Articles de la realitat*: Les cooperatives i la superació del capitalisme\nrealitat* / Articles de la realitat* / Les cooperatives i la superació del capitalisme\nLa principal font que he utilitzat per a l'article ha estat el llibre "El cooperativisme i el socialisme. Una mirada des de Cuba" (Ed. Camins: l'Havana, 2011) un recull d'articles dirigida per Camila Piñeiro Harnecker i en concret, la 'Part 2. Les cooperatives i els pensadors socialistes.'\nMarx i Engels: sobre el cooperativisme i l'autogestió\nLa dinàmica a la fi del segle XVII i durant el segle XIX a Europa van fer pensar a Karl Marx i Friedrich Engels en les potencialitats del cooperativisme i de l'autogestió en la lluita contra el capitalisme. Marx i Engels van posar en relleu el valor de les experiències cooperatives de la seva època i les defensaven, ja que demostraven que no són necessaris ni la direcció ni el comandament del capital en el procés de producció. "Produir sense patrons" continua estant entre els somnis d'emancipació humana. Era el que Engels definia com "el trànsit del control sobre les persones a l'administració de les coses".\nAnteriorment a Marx i a Engels, William Thompson, en 1830, un dels majors exponents del socialisme utòpic, va remarcar la necessitat que els sindicats creessin cooperatives orientades a l'expansió d'un sistema complet de vida comunista en què els treballadors fossin "copropietaris, coproductors i cohabitants".\nMés tard, Marx i Engels, van mostrar la importància del cooperativisme i de l'autogestió en la producció, més que en el consum, ja que aquest últim només afecta el repartiment i a l''esfera de la circulació' i només pot atenuar les desigualtats i injustícies de l'explotació però no superar-les. En canvi, les cooperatives de producció ajudaven a aprofundir, sempre que aquestes tinguessin un programa de transformació i de supressió de la plusvàlua. D'altra banda, per a Marx la cooperativa obrera de producció és una forma col·lectiva d'apropiació privada, per això calia tenir en compte "perills de la influència dels sistemes de propietat i la producció capitalista dels casos autogestionaris."\nEn el capítol XI, 'Cooperació' del tom I, d'El capital, Marx va assenyalar que el treball coordinador de molts obrers, en un mateix espai va fer generar una nova potència. La cooperació aconsegueix una força productiva que com a conseqüència permet una major producció de béns. En el cas del capitalisme el patró s'apropia de la productivitat i de la força del treball.\nMarx, en el primer Congrés de l'Associació Internacional del Treball a Ginebra el setembre de 1866, va apuntar:\nPer convertir la producció social en un gran i harmoniós sistema de treball cooperatiu, els canvis generals són indispensables. Aquests canvis mai s'obtindran sense l'ocupació de les forces organitzades de la societat. Així doncs, el poder de l'Estat, arrencat de les mans dels capitalistes i dels propietaris de la terra ha de ser organitzat pels mateixos productors.\nLa producció cooperativa no ha de quedar en un parany, ha d'eliminar el sistema capitalista, si la unió de les associacions de cooperatives han de regular la producció nacional, segons un pla comú.\nEs podria dir que les cooperatives són un exemple de participació directa de gestió, sense la qual no hi ha apropiació social pels treballadors però que sense una planificació nacional no són encara socialisme. És a dir, anul·lar el poder dels patrons en una empresa, no implica necessàriament l'abolició del capitalisme. Al seu torn, l'apropiació pública sense gestió directa de les empreses pels seus treballadors tampoc ho és. Per a això, les cooperatives de producció han de passar a funcionar de manera coordinada. D'aquí que la revolució política, la conquesta del poder polític dels treballadors fos una condició necessària per a l'emancipació del treball, perquè hi ha impediments enormes que limiten el desplegament del cooperativisme dins el capitalisme. De totes maneres, així i tot, a la II Internacional (1889) es va mantenir oficialment les tesis marxistes sobre el cooperativisme però inclinant-se cap a la seva integració en el sistema.