Futur servei linia Puigcerdà - Pàgina 16 - Transport.cat\nHora i data actual: Divendres 23/10/2020 22:57\nEntrada Autor: MZA_1600 » Dimarts 31/08/2010 17:49\nExacte, jo penso que aquest semidirecte perd el mateix temps efectuant parades tècniques per creuament que un que efectua parades comercials a totes les estacions. La sol·lució ja la savem tots.\nEntrada Autor: Sagrerenc » Dimarts 31/08/2010 19:37\nHe continuat mirant els horaris, el semidirecte entre Sant Andreu Arenal i Vic tarda 55', mentre que alguns trens que paren a Mollet-Santa Rosa, Parets del Vallès, Granollers-Canovelles i la Garriga tarden 55' i 56' en fer el mateix recorregut.\nEn sentit invers és encara més flagrant, el semidirecte tardarà 58' en fer trajecte Vic-SAA, mentre hi ha un tren (Vic 12.59) que para a les quatre estacions esmentades anteriorment que ho farà en només 55', i un altre en els mateixos 58' que el directe.\nPer tant trobo que aquest semidirecte és una operació de maquillatge amb fins electoralistes, ja que es podria fer el mateix servei parant a més estacions que no pas Vic i Ripoll i es tardaria el mateix, però s'ha de vendre que s'han posat semidirectes que només paren a Ripoll i a Vic per aparentar que van més ràpid que els trens actuals. I que, a més, hi haurà més parades tècniques que comercials, la qual cosa acostuma a desesperar el viatger, encara que el tren arribi a l'hora.\nEls usuaris del tren es trobaran amb el fet absurd de parar en algunes estacions on hi haurà viatgers que no podran pujar al tren.\nLa solució al problema sabem tots quina és, de qui depèn, i en quin estat es troba.\nEntrada Autor: metring » Dimarts 31/08/2010 23:27\nLlegiu aquest comentari sobre el tema del semi-directe a http://blocs.gencat.cat/blocs/AppPHP/pt ... /#comments :\nRicard Riol Jurado, president de l'Associació Promoció del Transport Públic ha respost el/l’ 31 Ago 2010 a les 22:32\nMoltes felicitats. Aquest tipus d’accions milloren radicalment la qualitat de vida dels sofrets usuaris del transport públic del país, sense els quals la capital catalana estaria totalment col·lapsada.\nLa premisa del Govern de Catalunya hauria de ser centrar-se en el servei i no tant en les infraestructures faraòniques que resolen poc. Així es prioritzarien les autènticament rendibles, bàsicament les del transport públic i la gestió del que ja tenim.\n1er: ja està col·lapsada, i dubto que el semidirecte influeixi gaire en treure el col·lapse de Barcelona ciutat. Tampoc l'increment de places farà tant com unes infraestructures decents.\n2on: si hi ha un problema greu és precisament la manca d'infraestructures. No sé si lo d'"infraestructures faraòniques" és per l'AVE o aeroport, que certament, el transport del dia a dia no ho resolen en absolut, més aviat caldria aplicar el "faraonicisme" a Rodalies i mitjana distància, a les hores sí que serien útils grans obres.\nEntrada Autor: wefer » Dimarts 31/08/2010 23:34\nRiol ha escrit: La premisa del Govern de Catalunya hauria de ser centrar-se en el servei i no tant en les infraestructures faraòniques que resolen poc.\nSí, tots sabem que aquest servei revolucionarà la mobilitat de Catalunya, i de pas demostrarà que no cal cap més infraestructura com el desdoblament de la línia de Vic o les quatriplicacions de vies a l'entrada de Barcelona.\nEn conseqüència, no caldrà invertir calers en noves obres i els polítics podran polir-se tots els diners en cotxes oficials, que això sí que fa falta. Visca!!!!\nEntrada Autor: metring » Dimarts 31/08/2010 23:35\nNi tampoc caldrà unir el tramvia?\nEntrada Autor: josep_serre » Dimarts 31/08/2010 23:46\nLa PTP sempre tan propera a la realitat, ni els pitjors politics diuen aixo,\nSort que si cau el tripartit potser se'ls acabi el xollo i si l'anglada es decisiu ja ha deixat clar que li tallara les ales a les ong que ja va sent horam\nmetring ha escrit: Llegiu aquest comentari sobre el tema del semi-directe a http://blocs.gencat.cat/blocs/AppPHP/pt ... /#comments :\nEntrada Autor: Mako448 » Dimecres 01/09/2010 10:01\nEspero que a les estacions de Barcelona informin correctament que el semidirecte de Puigcerdà pari nomès a Vic,Ripoll i Puigcerdà,ho dic per qué em temo que alguns que van a estacions intermitjes on normalment paren els Puigcerdà/La Tpur pujaràn al tren pensant-se que para a certes estacions,i ja veurem on van a parar.Ja em veig gent que va a Mollet Santa ROsa baixant-se a Vic.\nEntrada Autor: suiza1957 » Dimecres 01/09/2010 13:12\nAlgunes obres no els hi diria faraòniques, perque a la llarga s´ha demostrat la seva utilitat. Ja fa molt, pero dir aixo queda mol bé.\nEl desdoblament de la línia crec que és essencial, així com altres lineas. En canvi fer un aeroport a LLeida, si que me sembla una tonteria i una despesa més política que efectiva.\nJo com tothom em felicito per aqueste millores, però trobo a falta algna tren més el diumenge desde Puigcerdà a Barcelona, i especialment un semidirecte.\nEntrada Autor: feluc » Dimecres 01/09/2010 13:42\nVeig que ningú fa referència als horaris del semidirecte en relació amb un possible enllaç amb el Corail cap a París. Encara que sembli una excentricitat potser a algú que viu a Vic o Ripoll li resulti més senzill anar a buscar un tren nocturn a La Tor de Carol, que anar fins a Barcelona i pagar el bitllet d'un TGV (quan hi arribi!).\nFins ara els enllaços no han estat gaire bons, sempre cal sortit més d'hora per agafar un tren que et deixarà a La Tor de Carol més d'una hora abans de la sortida del tren francès. Ajustar els horaris per garantir uns enllaços entre les dues xarxes pot ser una bona manera d'aconseguir mes passatgers a una línia transfronterera.\nSi volen vendre un tren amb poques parades, i més ràpid, una bona manera seria garantint aquest enllaços amb els ferrocarrils del país veí.\nEntrada Autor: metring » Dimecres 01/09/2010 13:43\nDoncs tens raó, gràcies per aportar un punt de vista diferent!\nEntrada Autor: josep_serre » Dimecres 01/09/2010 14:05\nEntrada Autor: Jacob.CH » Dimecres 01/09/2010 15:14\njosep_serre ha escrit: Bé tot i que encara no he confirmat si s'eliminen les limitacions de velocitat per estat de la via en el trajecte de Ripoll a Puigcerdà sí que s'han refet les velocitats màximes pel traçat de la via, encara no tinc totes les dades però us puc avançar, 100 km/h pel túnel de Toses 80 km/h de Queixans a Puigcerdà increments puntuals fins a 65 km/h resta dels tram de Ripoll a Queixans i 75 km/h de Ripoll a Campdevànol, també s'han refet les velocitats màximes de forma que hi haurà per fi trams a 120 km/h a la plana de Vic i entre La Garriga i Montcada Ripollet (no tota l'estona).\nM'alegra sentir això\nBé, doncs sembla que apart de la gran flota de trens que s'està posant en servei, encara fan alguuuuuuna cosa més...\nEntrada Autor: UT440_132M » Dimecres 01/09/2010 15:25\nAhir a la nit el company alkolo89 va anar fins a Puigcerdà perquè hi havia torn extra de factors. Resulta que hi havia una dresina corrent pel Transpirinenc, col·locant les noves senyals de limitació de velocitat.\nJa tocava un augment de velocitat, sobretot a la sortida de Vic cap a L'Hospitalet, i la recta que passa sota el Circuit de Catalunya, són punts on es poden assolir sense problemes els 120 km/h.\nEntrada Autor: josep_serre » Dimecres 01/09/2010 16:07\nBé, m'ha costat robar-ho i ja ho he trobat, és bàsicament el que us havia dit, de tota manera encara no he vist suprimides les limitacions temporals.\nEntrada Autor: liniadelRipollés » Dimecres 01/09/2010 22:24\nAconsello als maquinistes del semidirecte molt de compte en passar directes estacions on fins ara paren tots els trens. Mollet, Granollers...són estacions temporalment conflictives en no haver pas soterrat i no estar acostumada la gent a rebre trens semidirectes sense parada en aquell indret.\nEntrada Autor: UT440_132M » Dimecres 01/09/2010 22:55\nEm comenta el company alkolo89, que el semi-directe que es posa en marxa dilluns, anirà servit per material de la sèrie 465. En teoria, divendres o diumenge, pujarà sense servei, i dilluns a les 6:20 ja baixarà fent el nou semi-directe. Els factors i personal de neteja estan avisats que ha de pujar un 465. Els caps de setmana dormirà a Puigcerdà.\nEntrada Autor: metring » Dimecres 01/09/2010 23:07\nUn Civia per un viatge de 2 hores i mitja, fantàstic...\nEntrada Autor: UT440_132M » Dimecres 01/09/2010 23:21\nmetring ha escrit: Un Civia per un viatge de 2 hores i mitja, fantàstic...\nNo notaran els viatgers de cada dia la diferència entre la comoditat d'un 465 o una 447. Potser notaran que el 465 té els seients més ergonòmics. Retorn de les 440 Delta ja!\nEntrada Autor: Ferry1ac1 » Dimecres 01/09/2010 23:37\nUT440_132M ha escrit: Em comenta el company alkolo89, que el semi-directe que es posa en marxa dilluns, anirà servit per material de la sèrie 465. En teoria, divendres o diumenge, pujarà sense servei, i dilluns a les 6:20 ja baixarà fent el nou semi-directe. Els factors i personal de neteja estan avisats que ha de pujar un 465. Els caps de setmana dormirà a Puigcerdà.\nSi fan pujar un tren de buit.... els podríem donar un premi entre tots! No ho he entès mai això de no aprofitar al màxim totes les circulacions.\nEntrada Autor: wefer » Dimecres 01/09/2010 23:40\nsuiza1957 ha escrit: Algunes obres no els hi diria faraòniques, perque a la llarga s´ha demostrat la seva utilitat.\nEfectivament, podríem fer recompte d'algunes obres considerades faraòniques en el seu dia:\nFerrocarril Barcelona-Vilanova i la Geltrú\nSi mai haguéssim fet "obres faraòniques", ara circularíem en Ripperts amb aire condicionat pel centre de Barcelona i diligències semidirectes entre Barcelona i Mataró. Molt ecològic i sostenible, això sí...\nPel que fa a les limitacions, em sembla una magnífica notícia, molt millor que la del semidirecte simbòlic. Ara bé, fins que no tinguem desdoblament BCN-Vic, no farem res realment interessant. A més, també cal rectificar on calgui el traçat BCN-Vic per poder mantenir els 140 km/h sostinguts, i 100 km/h mínim fins a Puigcerdà. No tot ha de ser AVE.


