa ens ensenya, pugui il·luminar els nostres dies, les nostres relacions amb els altres, les coses que fem, els sofriments que trobem, ajudant-nos a construir la ciutat terrenal a la llum de l’Evangeli.


Mitjons i valors a l'escola bressol · Senderi\nMitjons i valors a l'escola bressol\nFátima Avilés i Josep M. Puig / Els nens i nenes d'entre dos i tres anys tenen un problema amb els mitjons i també amb les sabates: a molts els costa posar-se tant una cosa com l'altra. Però dels problemes sempre es pot treure alguna cosa positiva, i en el nostre cas resulta que els mitjons i les sabates —vaja, posar-se'ls— són una magnífica oportunitat de manifestar valors i d'anar-los convertint en hàbits ben arrelats. Us expliquem una escena que segur que ja heu vist, però que ens sembla reveladora.\nEn Joan s'està despertant de la migdiada, es mou a poc a poc, es frega els ulls, badalla i s'asseu sobre el matalàs. Com un autòmat, estira el braç, agafa les sabates, se les acosta i es mira els peus. Un mitjó el té gairebé fora del peu i l'altre arrugat i desplaçat del seu lloc. Avui té sort: estira l'esquerre cap amunt i a la primera li queda prou ben posat. Per aproximacions va encaixant el taló del dret amb el peu i també ho aconsegueix. Ara les sabates. N'agafa una i mira de posar-se-la amb poc èxit, ho prova repetidament, però acaba per alçar el cap i buscar la mirada de la mestra per demanar-li ajuda amb un somriure. La mestra el mira amb complicitat, se li acosta i canvia les sabates de posició, cada una al costat del peu que li correspon. Ho fa explicant-li que cada sabata és d'un peu i no va bé a l'altre. La mestra s'atura aquí per deixar que resolgui aquest problema de manipulació amb la màxima autonomia. Amb noves energies, en Joan torna a intentar posar-se les sabates, però no se'n surt, no aconsegueix encaixar el peu a dins de la sabata. La situació s'allarga uns segons abans que entri en escena l'Anna, una companya, que el veu de lluny. Se'l queda mirant uns instants i, de sobte, interromp la meditació i se li apropa. Sense dir res s'asseu al davant, agafa una sabata i la col·loca en el peu corresponent, i fa el mateix amb l'altra. En Joan amb dos dits empeny la sabata mentre l'Anna li dona copets a la planta per facilitar la feina. Entre els dos aconsegueixen posar les sabates correctament, aquest model no porta cordons. L'Anna mira en Joan, somriu, l'anima dient-li «molt bé, molt bé» i li fa una abraçada. Abans no marxi, la mestra felicita efusivament l'Anna, que accepta amb satisfacció el reforç positiu.\nUn problema de mitjons i sabates ha permès a l'Anna manifestar una conducta valuosa: tenir cura i ajudar els iguals. Fins aquí cap dubte, donar un cop de mà als companys i companyes quan estan davant d'una dificultat expressa un valor fonamental en les relacions interpersonals. És un tipus de conducta que sovint manifesten els nens i nenes d'entre dos i tres anys, i que les educadores reforcen i encoratgen tant com poden. Una bona manera d'anar arrelant hàbits de valor.\nEns podríem quedar aquí, però l'escena creiem que justifica plantejar-se un interrogant sobre l'origen d'aquesta mena de conductes d'ajuda als altres. Podem suposar que l'Anna ha actuat de manera mimètica, ha imitat conductes semblants que la seva mare, la mestra o altres adults han mostrat cap a ella mateixa o d'altres persones properes. En la mesura que la nena s'identifica amb l'adult que aprecia, repeteix les conductes que aquest realitza i les va incorporant al seu bagatge cultural. Una explicació plausible sobre com es transmeten nombroses pautes de conducta. Però també podem pensar que l'Anna ha activat una inclinació natural a ajudar els iguals que es manifesta quan algú ho necessita. Una tendència que òbviament es concreta en conductes culturals tan sofisticades com posar uns mitjons i unes sabates, però que expressen un fons que no depèn de la cultura. Aquí l'acció d'ajudar no és una conducta adquirida, sinó la manifestació d'una disposició anterior pròpia de l'espècie. Encara ens queda, però, una postura eclèctica que acceptarà que som davant d'una inclinació natural que pren forma concreta per imitació cultural. L'Anna i en Joan centren els dos l'atenció en el problema dels mitjons i les sabates. Com que l'Anna ha viscut en pròpia carn aquesta mena d'inconvenients, entén que en Joan ho està passant malament i deixa anar la seva inclinació a ajudar un igual que ho necessita —un membre de la seva espècie—, encara que ho fa d'acord amb les formes culturals en què estan immersos i estan aprenent. Sigui com sigui, un debat antic i alhora actual, i sempre apassionant.\nDe tota manera, i mentre seguim debatent, les escoles bressol fan bé de continuar proporcionant mil ocasions perquè els nens i nenes aprenguin a relacionar-se d'acord amb valors; fan bé d'encoratjar l'autonomia dels infants davant de les dificultats; fan bé donant indicacions en aquells aspectes que els petits encara no poden assolir sols; fan bé d'encoratjar que nens i nenes s'ajudin mútuament; fan bé d'ajudar-los i esdevenir un model per als seus alumnes; fan bé de reforçar positivament les conductes d'ajuda mútua, i fan bé de donar nom a aquestes conductes i explicar altres situacions en què també les han manifestat o les poden arribar a manifestar. Un grapat d'accions educatives que no es poden oblidar sigui quina sigui la posició en el debat sobre l'origen de les conductes morals.\neducació infantil, desenvolupament moral


Constituït el comitè editorial d’El Periódico - comunicació21\nConstituït el comitè editorial d’El Periódico\nRedacció|2019-10-01T08:45:44+02:0030 setembre 2019|Comunicació21\nEl comitè editorial d’El Periódico de Catalunya, impulsat tan bon punt el Prensa Ibérica va adquirir el mitjà, va quedar constituït el passat divendres amb la seva primera reunió. Està format pels periodistes Joan Tapia (president), Rafael Jorba (secretari), Andreu Claret, Rosa Paz i Albert Sáez; el catedràtic en assumptes constitucionals Xavier Arbós; els economistes Anton Costas i Anna Gener; i com a membre nada, la directora del diari, Anna Cristeto.\nLa finalitat del comitè editorial és “potenciar la connexió del diari amb la societat catalana, així com contribuir a la seva pluralitat i independència i proposar iniciatives per a la millora i qualitat dels continguts editorials”.\nEn la primera reunió van estar presents el president del grup, Javier Moll, i el vicepresident, Aitor Moll, que van exposar els objectius fixats: “Consolidar i incrementar la influència d’El Periódico com un gran diari català i de progrés, especialment atent a les noves inquietuds i preocupacions socials”.\nEn la trobada també es van explicar els canvis introduïts tant en el diari com en la seva estructura directiva, i es van analitzar les conseqüències que les últimes dades de l’economia internacional poden tenir tant a Catalunya com en el conjunt d’Espanya, segons explica el mitjà.\nLes reunions del comitè editorial seran mensuals, tot i que també n’hi haurà de puntuals. Està previst que, per afavorir la interconnexió amb la redacció, es puguin sumar també directius del diari i alguns col·laboradors.\nCookies de personalització: es mantenen entre visites al mateix web i serveixen per guardar les personalitzacions