El general Basset: maulet i patriota - Diari La Veu\nEscriba el número 970012\nEl general Basset: maulet i patriota\nJoan Baptista Basset i Ramos, general maulet i patriota. Fou el gran líder maulet que s'enfrontà als Borbons per les llibertats del seu Regne i de la Corona d'Aragó. Els vencedors, els de l'Espanya "esclafafaroles" de 12 d'Octubre, mai no li ho perdonaren.\nBé mereixeria que li alçassen estàtues, que li dedicassen places i carrers. Ell, Joan-Baptista Basset i Ramos, representa la rauxa valenciana, encarna el patriotisme d’un país que es negava a ser devorat per l’Espanya borbònica, la que encara hui fa bandera de l’anticatalanisme —l’antitot que no siga castellà— com a principal tret d’identitat. Paga la pena que recordem al cabdill dels CDR de 1707, dels patriotes que en compte de lliris, com el jovent del Principat els darrers dies, ensenyaren les dents. Ah! Quan aquest article isca a la llum és el Darrer Diumenge d’Octubre. El camí —ja ho sabeu— és ben sabut: eixiu a la carretera i als carrers, que cal assolir la llibertat.\nJoan Baptista Basset i Ramos féu de la milícia el seu modus vivendi; cert, era militar, però no d’eixos estampafaroles de rojigualda, cabra desfilant i caradura carpetovetònica. Serví a la dinastia regnant al seu país i, en conseqüència, es convertí en militar imperial, enrolat als exèrcits dels Habsburg, dels ibèrics i dels austríacs. Al cim de la seua carrera, per les circumstàncies tan especials del conflicte que enfrontà les potències europees a la Guerra de Successió al tron de la Monarquia Catòlica (això d’Espanya, encara que els pique als de la Carpetovetònia, encara no s’havia implementat), esdevingué patriota, patriota valencià i patriota, val a dir-ho, dels Països Catalans, que ell englobava en la denominació institucional de Corona d’Aragó. Basset fou el capitost dels maulets valencians en la guerra, la darrera, que enfrontà el vell Regne contra la cobdícia castellana (espanyola), el cabdill popular que conquerí tot sol un reialme per al seu rei, malgrat que aquest, tan principesc com babau, mai no li ho sabé reconèixer, ni ganes. I és que el Regne de València es va declarar austriacista —vatua!— malgrat els austriacistes. I, com tothom sap, prou que li costà cara semblant gosadia.\nLa pàtria de Basset, el Regne de València, tots els Països Catalans, que ell englobava en la denominació institucional de Corona d’Aragó.\nEls estats que confluïen a l’anomenada Corona d’Aragó, a l’inici del segle XVIII, ja no eren la potència política i econòmica mediterrània dels temps medievals. Els castellanitzats Habsburg hispànics (oficialment Monarquia Catòlica) els havien ben collats. Fins i tot els governs d’aquests reis espanyolíssims d’ascendència austríaca s’havien atrevit a escindir administrativament el Reialme de les Dues Sicílies del Consell d’Aragó i, encara més, arrencar del vell Principat els territoris del Rosselló i part de la Cerdanya, cedits a França en 1659, a canvi que els francesos consentissen que els espanyols romanguessin al sud de Flandes (l’actual Bèlgica). No obstant això, la fidelitat dels catalans (del nord, del sud i de les illes) als seus reis —malgrat castellans— d’ascendència germànica es va mantenir intacta. Si més no, els Àustries van ser respectuosos, perquè els convenia, amb l’ordenament foral heretat d’altres èpoques de reis privatius autòctons i, en definitiva, això permetia mantenir les llibertats territorials. Aleshores Espanya encara no havia aconseguit ser, o més aïna encara ningú l’entenia com l’estat nació castellà que bastiren els liberals espanyols al segle XIX. Per als catalans de llavors el castellà era només un idioma de moda —com hui ho és l’anglès— per ser la llengua del rei, que tot qui podia amb estuferes literàries s’afanyava a conèixer, a practicar (en públic i en privat) i, val a dir-ho, també a destrossar. Ai llas! Què se’n va fer de la bellíssima valenciana prosa d’en Corella? Què hi farem!: els segles XVI i XVII foren, dissortadament, així.\nDe 1640 a 1652 (la Guerra dels Segadors) els catalans del Principat estigueren a punt d’engegar a la quinta forca el castellà Felip IV (III de Catalunya), però la solució —Lluís XIII de França— no fou, precisament, gaire afortunada.\nDe l’antiga Corona bastida allà al segle XII pel comte Ramon Berenguer IV de Barcelona en restava l’ordenament institucional, els furs i constitucions, i un poble encara ufanós de l’herència dels seus avantpassats que sí, certament, compartia rei amb els veïns de ponent (rei i guerres, tot s’ha de dir), un rei imposat pel destí (ai, si el petit príncep Joan —el fill de Ferran el Catòlic i Germana de Foix— haguera sobreviscut!), però només un rei. Ni ganes de ser com els compatriotes d’Isabel la Catòlica, ni ahir ni encara hui, com demostra la més recent actualitat. Els catalans, com el valencià Basset, cert és que combateren quan s’escaigué, amb els castellans, als terços de Sa Majestat Catòlica, però aquí s’acabava la relació. De 1640 a 1652 els catalans del Principat estigueren a punt d’engegar a la quinta forca el castellà Felip IV (III de Catalunya), però la solució —Lluís XIII de França— no fou, precisament, gaire afortunada. I, altrament, no tingué el recolzament —imprescindible!— de valencians i balears. Ep! Sense València ni Mallorca —i va de debò— no hi ha independència. Una unió dels Països Catalans, tanmateix, que sí que va existir quan es tractà, a la mort de Carles II, d’entronitzar al secundogènit llavors de l’emperador germànic Leopold I d’Àustria i Hongria, l’arxiduc Carles. És en aquest context, tot mesclant afeccions dinàstiques i territorials, que emergí la figura històrica del general Basset.\nBasset nasqué a la ciutat de València, o potser a Alboraia, entre 1654 i 1664. El pare, Joan, era daurador o pintor, i la mare, Esperança, estava emparentada amb la família de cavallers dels Ferrer de Lis.\nQui era Joan Baptista Basset i Ramos? Ja ho he dit més amunt: un militar de carrera, que serví als Habsburg hispànics a Milà i als austríacs a les campanyes d’Hongria. Nasqué a la ciutat de València, o potser a Alboraia, entre 1654 i 1664. El pare, Joan, era daurador o pintor, i la mare, Esperança, estava emparentada amb la família de cavallers dels Ferrer de Lis. Malauradament, a dia de hui, la infantesa i l’adolescència de Basset encara està coberta d’ombres per la manca d’informació. Cap al 1680 o 1681 Basset s’enrolà als terços. Segons alguns autors (Josep Manuel Minyana i Isidor Planes), tots detractors seus, va ingressar a l’exèrcit després de perpetrar un homicidi. Segons Minyana, «erat enim Ioannes Baptista Basetus natione Valentinus, obscuro loco natus, ac plane lignarius faber, qui ob homicidium ab se patratum, aliaque flagitia, metu poenae tactus, patria profugerat, militiaeque nomen dederat» (Era, doncs, Joan Baptista Basset valencià de nació, nascut en lloc desconegut, i simplement un fuster que, a causa d’un assassinat que cometé i uns altres crims, empaitat pel temor al càstig, fugí de la seua pàtria i s’allistà a l’exèrcit). Minyana escrigué el seu De bello rustico valentino en llatí i, val a dir-ho, caldria —seria desitjable— una traducció al català aviat. Minyana el fa fuster i un personatge de fosca condició. Un altre historiador proborbònic de l’època, Isidor Planes, als Sucesos fatales desta ciudad y Reyno de Valencia o puntual diario de lo sucedido en los años 1705, 1706 y 1707, diu: «de un pistoletazo diu a muerte a Bautista Cholbi, de Xábea, junto a la Encarnación [convent de les carmelites calçades, a la plaça de l’Encarnació de València ciutat, encara hui dia dita així]. Ruegos de nobles le hicieron conmutar la pena de horca en destierro». I continua Planes: «pasó Bacet a Milán con el capitán Cruáñez y de allí a Roma. Volvió a Valencia vestido de clérigo; dicen que pasó a Alemania y de allí a Barcelona». Bé, això diu Planes, qui encoloma a Basset almenys un crim. Estudis recents, però, descarten aquest comportament facinerós i la possibilitat que Joan Baptista i algun altre germà seu militassen en alguna de les bandositats valencianes de l’època. Mes aïna Basset entrà a l’exèrcit per la manca d’oportunitats laborals que oferia la València de la segona meitat del set-cents. Basset i dos germans seus s’allistaren als terços. En 1695 Basset era coronel d’enginyers de l’exèrcit imperial i en 1699 reconeixia haver servit en les guerres d’Hongria durant onze anys, quatre al Principat de Catalunya i tres a Milà. Afirmava també haver participat en quinze atacs contra places i castells, en cinc defenses de ciutats (entre d’altres Barcelona, en 1697, durant la Guerra dels Nou Anys) i en onze batalles campals, haver estat enginyer a Orà i haver estat huit vegades ferit.\nBasset entrà a l’exèrcit per la manca d’oportunitats laborals que oferia la València de la segona meitat del set-cents. Basset i dos germans seus s’allistaren als terços. En 1695 Basset s'havia convertit en coronel d’enginyers de l’exèrcit imperial.\nAnys de servei militar, els de Basset, que foren avalats per dos importants prohoms de l’Imperi: el príncep Georg de Hessen-Darmstadt i el gran mestre teutònic Ludwig Anton de Palatinat-Neoburg; aquest darrer germà de la reina consort Marianna, esposa de Carles II. Basset havia estat, sobretot, col·laborador del primer, fins i tot amic, abans que el príncep es convertís en lloctinent general del Principat de Catalunya (1698-1701). Basset arribà a Catalunya, amb les tropes de Georg de Hessen-Darmstadt en 1695, per a lluitar contra els francesos a la Guerra dels Nou Anys, i romangué al Principat fins a juny de 1701, ja entronitzat Felip V (IV, d’antuvi, dels Països Catalans).\nBasset tornà a Viena, on visqué els prolegòmens de la nova guerra contra França. L’emperador Leopold I mai no va acceptar un francès al tron dels seus parents hispànics; no debades havia estat espòs de la infanta Margarida Teresa, filla de Felip IV de la Monarquia Catòlica (permeteu-me que evite el mot Espanya, si més no, en singular, per no caure en anacronismes històrics innecessaris). L’esposa i els fills d’aquest matrimoni no van sobreviure al pare, que va contraure matrimoni dues vegades més; la darrera amb la mare del príncep Josep, hereu de l’Imperi, i l’arxiduc Carles, que Leopold volia veure entronitzat a «les Espanyes». Tot plegat, amb la connivència d’Anglaterra, Holanda i Portugal provocà la Guerra de Successió, amb la pretensió de foragitar del tron ibèric Felip de Borbó, el nét que Lluís XIV de França havia aconseguit col·locar al tron de Castella i estats satèl·lits. Basset, ascendit a major general, es convertí en assistent del pretendent a la corona anhelada: el 12 de setembre de 1703, a Viena, fou proclamat Carles III d’Habsburg rei de la Monarquia Catòlica.\nBasset acompanyà Carles III (l'Arxiduc) a Lisboa i, en novembre de 1704, en nom d’aquest rei, participà en la presa de Gibraltar. Basset fou l’elegit pel rei austriacista per a governar la roca, encara que el general valencià renuncià perquè preferí lluitar a la seua terra.\nBasset acompanyà Carles III a Lisboa i, en novembre de 1704, en nom d’aquest rei, participà en la presa de Gibraltar (https://www.diarilaveu.com/apunt/86018/els-valencians-i-gibraltar) i contribuí, com a enginyer militar, a defensar la plaça i el penyal. Ah!: i Basset fou l’elegit pel rei austriacista per a governar la roca, encara que el general valencià renuncià perquè preferí lluitar a la seua terra. La guerra europea era ja un fet des de 1702 i les terres de la península Ibèrica, tot començant pel Regne de València, no trigaren a convertir-se en teatre d’operacions militars. I vet ací que, des del proselitisme per la causa austriacista, Basset passà a ser el general que, tot apel·lant al patriotisme dels seus connacionals, uní el destí de la seua pàtria a la de l’èxit del pretendent austriacista en la contesa.\nUna poderosa flota angloneerlandesa, a bord de la qual era Carles III, eixí de Lisboa en 1705. L’objectiu: Barcelona, que va ser presa el 9 d’octubre. Vatua!: una altra excusa per a instaurar tan emblemàtica data, commemorativa de victòries arreu de la nació, com a dia de la catalanitat completa. I és que jo us pregunte: per què remembrar la diada de l’11 de setembre de 1714, tan depressiva i farcida de tristesa, i no la del 9 d’octubre de 1705? En fi, no ho apanyarem ara i ací, dissortadament, però caldrà que algun dia, per ser ideològicament conseqüents amb les nostres aspiracions nacionals, del país sencer, els catalans comencem a desempallegar-nos de commemoracions tan luctuoses per a la nostra memòria històrica.\nAltea i a Dénia, que van ser les primeres viles valencianes que reconegueren Carles III (Dénia el 18 d’agost de 1705). El 15 de desembre l’exèrcit maulet, exhibint cintes grogues (el color austriacista), arribà a la capital del Túria i el govern felipista capitulà l’endemà.\nPerò Basset, embarcat a la flota aliada, no era pas a Barcelona el 9 d’octubre de 1705. Ell i un grup de maulets restaren al sud del Regne de València, a Altea i a Dénia, que van ser les primeres viles valencianes que reconegueren Carles III (Dénia el 18 d’agost de 1705). Un exèrcit de camperols va sorgir, esperonat per les preteses promeses de franqueses dels austriacistes. Aviat es va afegir a Basset el regiment de catalans de Rafael Nebot. El 15 de desembre l’exèrcit maulet, exhibint cintes grogues (el color austriacista), arribà a la capital del Túria i el govern felipista capitulà l’endemà. València era —atenció!— maulet més que austriacista i Basset es convertí en el líder salvador aclamat pels seus compatriotes. Això, però, no agradà a la cort de Carles III: Basset, tot sol, s’havia fet amb tot un regne —la seua pàtria— i a més a més amb la pretensió de subvertir l’ordre feudal imperant. Segons diu Minyana, escandalitzat, els valencians de ciutat reberen Basset i els seus «equitibus catalanis stipati» (pèrfids genets catalans, o siga, els de Nebot), «uti qui diutius expectatus adveniebat, tanquam numen aliquod praesentissimum patriam bonis omnibus cumulaturum» (com qui arribava esperat durant molt de temps, com si fóra una divinitat favorabilíssima que havia de sadollar la pàtria amb tots els seus béns). Vet ací Basset i la gran responsabilitat que va caure sobre ell aleshores. Com harmonitzar les reivindicacions populars amb la disciplina austriacista que, val a dir-ho, no volia saber res d’alliberar el poble de tributs? En definitiva es tractava purament d’un conflicte dinàstic atiat per les potències europees, però que a València, ignorada tradicionalment pels governs de Madrid (com s’esdevé també avui), va adoptar les formes d’un conflicte social: el poble llatzerat per una noblesa prepotent s’aixecava per enèsima vegada contra —en paraules de l’època— el «mal govern» que l’oprimia. Que a ningú li estranye, doncs, que el poble valencià cridara amb ganes «Visca Basset abans que Carles III».\nCarles III (l'Arxiduc), a la imatge, no fou un rei a l'alçada de les circumstàncies. Abandonà Basset, temorós de la revolta social produïda a València. Més endavant, però, tornà a demanar el seu servei. I Basset romangué al costat del seu rei -i del seu país- fins al final.\nEls valencians —diguem-ho clar i valencià!— no hem tingut sort ni amb Àustries ni amb Borbons. Amb el Carles I (o V d’Alemanya) va començar la nostra dissort, la nostra depauperació nacional; i un segle després, amb el besnét Felip IV, la postergació de les elits valencianes davant l’Habsburg de Madrid era completa, tant és així que el favorit reial, el comte duc d’Olivares, arribà a dir tot comparant-nos amb els nostres connacionals del Principat: «tenemos a los valencianos por más muelles» (1625). Potser haguera estat igual amb el primer Borbó, qui no es molestà a vindre a València a jurar els Furs, però ara aparegueren el general Basset, Francesc Garcia d’Àvila, Joan Gil Cabezas, Joan Jacint Tàrrega, Josep Vicent Torres i Eiximeno, Josep Marco el Penjadet, Joan Vila i un llarg etcètera de patriotes que desvetlaren l’esperit patri adormit i el van revestir de les justes reivindicacions de llurs paisans. En 1609 les elits valencianes van consentir que el rei resident a Castella, amb la connivència de la noblesa i eixa Església sempre botiflera que ens ha tocat patir, eliminàs un terç de la població del seu país, els moriscos. El resultat: una reacció senyorial brutal que va refeudalitzar les terres valencianes en contra del poble. Com a conseqüència, en 1693 es va escampar la II Germania, durament reprimida. El camp valencià, la massa treballadora valenciana, necessitava d’herois que feren justícia els màrtirs agermanats de 1693-1694 i vet ací que sorgí l’oportunitat de trobar-los quan el decrèpit Carles II abandonà el món dels vius. De qui fou la iniciativa de rebel·lar el camp valencià no ho sabem del cert: de Basset? El descabdellament dels esdeveniments indica que a l’arxiduc pretendent li incomodà l’actitud dels seus partidaris valencians i en poder la reprimí. Ara bé, se’n serví i era conscient, de les activitats proselitistes antisenyorials dels capitostos austriacistes maulets, de Francesc Garcia d’Àvila i, sobretot, de Basset.\nLa desfeta austriacista a Almansa fou un colp dur per a les aspiracions de Carles III (l'Arxiduc). Basset, que havia estat empresonat acusat de malversació, fou alliberat.\nPotser l’arxiduc i el seu entorn mai no van pensar que Basset i Garcia d’Àvila eixirien de Dénia, però el canvi de bàndol del regiment de catalans del coronel Nebot ho capgirà tot. Els maulets arribaren a la ciutat de València i la van fer seua. Basset, segons relata l’austriacista Francesc de Castellví (Narraciones históricas), «era el padre de la patria, restaurador de ella y el que la había puesto en libertad». Però Basset, el «restaurador de la pàtria», no va poder evitar enveges i enemistats dels qui, aliens al poble valencià, vestien amb el groc austriacista a la recerca de promoció personal. Per a aquests, la noblesa austriacista, Basset era tan enemic o més que els generals borbònics que tractaven d’assetjar València. Un exèrcit anglès amb efectius catalans del Principat, comandat per Charles Mordaunt, comte de Peterborough, arribà a la capital valenciana. Fou aleshores quan es féu efectiu el nomenament d’un nou lloctinent general del Regne, en la persona de Josep Folc de Cardona i Erill (marquès de Castellnou i comte de Cardona per títol atorgat per Carles III). Basset fou desposseït de la seua autoritat al cap i casal del Regne i tramès a Xàtiva, on evità que aquesta ciutat caigués en mans de les tropes borbòniques del comte de Las Torres. La guerra semblava guanyada després de l’entrada de Carles III a Madrid (Felip V havia fugit a Burgos) el 26 de juny de 1706. Ara les noves autoritats austriacistes del Regne, tan reaccionàries com les borbòniques, passarien compte als maulets: què s’havien cregut aquests valencians? Basset fou arrestat el 28 de juny de 1706: fou empresonat primer a Dénia i després a Tortosa i a Lleida; no fou alliberat fins a mitjan maig de 1707, després del desastre austriacista a Almansa (on no hi va lluitar —atenció!— cap combatent valencià) i després de l’entrada dels borbònics a la capital valenciana (8 de maig).\nBasset, una vegada alliberat i rehabilitat, es dirigí a Dénia per a comandar la lluita contra els borbònics. Allà, però, no gaudí de les simpaties de les autoritats austriacistes de la plaça i s’enfrontà al coronel Diego Rejón de Silva, murcià i marquès d’Alcantarilla, que era partidari de capitular\nLa causa contra ell va ser, de moment, suspesa. L’havien acusat de quedar-se amb béns de botiflers durant el seu breu govern. El vell delit de malversació, sempre tan requerit quan es tracta d’acusar els contraris. Ep! I ara, en els temps que corren, també. El capsigrany de rei de sang austríaca, a qui tan fidelment havia servit, alliberà Basset amb el propòsit de reactivar la resistència valenciana contra francesos i castellans. Caiguda València, Basset, una vegada lliure i rehabilitat, es dirigí a Dénia per a comandar la lluita. Allà, però, no gaudí de les simpaties de les autoritats austriacistes de la plaça i s’enfrontà al coronel Diego Rejón de Silva, murcià i marquès d’Alcantarilla, partidari de capitular. La disputa entre tots dos militars acabà en sang, quan un bon nombre de maulets abandonaren la plaça per a auxiliar Xàtiva (juliol de 1707): Basset va ser tirotejat i acoltellat pels soldats de Rejón. Fou després enviat arrestat i malferit a Mallorca i acabà a Barcelona, encara que amb la prohibició d’acostar-se a la cort de Carles III.\nLa guerra continuà, però el general Basset, la culpa del qual havia estat abanderar la causa dels més desfavorits del seu poble, fou apartat de l’exèrcit que havia jurat servir. Encara hui dia és un misteri què va ser de Basset des de juliol de 1707 fins que fou rehabilitat en agost de 1711. Les acusacions vessades contra ell es demostrà ser falses (xe, a què em recorda això?), però això no el va rescabalar dels patiments viscuts. Tornava a ser sergent general de batalla de l’exèrcit imperial, però quan aquest, de retirada, es disposava a abandonar la terra catalana. L’elecció de l’arxiduc Carles —del rei Carles III— com a emperador germànic capgirà el joc d’aliances europeu: Holanda i Anglaterra s’aprestaren a signar la pau amb els francesos i, òbviament, amb Felip V. Aviat ho va fer també Portugal. L’ara august Carles VI restà tot sol reclamant la corona de les Espanyes i, finalment, també cedí.\nBasset decidí romandre Barcelona al costat dels seus, els catalans, quan l'exèrcit imperial de Carles III (l'emperador Carles VI) evacuà el Principat. Basset fou el responsable de l'artilleria que contribuí a la defensa de la ciutat assetjada.\nEncara resistia Barcelona. No debades és la Rosa de Foc. Barcelona, valenta, es negà a acatar les negociacions entre austriacistes i borbònics a l’Hospitalet (22 de juny de 1713). El 9 de juliol, Barcelona, formalment, declarava tota sola la guerra a Felip V. I aleshores calgué muntar un exèrcit, perquè els austriacistes havien tocat el dos. Les tropes de l’exèrcit imperial marxaren per no tornar, però no tothom se n’anà. A Barcelona hi van restar els més compromesos amb la causa del país, entre ells el general valencià Basset qui «en papel de 8 de julio de 1713 declaró, en cumplimiento de la orden general de Su Magestad Cesárea y Católica, que su intención sobre seguir las tropas que evacuan este Principado o quedarse en él, que es tan incontrastable su innata fidelidad a la Augustísima Casa con el ejemplo que da la fineza y constancia catalana en repugnar la mudanza de amo que la desgracia la propone y la memoria de haver nacido súbdito de la Corona de Aragón, de la cual se expusieron a riesgo tantos hombres honrados por influencia suya, que no halla camino para salvar su punto ausentándose y abandonando a los que prometió no faltar en el real nombre del emperador nuestro señor». O siga, Basset restà a Barcelona, tot i haver tingut l’oportunitat de fugir de la crema. I no solament Basset s’hi quedà. Un dels set regiments regulars d’infanteria que defensaren Barcelona era el valencià Nostra Senyora dels Desemparats, comandat pel coronel Josep Vicent Torres i Eiximeno, mentre que un dels quatre regiments de miquelets era format per voluntaris valencians, el Sant Vicent Ferrer, dirigit per Joan Vila.\nBasset i els regiments valencians defensaren Barcelona fins a l'11 de setembre de 1714. El general valencià fou empresonat i, portat a Segòvia, empobrit i abandonat, morí el 15 de gener de 1728.\nBarcelona fou el darrer teatre d’operacions de les milícies valencianes, els membres de les quals sempre demanaren ser tractats com a nadius de l’Excel·lentíssim i Fidelíssim Principat, o siga, com a catalans. Llàstima que encara hi haja qui ho oblide i amb visió regionalíssimament espanyola dibuixe Catalunya a la manera d’un triangle emasculat o, senzillament, obvie els patriotes valencians —catalans!— del nomenclàtor viari barceloní. Basset —increïble— encara no té un carrer dedicat a la capital del Principat; tampoc no el té el coronel Torres i Eiximeno ni cap dels herois d’aquells regiments de valencians massacrats per defensar Barcelona. Atenció!: fou Basset qui organitzà la defensa a ultrança, qui féu costat a la resistència heroica quan uns altres, com l’Antoni de Villarroel (aquest sí que té carrer a Barcelona) haguessen preferit capitular. No ho dubteu, si hui dia es commemora l’11 de setembre de 1714 és gràcies a qui va encertar a mantenir a ratlla francesos i espanyol comandant l’artilleria. En fi: Basset! Rebé pals per tots els costats: els austriacistes l’empresonaren per ser estimat pels seus connacionals, el Borbó mai no el perdonà i, finalment, els barcelonins l’oblidaren perquè el seu record ha fet nosa als regionalistes de la Catalunya ideològicament espanyolitzada de quatre províncies. La guerra acabà i molts s’exiliaren, però a Basset li tocà viure la llarga presó i, lluny de la pàtria, a Segòvia, empobrit i abandonat, Basset morí el 15 de gener de 1728.\nEl sacrifici de Basset, però, no fou debades. Recuperar la memòria d’ell i la de tots els patriotes valencians, també els de les Balears i Pitiüses, que defensaren Barcelona en 1714, ens fa més lliures. Tots ells representen la Catalunya completa, gran i ufana, la que mai no renunciarà a València i a Mallorca, a la qual aspirem tots els catalans de bona voluntat, compromesos en la noble causa de l’alliberament de la nostra pàtria.\nEscriba el número 574077


La Primitiva d’Almussafes proclama a Maica Torromé Fallera Major davant quasi 400 persones – RiberaTV\nLa Primitiva d’Almussafes proclama a Maica Torromé Fallera Major davant quasi 400 persones\nPer Ribera Televisió el 14 novembre, 2016 No Comment\nLa jove estarà acompanyada en els actes de la seua comissió per la Fallera Major Infantil, Nerea Carreres, i el President Infantil, Juan Bautista Carsí\nAlmussafes, a 14 de novembre de 2016. El passat dissabte 12 de novembre, la Falla Primitiva d’Almussafes va proclamar als seus representants per a l’any 2017. Maica Torromé Esteve és la nova Fallera Major, Nerea Carreres Magraner la Fallera Major Infantil i Juan Bautista Carsí Magraner el President Infantil. La comissió va celebrar aquests nomenaments en una festa desenvolupada en la sala de banquets Les oliveres, on van dur a terme el corresponent acte davant 380 persones, els quals van gaudir d’una vetlada de festa amb orquestra.\nAl voltant de 380 persones es van reunir el passat dissabte 12 de novembre en la sala de banquets les Oliveres d’Algemesí per a celebrar la proclamació dels representants de la Falla Primitiva d’Almussafes per al pròxim any 2017. El càrrec de Fallera Major de la comissió ha recaigut en aquesta ocasió en la jove Maica Torromé Esteve, el de Fallera major Infantil en Nerea Carreres Magraner i el de president Infantil en Juan Bautista Carsí Magraner.\nFamiliars, amics, i representants polítics i d’altres comissions van acompanyar als integrants de l’entitat en una vetlada que va començar amb la tradicional cercavila festiva en la qual s’arrepleguen als representants eixint i entrants. L’acte, celebrat en el citat recinte hostaler, va donar pas a unes hores de festa amb orquestra inclosa.\nEl president de l’entitat, Nacho Benavent López, es va encarregar de coordinar l’organització d’aquest acte amb el qual tradicionalment es dóna inici de manera oficial a les activitats de la nova temporada fallera. Comença d’aquesta forma el camí que culminarà amb l’esperada setmana fallera i la seua corresponent cremà.\nLa Primitiva d’Almussafes proclama a Maica Torromé Fallera Major davant quasi 400 persones added by Ribera Televisió on 14 novembre, 2016


Connexió litoral-interior (Oportunitats de col·laboració en turisme – 01) | Hibriturselva\n← Festival d’Art Digital i Electrònica de La Cellera de Ter\nAliances entre microproductes de nínxol (Oportunitats de col·laboració en turisme – 02) →\nIniciem, amb aquest escrit, una sèrie de 12 articles per desciure les oportunitats de col·laboració-hibridació per al turisme de la comarca de la Selva que hem detectat durant les entrevistes, diagnosis i tallers del projecte HibriturSelva que han servit de base per a l’informe HibriturSelva.\nLa connexió litoral-Interior és una de les oportunitats més interessants, i també més descuidades. Es donen iniciatives aïllades, però no hi ha una estratègia que aporti coherència i continuïtat a aquesta relació que és fortament complementària. Si això s’aconseguís, la comarca de la Selva donaria un pas important per potenciar la seva identitat i diferenciar-se de productes similars en altres territoris.\nSabem que el primer pas per això és visibilitzar les sinergies i complementarietats que hi ha entre ambdós subsistemes, perquè els agents es trobin. Creiem que aquesta diversitat no s’ha aprofitat suficientment.\nPer resumir, es detecten bàsicament tres vies de possible col·laboració litoral-interior:\nOferir experiències turístiques d’un dia a l’interior per a hostes d’hotels de la costa.\nPromoure la comercialització de productes autòctons de la comarca interior en els circuits comercials de la costa.\nCrear ofertes híbrides d’allotjament que combinin estades en hotels de la costa amb estades en cases rurals de l’interior, totes dues gestionades pel mateix operador.\nEstem parlant, en definitiva, d’aprofitar els grans fluxos turístics que s’acosten a la comarca per l’oferta del litoral (Lloret, Blanes i Tossa), per generar nous atractius que els portin també a visitar la comarca interior. L’impacte seria notable si s’aconsegueix que un percentatge significatiu d’aquests turistes dediqui almenys un dia de la seva estada a la costa a conèixer el que ofereix l’interior.\nHem d’aconseguir que l’interior enriqueixi i ajudi a diferenciar l’oferta de la costa, i que la costa contribueixi a augmentar la visibilitat i els fluxos turístics de l’interior.\nAquest objectiu no sembla impossible. Cal tenir en compte que els hotels de la costa necessiten oferir experiències úniques als seus hostes, cobrint diferents expectatives en estades que s’estenen habitualment a un mínim d’una setmana. Si es dissenya una oferta atractiva, és possible “obrir-se un forat” en almenys un dia d’aquesta estada (“encara que sigui en els dies ennuvolats”, com ha dit un entrevistat).\nS’han consultat, com a part d’aquest estudi, a agents que es mouen en el segment “aigües avall” de la comercialització d’aquests paquets, per avaluar si són factibles i poden atreure l’interès dels turistes que visiten la costa. Les condicions que, en principi, han dit que s’haurien de donar perquè tinguin èxit són les següents:\nPropostes amb un alt contingut lúdic (“que distreguin, que diverteixin”).\nLogística en els llocs de visita que permeti l’aparcament d’autocars.\nFlexibilitat dels proveïdors per encaixar la seva oferta en paquets amb preu final competitiu (aquí el repte està en saber conciliar varietat amb eficiència, treballant amb marges que aportin beneficis a tots).\nEl nombre d’experiències que s’afegeixin als paquets ha de ser prudent, perquè a més activitats, més risc que el preu es surti del mercat, i el producte ja no sigui competitiu.\nLes probabilitats augmenten en temporada mitja (i fora de temporada), quan el sol-i-platja és menys atractiu, i els turistes estan més disposats a complementar la seva estada amb una varietat més gran d’opcions.\nUn treball que està encara per fer, segons la informació recopilada en aquest estudi, és una investigació a fons del tipus d’experiències que interessen als diferents perfils de turistes de la costa. Cal impulsar un projecte seriós, que inclogui un ampli treball de camp, per conèixer quines són les veritables motivacions del turista que s’allotja al litoral, i sobretot, que permeti segmentar amb més rigor a un mercat que està avui massa estereotipat. Això inclouria entrevistes, enquestes i observacions dirigides tant als hotelers com als propis turistes.\nCom s’ha indicat abans, hi ha sospites raonables que l’anomenat “turista de Lloret” no és uniforme, sinó que és molt més divers del que es creu. Que a més de les expectatives primàries de sol-i-platja que l’atreuen a la Costa Brava, hi ha també altres motivacions més complexes que poden donar cabuda a ofertes complementàries que posin l’èmfasi en l’autenticitat local.\nUna altra via de valorització és en sentit contrari, acostant els productes més autèntics de la comarca interior als circuits de comercialització de la costa. Ens referim a productes autòctons, locals, que estiguin vinculats al patrimoni i les tradicions del territori, i que no estan tenint una sortida comercial als mercats massius de la costa. En aquest sentit hi ha un reconeixement que no es fa un esforç comercial, ni hi ha xarxes de venedors, que es preocupin per ubicar aquests productes als hotels i altres indrets on es concentra el mercat turístic.\nAquesta entrada s'ha publicat dins de Diagnosi turística, HibriturSelva, Notícies i etiquetada amb hibridació, innovació oberta en turisme, la Selva, litoral-interior, oportunitats de col·laboració. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Especial Eleccions França\nEmmanuel Macron porta mesos sent el favorit demoscòpic en una hipotètica segona volta de les eleccions presidencials en front de Marine Le Pen. En una segona volta enfrontant-los el resultat podria ser al voltant d’un 60-40% a favor de l’exministre d’Economia d’Hollande.\nPodria rebre el suport de la família socialista (que ja el recolza en gran part) per la qual ja va ser ministre, i rebria el suport d’una gran part de la dreta, a la qual li agrada el seu perfil liberal i aquella certa essència de Giscard d’Estaing que transmet.\nHa fet una campanya boníssima. Ha sabut mantenir el seu fenomen polític i comunicatiu. Ha nedat i ha guardat la roba. Ha rebut moltíssims i destacats suports polítics de tot el ventall polític francès.\nPerò els sondejos són els sondejos, i a Macron no l’ha votat mai ningú.\nSí coneixem, en canvi, un històric de vot del Front Nacional, i en les darreres eleccions regionals van demostrar la seva potència amb escreix.\nEmmanuel Macron pot ser el millor dels candidats. Macron pot ser el candidat ideal en una hipotètica segona volta contra Le Pen. No fan falta els sondejos per això. Però el que cal és que Macron hi arribi. La clau és superar la complicada primera volta d’aquest Sant Jordi. La gent anirà a votar en clau de vot estratègic?…\nPerò i si el qui passa és el conservador François Fillon? Quan va ser escollit per sorpresa candidat dels Republicans, semblava que tots els vents bufaven a la seva vela, però els escàndols de corrupció l’han tocat en els sondejos.\nTanmateix, de fa temps que es parla d’una certa dretanització de la política francesa i Fillon és un candidat idoni per robar vots al Front Nacional entre els seus votants conservadors, garantir el nucli dur de vot gaullista i conservar els vots liberals que no creguin en aventures. Fillon, a demés, podria comptar amb un percentatge de vot ocult en els sondejos. Seria, però, un desastre de candidat per a la segona volta davant Marine Le Pen. A qui votarien els socialistes? Hamon no pot sortir i demanar el vot per Fillon sense dimitir tot seguit… I Mélenchon molt menys… I sense el cordó sanitari anti-Le Pen pot passar qualsevol cosa a la segona volta…\nEl mateix passaria per l’altra banda. Passa amb el candidat dreta-dreta, però també passa amb el candidat esquerra-esquerra, Jean-Luc Mélenchon. Aquest ha pujat moltíssim en les enquestes les dues darreres setmanes de campanya. Mélenchon sí podria rebre la voluntat de vot dels socialistes esfondrats, però mai la del bloc conservador; i ¿qui et garanteix aleshores que una gran part de la dreta se’n vagi a votar el Front Nacional de la seguretat dura, dels valors francesos ferms i de Joana d’Arc?… Que ningú menystingui les opcions de Marine Le Pen.\nWritten by 1400caracters Deixa un comentari Publicat dins de ComPol, França\nLa premier del Brexit\nLa primera ministra del Regne Unit, Theresa May, ha convocat eleccions legislatives pel proper 8 de juny. No després de l’estiu ni a la tardor: a 52 dies de l’anunci. 52 dies que agafen al primer partit de l’oposició, el Labour, en hores molt baixes, amb una posició incerta sobre el Brexit, amb un lideratge posat en dubte internament i escorat a l’esquerra de l’esquerra.\nEls sondejos van molt a favor de May; una primera ministra que va arribar al càrrec per successió, una successió treballada, democràtica de partit, però successió al cap i a la fi de David Cameron. Theresa May vol ser elegida, vol ser ungida per les urnes, ungida per molts i molts vots: els vots d’un UKIP sense espai polític, els vots dels conservadors contents d’haver-se conegut i orgullosos de la seva líder.\nMay vol liderar el Brexit fins al seu final, vol passar a la història per ser-ne la comandant. Vol tenir cinc anys per endavant garantits amb una majoria tory molt àmplia a Westminster. Vol dominar el parlament i governar amb comoditat i fer el Brexit com ella vulgui. Vol un aval democràtic. Va conviure, com a ministra, amb les inquietuds i incerteses polítiques i parlamentàries de Cameron, i té molt present la solidesa de Thatcher.\nLi jugaran a favor el mal moment dels laboristes (amb un possible tall de dalla de Jeremy Corbyn post-eleccions) i de l’UKIP sense Nigel Farage; però veurem què passarà amb els liberal-demòcrates, ascendents demoscòpicament, gràcies a la seva postura clara pro-europea (amb un líder no prou fort, però), i amb els nacionalistes escocesos que poden aprofitar l’ocasió, un altre cop, per demostrar que són diferents i que no volen el Brexit de May.\nWritten by 1400caracters Deixa un comentari Publicat dins de ComPol, En femení, Europa, Regne Unit\nA Holanda el fenomen Jesse Klaver (a la foto), el jove i carismàtic líder de GroenLinks (esquerra verda), va marcar les darreres eleccions. De quatre escons a catorze, en un parlament tant fragmentat com l’holandès, és una important victòria. Alhora que era el candidat més votat a Amsterdam.\nEren les primeres eleccions d’aquest any farcit d’importants comicis i que posaven a prova Europa en relació a l’ascens del populisme radical. Eren les eleccions que van donar la victòria al primer ministre Mark Rutte, vencent a Geert Wilders. Però també van acabar sent les eleccions on el “Jesse, we can!” va ser aclamat.\nEl fenomen Jesse Klaver, però, és un cas aïllat?\nA Bèlgica els “verds” també pugen en els sondejos, ja sigui a Valònia i a Brussel·les amb el partit Ecolo, o a Flandes amb el partit Groen. I cal dir que el jove líder parlamentari de l’entesa Ecolo-Groen al parlament belga, Kristof Calvo, és una de les veus més dissonants i que més oposició fan a l’executiu de centre-dreta encapçalat pel liberal Charles Michel.\nA Àustria, l’any passat, el president de la República, l’històric “verd” Alexander van der Bellen, va ser l’alternativa a l’ultra-dreta en la tensa i repetida segona volta a la presidència.\nA Alemanya l’esquerra verda governa com a sòcia a gairebé la meitat de lands/regions (entre elles: Turíngia, Hamburg, Berlín o Bremen), i també tenen la presidència de Baden-Wurtemberg (Winfried Kretschman). Alhora que ja se’ls contempla com a socis de govern d’un hipotètic bon resultat de Martin Schulz a les eleccions federals.\nA França els verds es divideixen entre les candidatures presidencials de Macron, Hamon i Mélenchon, quedant totalment difuminats.\nI als països del sud d’Europa (Portugal, Espanya, Itàlia i Grècia), certament, la fórmula verda no ha acabat mai de trobar el seu lloc.\nWritten by 1400caracters Deixa un comentari Publicat dins de Alemanya, ComPol, Europa, França, Regeneració\nWritten by 1400caracters Deixa un comentari Publicat dins de ComPol, En femení, Europa, Portugal\nLa setmana passada transcendien les aproximacions polítiques de Vladimir Putin a dos partís polítics italians importants: per una banda la històrica però renovada i ara molt lepenista Lliga Nord, i per l’altra al Moviment 5 Estrelles, dirigit pel còmic Beppe Grillo.\nNi l’un ni l’altre són avui partits menors de la política de la Bota. La Lliga Nord governa un reguitzell de municipis (alguns importants amb pactes amb la Forza Italia de Silvio Berlusconi), té importants representacions polítiques en tots els parlaments i governa les regions de la Llombardia i el Vènet. Mentre que els penta-estrellats governen els ajuntaments de Roma i Torí i també disposen de molts representants polítics a diferents nivells.\nI els sondejos no mostren una tendència contrària: en alguns els de Grillo surten com a primera força, mentre que la Lliga Nord podria ja tenir més potència que les restes de la mítica Forza Italia de l’ex-Cavaliere.\nTan la Lliga com la corrent que mana els grillini són simpatitzants de molt del que diu Donald Trump, s’entenen a Brussel·les amb partits radicals o aplaudeixen amb les orelles la major part de posicionaments de Marine Le Pen. Matteo Salvini, líder de la Lliga Nord, hi somia.\nSalvini vol ser el Marine Le Pen italià, i per això ha transformat molt la comunicació i el màrqueting del seu partit. Vol un gran partit catch-all, i sumar forces amb l’ultra-dreta liderada per Giorgia Meloni (exministra de Berlusconi) i fer la major OPA possible a la moribunda Forza Italia; mentre Berlusconi, minvat de forces físiques i polítiques, segueix esperant resolucions de la justícia.\nSalvini i Meloni, que ja han fet diversos actes junts, conformen el corrent “sobiranista”, en un sentit regressiu: sortir de la Unió Europea i de l’euro…\nLa principal preocupació és que el sistema parlamentari italià pugui portar en un futur no tan llunyà a sumar forces post-eleccions a un bloc ultra-nacionalista amb els 5 Estrelles: una suma prou potent com per arribar a governar, amb un PD tocat i desorientat… I potser Berlusconi i tot pujaria al carro: ja hi ha dirigents del seu partit que se n’han mostrat partidaris…\nWritten by 1400caracters Deixa un comentari Publicat dins de ComPol, Europa, Itàlia\nEmmanuel Macron, per primera vegada, fa el sorpasso en la probable primera volta a Marine Le Pen com a candidat a la presidència de França en un sondeig (dels que es consideren fiables). Ja fa setmanes que ha aconseguit arribar (en els sondejos) a la segona volta, i amb moltes probabilitats de ser president davant la candidata del Front Nacional.\nAl gener de l’any passat en aquest blog ja escrivia un post titulat Qui tem a Emmanuel Macron?, on parlava de la seva popularitat tocant sostre, al costat de la que disposava (disposa) Alain Juppé; auto-descartat a substituir a l’enrocat François Fillon al front de la candidatura dels Republicans. Avui allò que era una mirada visionària és una possible revolució política a França, i ja hi ha qui veu al socioliberal Macron ocupant l’Elisi després d’una segona volta que l’enfrontaria a Marine Le Pen i que, en teoria optimista, podria portar als francesos a votar-lo majoritàriament.\nMacron, com Le Pen, lideren formacions polítiques purament personalistes, d’un fort macro-lideratge, alhora que tenen una gran capacitat catch-all: ambdós són capaços de captar votants de la dreta i de l’esquerra, i més especialment amb el molt fluix i a l’esquerra candidat socialista actual (Hamon) i del candidat conservador tacat per la corrupció (Fillon).\nPerò no es pot donar res per fet. Una segona volta així no l’ha vist ningú. Marine Le Pen no hi ha arribat mai i a Emmanuel Macron no l’ha votat mai ningú en unes eleccions. I darrerament, ho sabem, els sondejos els carrega el diable. Marine Le Pen és una amenaça real per a la política europea.\nLa batalla dels obstinats\nPer primera vegada en la història de la Va República Francesa els dos principals partits polítics de la dreta i l’esquerra pot ben ser que no siguin a la segona volta de les properes eleccions presidencials. Ni el candidat del Partit Socialista de l’actual president Hollande, l’exministre d’Educació a l’esquerra de l’esquerra del PS, Benoît Hamon; ni el candidat dels Republicans, el partit fundat pel defenestrat expresident Nicolas Sarkozy, el conservador i liberal exprimer ministre François Fillon.\nHamon i Fillon passaran a la història de França com els pitjors candidats possibles en el pitjor moment possible. Ambdós són candidats escollits en un procés de primàries, i ambdós són candidats de posicions molt severes: Hamon és un corbynista del PS francès, i la seva línia és la de fer esmena a la totalitat de tota la legislatura d’Hollande; mentre que Fillon era un conservador clàssic al costat del Sarkozy flirtejant amb l’ultradreta i del moderat Alain Juppé, però tots els escàndols de corrupció política que l’esquitxen i el seu enrocament l’han deixat en una posició molt galdosa.\nFillon va millor en totes les enquestes, malgrat tot (i tot és molt), que Hamon. Després del quinquenni Hollande, no és un bon moment per la marca PS a França…\nHamon sols podria aspirar a arribar tercer, o potser fins i tot rascar la segona volta, en una hipòtesi molt improbable, si el post-comunista Jean-Luc Mélenchon acceptés fer ticket electoral amb ell. Els dos són molt obstinats i no accepten concessions, i no miren més enllà de la seva posició.\nI què dir de la cursa folla de Fillon, sabent que porta el seu vaixell contra les roques… Una part del seu partit ja l’ha abandonat. Uns quants ja donen suport al candidat socio-liberal independent Emmanuel Macron, d’altres simplement li han retirat el suport o no es mullaran per ell. El mateix que li ha passat a Hamon amb una part important del PS, que ja ha decidit posar-se a la casella de Macron: alguns ministres i exministres socialistes, diputats, alcaldes, dirigents…\nLa major preocupació rau, però, en tots els vots dels extrems (dreta i esquerra) que Marine Le Pen pot rebre en una probable segona volta…\nJuncker no dimitirà\nFa uns dies el diari italià La Repubblica treia que fonts de la Comissió Europea els deien que properament Jean-Claude Juncker anunciaria la seva renúncia com a president de la Comissió.\nEl rotatiu italià no sols anunciava això, també parlava de com es procediria tot plegat i que molt probablement el succeiria un dels seus vicepresidents, en principi l’exprimer ministre finlandès Jyrki Katainen.\nLa informació va córrer i van sortir de la presidència de la Comissió per desmentir-ho.\nÒbviament. Juncker dimitir? Era innocent creure’s-ho.\nJuncker que va ser primer ministre de Luxemburg durant 18 anys? Juncker que va presidir l’Eurogrup durant 8 anys? Juncker que es presentava a president de la Comissió quan ja feia molts anys que era la vella cara política d’Europa? Juncker que arribava a president i li esclatava el cas LuxLeaks d’irregularitats fiscals? Juncker el que encara esperem que digui quelcom de molt contundent en relació a la regeneració política europea (com ho ha de dir ell?)?\nÒbviament, Juncker no dimitirà.\nPerò si ho fes seria potser una excel·lent notícia per a la Unió Europea que molts voldríem viva i activa.\nJuncker podia haver estat el becari de Robert Schuman, Juncker ja era allò que periodísticament i políticament s’anomena “Brussel·les” com a capital europea abans que ho fos.\nUna renovació i un nou impuls en la presidència de la Comissió en aquest temps líquids i convulsos seria més que convenient. Per respondre al Brexit de Theresa May i Boris Johnson, per respondre al vergonyós senyor que als Estats Units han triat de president, o per respondre als ultra-populismes que recorren Europa.\nWritten by 1400caracters Deixa un comentari Publicat dins de Europa, Regeneració\nEl candidat Schulz\nFinalment Sigmar Gabriel, important vicecanceller socialdemòcrata d’Angela Merkel, va entendre que no tenia opcions com a candidat a canceller alemany.\nGabriel deixa la cartera d’Economia i Energia per ocupar la d’Exteriors, que Frank-Walter Steinmeier abandona per passar a ser president de la República Alemanya.\nGabriel entregarà el lideratge del SPD i la candidatura a la cancelleria al fins fa poc president del Parlament Europeu, Martin Schulz.\nSchulz ho té difícil, molt difícil.\nAngela Merkel segueix sent molta Angela Merkel.\nSegurament els seus resultats no seran tan bons com altres vegades. Segurament ja està una mica desgastada. Segurament el factor “alternança” començarà a comptar. Però Merkel segueix sent molt valorada i segueix veient-se com una aposta ferma en front del populisme xenòfob d’Alternativa per Alemanya.\nMerkel quedarà primera en les properes eleccions federals. Això ho tenen assumit inclús en el SPD. El tema és quin resultat treu el SPD i si es podria contemplar la possibilitat d’un govern alternatiu de coalició amb els Verds i els Liberals i amb l’abstenció de L’Esquerra post-comunista. Podran sortir les sumes?… Òbviament Merkel ni plantejaria formar govern amb els ultres d’Alternativa per Alemanya.\nD’altra banda, Merkel podria plantejar tornar a fer la tradicional Grosse Koalition amb Martin Schulz de vicecanceller i ministre d’Exteriors. Però un govern alternatiu amb Verds i Liberals, encara que fos ajustat, potser també li podria interessar, deixant a l’expresident de l’Europarlament com a cap de l’oposició…\nWritten by 1400caracters Deixa un comentari Publicat dins de Alemanya, En femení, Europa\nGrillo i Trump\nEl líder del Moviment 5 Estrelles, el còmic Beppe Grillo, s’ha mostrat partidari de les accions del nou president dels Estats Units, Donald Trump. Li agrada el seu proteccionisme i la seva oposició a les grans aliances internacionals preestablertes. Li agrada el seu teòric posicionament anti-establishment. (Li sembla igual de bé el tracte que dóna a les dones? O la manca de respecte al gairebé 20% de la població nord-americana hispano-parlant?…)\nEn el seu moment ja va pactar el seu grup al Parlament Europeu amb el grup de l’antieuropeu UKIP de Nigel Farage.\nI ara Grillo també es mostra disposat a governar Itàlia amb acords amb la Lliga Nord i amb l’ultradreta escindida del Berlusconisme. (cosa que connecta amb la decisió d’Alexis Tsipras de pactar el seu govern d’ultra-canvi a Grècia amb l’ultra-dreta)\nHi pensa perquè molts sondejos col·loquen els grillini a dalt de tot en intenció de vot, per sobre de la potent Lliga Nord actual i del reducte de la Forza Italia de Berlusconi, i en lluita amb el PD de Renzi pel triomf.\nAlguns membres destacats del partit han sortit ràpidament a dir que no contemplen aquesta opció. Altres callen, però òbviament tampoc voldrien aquesta opció. La gent d’”esquerres” predomina entre els penta-estrellats, i també hi ha molts pragmàtics que valoren la moderació per arribar a governar; després d’aconseguir les alcaldies de Roma i Torí.\nA Renzi, guardant repòs polític a Florència, ja li va bé que Grillo opini així: sols queda ell com a garant del centrisme proeuropeu davant dels grillini, la Lliga Nord i del predecessor europeu de Trump, Silvio Berlusconi.\nWritten by 1400caracters Deixa un comentari Publicat dins de EUA, Europa, Itàlia\nRutelli: "Roma muore di sfiducia. Gualtieri decida subito ma coinvolga la città" roma.repubblica.it/cronaca/2021/1… a través de @repubblica 38 minutes ago\nUn dia parlem del mercat d’oficines a la ciutat… I un altre parlem del nou èxit municipal de no aconseguir que l’ed… twitter.com/i/web/status/1… 4 hours ago\nRT @Victormfano: San Petersburgo: una manzana, casi 20 mil personas https://t.co/WMynk66DHC 6 hours ago


Les obres del Local social de la Mola avancen a molt bon ritme\nDilluns, 20 de Gener de 2014 14:49\nEl president del Consell Insular de Formentera, Jaume Ferrer i el conseller d'Infraestructures, Santi Juan han visitat avui el local social del Pilar de la Mola, per tal de valorar l'estat de les obres, que es preveu estaran enllestisdes en el primer trimestre d'enguany.\nEl Consell Insular de Formentera va aprovar a la comissió de govern del passat 9 de setembre, l’adjudicació de l’obra d’adequació i distribució del local polivalent al Pilar de la Mola, per al seu ús com a centre de la tercera edat, Telecentre i un lloc de trobada per a diverses associacions que resideixen en aquest nucli urbà i que han reivindicat, des de sempre, la necessitat d’aquest espai al Pilar de la Mola. Així mateix, comptarà amb una oficina del Consell insular per al seu ús administratiu i amb un petit espai amb 216 bústies per donar servei de correusa als veïns del nucli del Pilar de la Mola.\nAquesta aprovació va donar llum verda al projecte, amb la previsió de posar en marxa aquest equipament abans de la temporada turística, la qual cosa permetrà acomplir amb un deute històric amb la ciutadania del Pilar de la Mola.\nLa institució insular va adquirir aquest immoble, amb una superfície de 344 m2, amb dues finalitats bàsiques, per una banda dotar de serveis a la població d’aquest nucli i, per altra, apropar l’administració als seus ciutadans. El nou local social comptarà amb un Telecentre, on s’habilitaran fins a un total de nou unitats informàtiques per permetre l’accés de la població a les noves tecnologies, oferir cursos d’introducció a l’ofimàtica per a majors o servir de complement a l’escola unitària de la localitat.\nAquest projecte, adjudicat a l’empresa INCOC SL per un pressupost de 264 mil euros, està finançat en un 50% pel programa d’ajudes europeu Leader. La seva posada en marxa permetrà la creació de la segona aula digital de Formentera creada amb els fons del projecte Leader.


Aquesta és la segona trobada que fan els diversos responsables catalans de les quatre províncies per coordinar temes de seguretat industrial en concret amb tot allò relacionat amb productes, automòbils i la metrologia. Durant la reunió de coordinació han repassat les diferents novetats regulatòries que hi han en els diversos camps i totes les inquietuts que sorgeixen en aquest sentit. Tot i que s'han valorat diferents punts un dels més canviants i que més preocupa és el de les novetats en el sector de l'automòbil que fa que les normatives hagin d'estar en constant revisió.\nEn quant a productes el fet que tots hagin d'estar marcats per la legislació europera CE fa que tot hagi de passar unes mesures de seguretat molt estrictes que porta a un anàlisi molt acurat de tots els canvis que es vulguin realitzar i el mateix en el camp de la metrologia.\nUna sessió de treball que serveix per posar en comú les darreres normatives del sector i les políques del govern en aquesta matèria. Calonge és la segona vegada que acull una reunió d'aquestes característiques. El Castell s'està consolidant com aquell espai polivalent on es porten a terme diferents actes de la vida social així com exposicions.


De Massachusetts a l'aula d'Andorra\nCinc joves del MIT donen classes de ciències en anglès a estudiants de batxillerat del país\n2 min. Andorra la Vella 10/01/2019 12:49\n651x366 El ministre d'Educació i Ensenyament Superior, Eric Jover, i el conseller delegat de Vall Banc, Michael Christner, presenten el Misti 2019. / C. G (ANA) El ministre d'Educació i Ensenyament Superior, Eric Jover, i el conseller delegat de Vall Banc, Michael Christner, presenten el Misti 2019. / C. G (ANA)\nCinc alumnes del Massachusetts Institute of Technology (MIT) ja són a Andorra per donar classes de ciències en anglès a alumnes del país: el de batxillerat del sistema educatiu andorrà, el Sant Ermengol, el col·legi Maria Moliner, el Lycée Comte de Foix i el Centre de Formació Professional d'Aixovall. És el segon any que Andorra participa en aquest programa, anomenat Teaching Lab de Misti (MIT International Science Technology Initiatives), on també hi estan adherits una vintena de països d'arreu del món.\nAquest programa permet "millorar les competències lingüístiques en anglès", millorar el seu nivell en ciències i "plantar una llavor per generar vocacions científiques" entre els joves del país, ha defensat el ministre d'Educació i Ensenyament Superior, Eric Jover. A la vegada, els cinc professors-alumnes del MIT també aprenen de la cultura i realitat andorrana ja que s'allotgen amb famílies del país.\nEl Misti està subvencionat en la seva totalitat per Vall Banc, que aporta 12.000 euros. El seu conseller delegat, Michael Christner, ha defensat que és "una innovació a llarg termini per a Andorra" perquè permet despertar "inquietuds tecnològiques".\nTrobada d'investigadors a Andorra\nL'estada dels professors del MIT serà d'unes setmanes. Durant aquesta setmana, participaran en la trobada d'investigadors del MIT, que tindrà lloc a Andorra del 14 al 18 de gener, i que està associat al projecte d'Smart Country en el qual està adherit Andorra. S'hi faran diversos 'worhshops' de manera que els joves podran veure "la recerca que s'està desenvolupant a Andorra associada amb aquest concepte", ha informat Jové.\nL'exemple de la Baula Xu\nEl sector hoteler demana al Govern que assumeixi part dels sous dels seus treballadors


“Big Exit” de Simona Rota a Escalera de Incendios | Bonart\n“Big Exit” de Simona Rota a Escalera de Incendios\nL’exposició Big Exit de Simona Rota es fruït de la col·laboració entre la galeria Escalera de Incendios i l’agència d’artistes emergents Art Deal project. S’inaugurarà a l’espai expositiu del carrer Parlament, 26 de Barcelona el dia 7 de setembre a les 19 h.\nUna figura femenina busca una sortida des d’un interior habitat i senzill. Aquest es el fil conductor de Big Exit de Simona Fota, una sèrie fotogràfica en que l’artista fa servir aquesta figura per reflexionar sobre la relació de l’individu actual i el seu entorn més proper, l’habitatge. L’exposició es podrà visitar fins al 30 de setembre del 2012.\nEtiquetes: Art Deal · Galeria Escalera de Incendios · Simona Rota


Coincidències estranyes o com malmetre la nostra llengua (Ivan Solivellas)\nCoincidències estranyes o com malmetre la nostra llengua\n4 min. Lingüista i delegat de la Plataforma per la Llengua Illes Balears 02/10/2020 19:10\nFa unes setmanes vaig visitar Fornalutx, un poble de poc més de sis-cents habitants, i em va sobtar que tota la informació que l’ajuntament proporciona mitjançant la retolació no permanent era exclusivament en castellà. En són exemples els rètols que prohibeixen o restringeixen l’ús d’espais a causa del coronavirus, la informació de carrers tallats per obres i molts altres tipus d’informació diversa. Això em va fer pensar en una notícia que va aparèixer no fa gaires setmanes que també es feia ressò de la crítica que feien alguns veïns de Santa Maria del Camí perquè tota la retolació no permanent del centre de salut era tan sols en castellà. Hom podria pensar que és un fet esporàdic, però, malauradament, es tracta d’un fet habitual a Mallorca i a la resta de l’Arxipèlag.\nUns dies més tard vaig tenir una experiència semblant al mercat de l’Olivar. De tant en tant algú recorda per la megafonia que s’ha de fer servir la màscara obligatòriament, així com respectar la distància de seguretat entre usuaris, un recordatori que es fa exclusivament en castellà, almenys les vegades que jo hi he estat. Per ventura és una coincidència, com podria ser-ho, també, que moltes pantalles de les carreteres de Mallorca només incorporin la informació en castellà. No obstant això, tot apunta que no és, en cap cas, un fet esporàdic, una excepció, sinó que és un fet habitual: el castellà és, cada cop més, la llengua de l’Administració, almenys la llengua pública, malgrat que, de tant en tant, hi ha informació i documents bilingües, com ocorre, per exemple, amb les mesures i indicacions sobre la pandèmia.\nFins ara només he parlat de la comunicació de l’Ajuntament de Fornalutx, del centre mèdic de Santa Maria del Camí i del mercat de l’Olivar, però això tan sols són exemples d’un fet generalitzat, car a les xarxes socials abunden queixes semblants de molts altres indrets, com la xarxa d’aparcaments de Palma o l’hospital Son Llàtzer. Això sense tenir en compte els ascensors que indiquen si pugen, baixen i obren o tanquen les portes, perquè encara esper trobar-ne algun que parli el català. On resta, per tant, el compromís de l’Administració –del Govern d’Armengol, però també dels consells insulars i dels ajuntaments– per normalitzar la llengua catalana?\nSegons l’article quatre de l’Estatut d’Autonomia, les institucions de les Illes Balears han de garantir i vetllar per l’ús normal de les llengües oficials, així com crear les condicions que siguin necessàries per arribar a la igualtat de les dues llengües respecte dels drets dels ciutadans illencs. Igualment, l’Administració té l’obligació de fer feina per normalitzar la llengua catalana, pròpia de les Illes Balears, d’acord amb la Llei de normalització lingüística, la qual cosa implica, entre d’altres, vetllar per l’ús normal del català en el marc de l’Administració balear, així com en les empreses públiques i semipúbliques. Per quina raó, doncs, les diferents administracions illenques no posen fil a l’agulla per tal que la llengua no sigui arraconada en la comunicació social que es fa des d’organismes governamentals o que ofereixen un servei públic?\nCom molts altres àmbits, la política lingüística té dos plans d’actuació, un de macro i un de micro. En el primer hi entren totes les polítiques lingüístiques generals, adreçades a l’acció legislativa, a l’impuls de polítiques concretes, etcètera; és a dir, té una acció major i sol ser essencial per poder incidir en diferents àmbits per capgirar una situació determinada. En canvi, en el pla de la micro-política lingüística s’hi inclouen mesures específiques, que van des del desenvolupament d’una activitat concreta a un indret fins a promoure accions adreçades a un col·lectiu determinat, entre d’altres.\nCom explicava fa unes setmanes, sembla que l’Administració d'Armengol ha decidit no fer cap passa en favor d’unes polítiques lingüístiques macro, com demostra, per exemple, que no s’hagi fet cap proposta legislativa per recuperar els drets lingüístics que eliminà el govern del Partit Popular. Malauradament, tot apunta que tampoc no hi ha cap intenció, almenys visible, per part de l’actual Executiu balear de promoure accions micro, com podrien ser garantir que la retolació no permanent dels centres de salut –i de la resta de serveis públics– sigui en català. La mateixa cantarella també es pot aplicar, no ho oblidem, als consells insulars i a les administracions municipals, que haurien d’assegurar que les pantalles de les carreteres, la toponímia, etcètera, fossin en català. Som lluny encara de normalitzar la llengua, però la culpa no és només d’Espanya, sinó també de la manca de mesures i voluntat per part de les administracions illenques.


La LOMCE i la masculinitat hegemònica. La Segregació de sexes a l’escola i el nacional-catolicisme | CGT València\nHome / Ensenyament / La LOMCE i la masculinitat hegemònica. La Segregació de sexes a l’escola i el nacional-catolicisme\nLa LOMCE i la masculinitat hegemònica. La Segregació de sexes a l’escola i el nacional-catolicisme\nUn article de Roser Pineda\nMolts són els aspectes que han generat dures crítiques envers la LOMCE. Un dels que conté una forta càrrega ideològica, i que en certa manera s’ha vingut considerant com de segon ordre és subvencionar dins la xarxa pública les escoles d’elit que segreguen l’alumnat per sexes. Cal tenir en compte, també, que un bon nombre d’aquestes escoles pertanyen a l’Opus Dei, fent palesa una aliança ideològica entre el govern, l’Església catòlica i la dreta política més conservadora.\nAquest fet de separar l’alumnat per sexe dintre de les aules, no és una novetat, ja que a excepció dels anys de la II República i fins l’any 1970, les escoles públiques del reino d’Espanya sempre van segregar l’alumnat per aquest motiu. Lògicament, els resultats sempre foren deplorables, tercermundistes, d’analfabetisme general i, especialment, en el cas de les dones.\nValgui el meu exemple, atès que jo vaig néixer a finals dels anys cinquanta del segle passat i vaig fer els estudis primaris en una escola de nenes. En acabat, vaig continuar en un institut de noies, amb la peculiaritat d’haver de cursar assignatures diferents de les dels nois: les de la Sección Femenina que comprenia Hogar, Economía Doméstica, Labores, Religión Catòlica..., amb l’afegit de ser impartides en llengua castellana, malgrat viure a Catalunya. Ben segur que és fàcil adonar-se d’aquests greuges i molts d’altres que coneixem, els quals van significar veritables atemptats contra la dignitat, la consciència i la condició de ser dona.\nCertament, aquells temps ja han passat, però encara estem pagant amb diner públic escoles privades. I no només això, ja que a la Llei d’Educació (LEC12/2009, 10 de juliol), no hi ha una bona defensa de la no segregació de sexes a les aules, al contrari. Això esdevé un atac ideològic als avenços aconseguits en la nostra escola pública i majoritàriament, va en detriment també de les dones.\nAquesta segregació de sexes a les aules vol ser defensada amb una malentesa justificació pedagògica. És a dir, bàsicament es pretén principalment fer valer dos supòsits: 1) Un millor rendiment acadèmic que afavoriria la desaparició del fracàs escolar; 2) Un desenvolupament biològic diferent entre nens i nenes.\nHistòricament, si analitzem la formació d’homes i dones, veurem que sempre va estar separada per sexes, ja que temps enrere, es considerava que homes i dones tenien diferents funcions socials i, per tant, la seva formació havia de ser diferent. I tal com ja sabem, els estereotips establien que el destí social de l’home era el de dirigir el món. El de la dona era el de formar-se només per a la procreació, formació que posava al seu abast nombrosos manuals. Així, és fàcil comprovar que les dones van ser excloses de la formació acadèmica social. Malgrat això, mai no vam estar al marge de la cultura. Per tant, aquest fet social mai no s’hauria de confondre amb el primer supòsit, que té com a objectiu el millor rendiment acadèmic.\nPel que fa al segon supòsit referit al desenvolupament biològic, no cal explicitar que hi ha diferències entre homes i dones. Ningú no discuteix qui dels dos patirà perquè això ja està implícit al cos de manera intransferible. Però aquestes diferències no tenen per què comportar destins o una participació social diferent i tornar a una segregació escolar, que amb tota seguretat amagaria un perjudici evident pel sexe femení.\nÉs interessant saber que, actualment, només es compta amb l’experiència de segregació de sexes a les aules, en escoles d’elit. No hi ha cap estudi, ni empíric ni metodològic rigorós important, que sigui representativament aconsellable. Ni tan sols a favor d’una disminució del fracàs escolar com es pretén assegurar.\nAquest anomenat fracàs escolar, dit sigui de pas, és majoritàriament masculí i amb escreix. Ara bé, aquest “fracàs escolar masculí”, cal no oblidar que NO només es produeix a l’escola, sinó que hi ha un factor social d’allò que significa ésser home, lligat amb el comportament i la violència. En gran part és aquest factor social el responsable del fracàs escolar masculí.\nAleshores, per què l’escola mixta? Per què estem a favor de l’escola mixta davant de l’escola segregada per sexes? És indubtable que és l’espai social més democràtic on viurà una persona al llarg de la seva vida. És on es té l’oportunitat de créixer cognoscitivament, adquirir aprenentatges i destreses enmig d’un entorn social divers, que ajuda a percebre i acceptar les diferències, la primera entre elles, la sexual.\nÉs innegable que l’escola mixta té un gran camí al seu davant. Els moviments pedagògics aporten millores i avenços en associació amb experts i tècnics en altres camps. Però siguin quines siguin les seves aportacions i propostes sobre l’escola inclusiva, no serà mai real si no tenen en compte la primera diferència que moltes d’elles obliden: ser home, dona o el que es vulgui ser. L’escola, la coeducativa i més lliure, a l’aula, al pati, als llibres, als aprenentatges afavoreix una diversitat de models masculins (oposant-se al model hegemònic tradicional) tot incloent la diversitat femenina de manera sistemàtica.\nUna escola esbiaixada d’aquest model mixte, representaria un pas enrere en tot, s’allunyaria del sistema social en què vivim, deixaria d’imitar-lo i s’oblidaria de la diferència i que cal respectar les dones. La segregació per sexes a les aules les podria tornar a convertir en ciutadanes de segon ordre i els homes tornarien als seus patrons de masculinitat clàssica, patriarcal, de nefast record.\nEn resum, pagar amb diner públic una escola segregada com s’ha votat a la LOMCE només obeeix a una qüestió ideològica que afavoreix les posicions més conservadores de l’Església Catòlica Apostòlica i Romana, del PP i de la dreta política. Cal recordar que aquesta religió, així com la de l’Islam o la jueva, mai no han acceptat les dones en la seva jerarquia. Fonamentalment, volen dones obedients, submises i dependents. Cal traçar una mirada global a tot plegat que va de bracet amb reforma de la llei de l’avortament, perquè en definitiva es tracta d’una creuada contra les llibertats femenines.\n* Roser Pineda és afiliada a CGT Ensenyament. Article publicat al núm. 161 de la revista Catalunya.


L'Ajuntament de Barcelona, mitjançant l'Àrea de Qualitat de Vida, Igualtat i Esports, subvenciona 2.000 places dels viatges organitzats per l'IMSERSO a les persones grans amb targeta rosa gratuïta. Aquests viatges estan condicionats a la realització del "Programa de Vacaciones para Mayores" que promou l'IMSERSO. Això suposa que es poden veure afectats els preus, destinacions i durada dels viatges, així com la seva realització.\nEstades a la costa mediterrània, viatges a les illes, turisme natura... Cada any l'IMSERSO, amb el Programa "Vacaciones para Mayores", ofereix a les persones grans la possibilitat de viatjar, fora de temporada, a uns preus assequibles. L'Ajuntament subvenciona 2.000 places, adreçades a les persones grans que viuen a Barcelona i tenen targeta rosa gratuïta, per viatjar en aquestes promocions.\nEl programa de Viatges per a la Gent Gran es realitza en conveni amb l'IMSERSO, l'Ajuntament de Barcelona reserva 2.000 places de l'oferta estatal de 'Vacaciones para Mayores' i les subvenciona parcialment a les persones grans amb targeta rosa gratuïta.\nEls viatges tindran lloc durant els mesos de gener, febrer, març i abril de 2014.\nEls llocs de destinació són Andalusia, Balears, Catalunya, Múrcia, Comunitat Valenciana, Canàries, viatges culturals i turisme de natura.\nModalitats de viatges subvencionats per l'Ajuntament de Barcelona:\nMireu fitxers adjunts:\n:: Triptic 2014-2015


Josep Vallverdú i la literatura juvenil — Josep Vallverdú\n(dins Miscel.lània, Homenatge a J. Vallverdú.\nEdicions de l’I.E.I., 1987)\nVaig conèixer Josep Vallverdú quan li fou atorgat el premi Josep M. Folch I Torres, l’any 1968, per la seva obra Rovelló, que La Galera, d’acord amb les bases del premi, havia de publicar. Vaig conèixer de prop Josep Vallverdú i la Isabel i l’Eloi i el Musa, el gos de torn, testimoni de la naixença i de l’aventura del Rovelló que, a la seva manera, degué viure ajassat als peus de l’escriptor sota el brancatge de la rústega cabana on s’aixoplugaven, o s’amagaven del sol, els folis i la màquina d’escriure portàtil, allà, al bell mig de l’hort de la casa de Puiggròs.\nS’inicià llavors una col.laboració escriptor-editor que ja no cessaria, i s’inicià a la vegada una bona i franca amistat que no tan sols no ha cessat, sinó que s’ha afermat mentre ens anàvem fent, tots dos, una mica més grans.\nHan transcorregut gairebé vint anys –disset, exactament- i a part d’algunes traduccions i d’altra obra menuda –contes, obres de teatre, etc.- he tingut el goig de publicar disset novel.les de Josep Vallverdú escrites expressament per a la gent jove. “Jo sóc un home d’un llibre a l’any, ja hoveuràs”, va dir-me un dia a les primeries del nostre tracte. I justos: tants anys, tants llibres. Vallverdú –en Pep- ha acomplert aquell pronòstic demostrant a bastament una voluntat i una constància que no són pas freqüents. Dubto que cap altre escriptor dels que es dediquen a la literatura juvenil pugui aportar-hi un gruix de llibres semblant i sense trair en cap moment ni la qualitat literària, sòbria i ajustada tothora, ni el propòsit evident de transmetre als seus lectors, amb el testimoni dels seus personatges, els patrons ideològics i temperamentals d’esforçats herois, de devots amants de la seva terra, de servidors del poble, exemples de fidelitat i honradesa sempre lluny dels tradicionals paternalismes, amb una gran sinceritat i un gran respecte pel noi o la noia lectors.\nAquesta dedicació convençuda, conscient d’un servei que calia fer –i que cal continuar fent- sense rendir-se, encara que esdevingui inexplicablement i malaurada una tasca callada i massa sovint ignorada, tant en els medis literaris com en els mitjants d’informació, ha anat situant a poc a poc Josep Vallverdú com a capdavanter entre els escriptors de l’especialitat. I capdavanter també en les preferències dels adolescents de parla catalana afeccionats a la lectura, que han estat guanyats per la gràcia i la fidelitat d’un gos, el Rovelló, per la bondat i la voluntat d’un vailet, En Roc drapaire, o el tremp i la serenitat de L’home dels gats o de L’alcalde Ferrovell.\nMoltes i molt diverses històries ha anat desgranant Josep Vallverdú al llarg de pàgines i més pàgines, creant cada ambient amb el to i el llenguatge adequats, treballant sobre moments històrics (Bernat i els bandolers, En Mir l’Esquirol), retratant vigorosament uns caràcters (Tres xacals a la ciutat, Un cavall contra Roma), deixant ben lliure la fantasia, tan aviat senzilla (Els convidats del bosc), com èpica (El vol del falcó) o, fins i tot, recreant mites clàssics (El fill de la pluja d’or). En tots i en cada un dels seus llibres Vallverdú sap encetar el tema i desenvolupar-lo tan destrament, de vegades amb ironia i humor (Els amics del vent), de vegades amb intriga i dramatisme (Els inventors de fantasmes), que el lector queda sempre captiu de la narració. Vallverdú és, sens dubte, un mestre de la narració.\nPrecisamente per això, perquè és un mestre de la narració, perquè sap escollir els temes (no ha estat, en va que Josep Vallverdú ha passat un bell munt d’anys a les aules, ensenyant, convivint i per tant adquirint un valuós coneixement dels adolescents, de les seves inquietuds i dels seus interessos) i guarnir-los amb la seva literatura directa, austera però eficaç, és que ens podem explicar l’extraordinari acolliment que els seus llibres han trobat en el “seu” públic, els adolescents, i que ha fet possible que de Rovelló, per exemple, se n’hagin fet ja deu edicions en català, sis en castellà, una en èuscar i una altra en rus, aquesta de 100.000 exemplars. Això és important.\nPerò tant o més important, al meu entendre, és el fet que, comptant només les repetides edicions en català dels disset llibres de Josep Vallverdú publicats a la col.lecció “Els Grumets dela Galera”, sumen un total de cinquanta-set edicions i això vol dir que, pel cap baix, s’han posat al carrer a la ratlla de 300.000 llibres. I 300.000 llibres al carrer, a casa, a les biblioteques, a les escoles, suposen una lectura múltiple (diguem deu lectors per exemplar) que permet de creure, sense exageració, que uns tres millors de lectors, nois i noies de Catalunya i dels Països Catalans, han llegit, en català, un llibre de Josep Vallverdú.\nUltra aquest reconeixement popular (el més gratificant sens dubte per a un escriptor), Josep Vallverdú ha vist premiades bon nombre de les seves obres com una confirmació, ara professional, de la vàlua del seu treball. Així, i només pel que fa a les novel.les juvenils que li hem publicat aLa Galera, Vallverdú ha guanyat el Premi Josep M. Folch i Torres els anys 1968 i 1970; el Premi de Literatura Juvenil dela Generalitatde Catalunya, el 1982; ha figurat ala Llistad’Honor del Premi Andersen (el Nobel de la literatura infantil i juvenil), el 1980; i dins l’àmbit estatal ha guanyat tres vegades el Premi dela CCEI(Comissión Católica Española dela Infancia), els anys 1970, 1979 i 1983; l’accèsit al Premio Nacional de Literatura Infantil, l’any 1979, i el propi premi, l’any 1983; i dos llibes seus han estat declarats pel Ministerio de Cultura, “llibre d’interès juvenil”, el 1977, i “llibre d’interès infantil”, el 1979.\nJosep Vallverdú és, doncs, un bon treballador, infatigable i fecund, que ha volgut conrear preferentment el camp, no pas fàcil, de la literatura juvenil. En nom dels nois i noies de parla catalana jo vull agrair-li aquest inestimable servei. Gràcies, amic Vallverdú!


Diari de l'Absurd: Pasta pels acomiadaments\nEls entesos en la matèria diuen que la crisi de confiança del capitalisme fa que el mercat interbancari estigui aturat i que les entitats financeres no tinguin liquiditat.\nParlant en plata: s'han acabat les alegries i, de moment, està tancada l'aixeta dels crèdits per finançar la compra o reforma d'habitatges, l'adquisició de cotxes o el manteniment i millora del teixit empresarial.\nVeig, en canvi, en un anunci que surt aquests dies a la premsa, que sí que hi ha virolles per finançar les retallades de plantilla. El negoci és el negoci i el capitalisme – refundat o sense refundar, ètic o salvatge- sempre troba la vàlvula d'escapament per continuar atresorant la pasta. I ho fa sense necessitat de celebrar cap conferència internacional a Washington ni a esperar que Sarkozy li cedeixi amablement el seu seient a Zapatero.


Iglesias acusa Sánchez de mentir-li en la negociació - Regió7\n«Si no dorm, pot canviar el matalàs totes les vegades que vulgui», ha dit el líder de Podem\n20·09·19 | 10:34\nIglesias acusa Sánchez de mentir-li en la negociació EP\nEl líder d'Unides Podem, Pablo Iglesias, ha respost al president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, que el "problema" de la manca d'acord per a la investidura és el líder socialista. "Vol tenir tot el poder per dormir bé", ha reblat Iglesias aquest divendres al matí en una entrevista a 'Antena 3'. El secretari general de la formació lila ha argumentat que "no es pot dir que hi ha dos governs en un" a les autonomies en què socialistes i Unides Podem governen en coalició, com al País València, Navarra o La Rioja. "L'anormalitat és Sánchez", ha insistit Iglesias, ja que "s'obsessiona a tenir tot el poder per dormir bé". "Mai va desitjar un govern de coalició, la seva oferta no va ser sincera", ha dit el líder de Podem, que ha acusat Sánchez de "mentir". Iglesias també ha afirmat que, si hagués governat en coalició amb el PSOE, Unides Podem hauria acatat una hipotètica aplicació del 155 si hi hagués desobediència a Catalunya com a resposta la sentència del judici de l'1-O al Tribunal Suprem.\n"Nosaltres sempre respectarem la llei", ha afirmat Iglesias, que ha dit que no és "bo" anticipar el contingut de la sentència. El líder d'Unides Podem ha argumentat que haurien "assumit el lideratge del PSOE" sobre la resposta a una hipotètica desobediència a Catalunya després de la sentència en un govern de coalició però ha afirmat que el conflicte amb Catalunya "no se soluciona amb els jutges" i ha insistit en el "diàleg" com a solució.


Setembre 18, 2021 Ramón Caro actualitat, altres tornejos, torneig\nEl Club d’Escacs Mollet, a petició de la Seu Local de Mollet del Vallés de la Associació Espanyola contra el càncer (AECC), ha organitzat un torneig blitz solidari, dissabte 18 de setembre a les 10,00 del matí, vàlid per ELO FIDE i FCDE.\nMalgrat la situació actual a causa de la pandèmia, i la coincidència amb altres torneigs, ha estat un gran torneig a benefici íntegre de l’AECC, amb 65 participants que van disputar nou rondes a 5 minuts per jugador amb 3 segons d’increment.\nTothom hi va guanyar aquest cop, però cal destacar la victòria incontestable del jugador local, el Mestre Internacional Pere Garriga i Cazorla, amb ple de victòries, amb les nou partides guanyades.\nEl Mestre FIDE Vicenç Esplugas va quedar segon, a un punt de Garriga i el Mestre català Màxim Ventura va quedar tercer amb set punts, empatat amb el quart, el també Mestre FIDE Francisco Javier Jiménez.\nEl millor local va ser el Mestre FIDE Cristian Fernández i el millor veterà, el també local, Antoni Pous.\nEl primer agraïment, per tots els participants, per disputar el torneig pagant la seva inscripció, que anirà íntegra a l’AECC. Un agraïment molt especial als àrbitres, encapçalats per l’àrbitre internacional Valerio de la Cruz, i amb el gran gest del mestre català, i àrbitre, Joan Manel Marches de sacrificar-se per arbitrar en lloc de jugar, degut a una baixa no comunicada a la organització amb temps, de l’àrbitre auxiliar.\nTambé agraïm la col.laboració d’Esports Aguilà per les plaques dels trofeus, d’OPEL Molletauto per la furgoneta pel transport del material i de l’Ajuntament de Mollet del Vallès, com sempre, per estar al costat de l’esport molletà i més tractant-se d’un torneig benèfic.\nClassificació i resultats a chess-results fent clic AQUÍ\nUna gran jornada solidària que esperem repetir en el futur.\nClasses d’escacs. »\n« Campions del torneig Interclubs de Catalunya (grup I).\nEva Jimenez (#)\nSetembre 19th, 2021\nCom Presidenta de la Junta Local de la AECC a Mollet del Vallés vull agrair de tot cor al Club d.escacs de Mollet tot l.éxit del torneig i la seva implicació amb aquesta lluïta front la malaltia. També a tots els participants i als arbitres i la resta de col.laboradors.


Final de curs del programa EDUCA SJD a SJD Terres de Lleida. | Page 2 | Sant Joan de Déu - Terres de Lleida\nFinal de curs del programa EDUCA SJD a SJD Terres de Lleida.\nCentres Educatius de les terres de Lleida, han participat aquest curs 2020-2021, tan atípic i marcat per les restriccions de la COVID-19, en el programa EDUCA SJD. En total han estat 24 sessions on han intervingut uns 600 estudiants, 6 professionals de SJD Terres de Lleida i 6 persones ateses en els diferents dispositius de Sant Joan de Déu Terres de Lleida. Les sessions han estat dedicades a la discapacitat intel·lectual, la salut mental, sense llar i per primer cop de Joves Migrats Sols.\nLes sessions majoritàriament s'han dut a terme de manera telemàtica, els alumnes en la seva aula i els professionals i persones ateses en una sala del centre. També hi ha hagut alguna sessió presencial.\nL'objectiu del programa és lluitar contra l'estigma de les persones que es troben en risc d'exclusió a través d'un projecte compartit entre Sant Joan de Déu i les escoles. Un programa educatiu que té com a objectiu fomentar la cultura de la implicació social i la solidaritat i incrementar la consciència dels joves envers diversos col·lectius vulnerables.\nProfessionals, persones ateses i voluntaris dels centres de Sant Joan de Déu Terres de Lleida, han compartir la experiència amb els alumnes i aquests hi han visibilitat de primera mà la problemàtica derivada de les situacions dels col.lectius vulnerables que atenem.\nHa estat una experiència molt enriquidora per totes les parts que hi han participat i per això esperem poder continuar l'any vinent, arribant a més estudiants i centres, ja que cada vegada és més necessària la conscienciació i la implicació dels joves. I també volem aprofitar per donar les gràcies als centres que han col·laborat amb nosaltres.


Snooki anuncia & apos; jersey shore & apos; la retirada diu que els nens van rebre amenaces de mort -->\nNicole 'Snooki' Polizzi Es fa amb la franquícia de 'Jersey Shore' revelant als fanàtics que si MTV decideix filmar una temporada més de 'Jersey Shore: Family Vacation' ja no. Anunciant la seva retirada del programa a l'episodi del divendres del seu podcast, 'It is Happening With Snooki and Joey', la mandonguilla original va dir que l'espectacle s'ha convertit en seriós i tot el drama ha fet que Snooki es preocupés per la seguretat dels seus fills revelant que hi ha hagut amenaces de mort per ella. la vida dels nens 'No tornaré a Jersey Shore per a la temporada 4 si n'hi ha. I hi ha moltes raons per les quals, però la raó principal és ... No puc fer-ho més ', va dir Snooki als aficionats.\nNo és divertit Anymore:\n'El nostre espectacle, Jersey Shore, tracta sobre la família i divertir-se els uns amb els altres i passar una bona estona i riure i només saber que tot és divertit. Darrerament, tot és tan greu ”, va continuar. Snooki va declarar que el repartiment s'ha tret amb un, sobretot, sent víctima. 'Ja no es tracta d'un equip. Els aficionats estan en contra l'un a l'altre quan es tracta d'un membre del repartiment. No vull això. No deixo els meus fills durant dies al final de filmar aquest programa quan en resulti. No m'agrada que hi participin. No m'agrada la persona a la qual em retrato. Ha de ser una mica massa ', va dir.\nEl drama és massa intens:\nL’estrella de MTV assegura que el drama s’ha posat massa greu, particularment amb les denúncies enganyoses entre Jenni 'JWoww' Farley, el seu xicot, Zack Carpinelloi la co-estrella de 'Jersey Shore' Angelina Pivarnick. Segons va informar The Blast, Zack va ser capturat per les càmeres que es van posar bé amb Angelina quan JWoww va ser transmès durant un viatge en grup a Vegas. Una vegada que la paraula va sortir a JWoww, els aficionats la van veure enfrontar-se agressivament a la seva co-estrella que va deixar a Snooki corrent de la casa amb llàgrimes. Al podcast, Snooki va revelar que no està a la caça de més drames com aquell, afirmant que 'només no és còmode filmar aquell programa amb la direcció que va'.\nLes amenaces de la mort als seus fills:\nQuan es tracti dels seus fills farà qualsevol cosa per protegir la seva tribu, que inclou un fill de set anys Lorenzo, Filla de 5 anys Giovanna i fill de 6 mesos Angelo. Afirmar els seus fills ha estat objecte de amenaces de mort per aquest “reality show” que ni tan sols és seriós. Snooki va afegir: 'I la gent s'ho pren massa seriosament cap allà on estic rebent amenaces de mort amb els meus fills'. Snooki també va revelar que ha estat massa difícil per a ella deixar els seus fills a casa. 'Si estic fent un reality show, vull que sigui divertit i vull que tingui bon entusiasme i que no sigui així', va dir. 'L'espectacle és tan dramàtic. No puc formar part d’una cosa així, sobretot quan deixo els meus fills i em fan mal. Només necessito fer el que em convé més ara mateix ”. L'estrella de 'Jersey Shore' va continuar que l'estil de vida del partit ja no és per a ella. 'Literalment, deixar als meus fills filmar és realment difícil per a mi. Intento deixar-ho cada dia. Només odio estar lluny dels nens ', va dir. 'No m'agrada participar tres dies seguits. Ja no és la meva vida. Vull estar a casa amb el nen. A mi em costa molt deixar els nens i filmar la sèrie ”.\nL'anunci de Snooki es produeix en els deu anys d'aniversari de la franquícia. Tones de les seves coprotagonistes es van dirigir a les xarxes socials per celebrar l’aniversari del seu primer programa que es va emetre el 2009, i contemplant l’homenatge de Snooki pot ser que hagués donat a l’entrada una afició sobre la seva jubilació. 'FELIÇ 10 ANYS A LA MEVA FAMÍLIA DIFUNCIONAL! Ja som vells, fam! Ha estat un passeig salvatge ”, va escriure a les seves xarxes socials i va afegir un signe de pau.\nEstrelles El nadó del raper futur, Mama Joie Chavis, mostra els seus actius després de Lori Harvey