\nLenin, per la seva banda, va prestar atenció a les cooperatives com les arrels de socialisme, i va establir a penes després del triomf de la revolució russa els kolkhozs, com una forma cooperativa agrícola amb l'objectiu d'erradicar els latifundis dels terratinents russos, realitzant expropiacions i lliurant les terres als cooperativistes com a dret a ús.\nEls bolxevics i Lenin, van restaurar el valor emancipador del cooperativisme, tot i que el declivi burocràtic posterior va postergar aquesta recuperació teòrica de l'autogestió. Les lluites d'alliberament nacional antiimperialista es van tornar a posar en primer lloc, davant de l'organització en formes d'autogestió i a les cooperatives, com a mitjans de lluita.\nEssencialment, més tard va indicar, que una vegada que l'estat fos socialista, l'associació de la producció en cooperatives seria indiscutible. Per això, ell li atorgava una importància molt determinant a la interacció entre el cooperativisme i la revolució cultural. Si tota la producció estigués organitzada en cooperatives, afirmava, "ja estaríem amb els dos peus a terra socialista". En el III Congrés de les Cooperatives Obreres, Lenin assenyalava:\nTots convenim que les cooperatives són una conquesta del socialisme. Per això costa tant aconseguir les conquestes socialistes. Per això és tan difícil triomfar. El capitalisme va dividir intencionadament als sectors de la població. Aquesta divisió ha de desaparèixer definitivament i irrevocable, i tota la societat ha d'esdevenir una sola cooperativa de treballadors.\nEl Che, aplicant una anàlisi marxista i dialèctic sobre el Manual d'economia política de l'URSS, va concloure que el sistema de direcció econòmica 'híbrid', és a dir, socialisme amb elements capitalistes, estava ajudant a crear les condicions per al retorn al capitalisme. En aquest cas, el comunisme ha de bloquejar permanentment l'aparició de la llei del valor. Mentre hi hagi funcionat la llei del valor, continuaria existint la producció mercantil i l'intercanvi com a mecanisme de mercat, ja que implica un canvi de propietat. També va advertir que la dependència de la llei per fomentar el desenvolupament productiu acabaria minant la consciència col·lectiva. Els productes transferits entre empreses estatals no suposen cap canvi de propietat. En canvi els crítics del Che, que van adoptar opinions soviètiques, assenyalaven que la llei de valor i la producció de mercaderies només desapareixerien un cop s'arribés a construir el comunisme i que mentrestant cal utilitzar-la.\nEl Che va veure la propietat estatal com a necessària per a assegurar el procés de transició socialista assumint les contradiccions que sorgien. Perquè la propietat estatal arribi a ser propietat social, segons el Che, era necessari el control cada vegada més descentralitzat i democràtic i, entre 1961 i 1965, va crear un projecte dins el Ministeri d'Indústries per a promoure un procés que tingués en compte la productivitat de Cuba i la consciència durant la transició al socialisme.\nEn una fase inicial de transició comunista, segons el Che, es requereix una societat altament productiva, perquè la producció social sigui dirigida cap a les necessitats de les masses. Això implica que la classe treballadora s'apropiï de les grans acumulacions de riquesa i tecnologia per a deslliurar-se de l'explotació. Va advertir que s'havia de promoure el treball com a deure social i la noció d'Estat com el d'Empresa Col·lectiva. Sostenia, a més, que les cooperatives no són una forma socialista de la propietat, ja que imposen una superestructura, com en el cas dels kolkhozs, amb relacions de propietat i accionava les polítiques econòmiques capitalistes. Va concloure que no es podia negar que les cooperatives generaven capitalisme dins el socialisme, perquè "encara que tinguin tendències col·lectives, és una col·lectivitat amb contradiccions enfront de la gran col·lectivitat. "\nHi ha, al principi una qüestió semàntica [...] què és una cooperativa? Si és considerada com a tal una agrupació de productors, propietaris dels seus mitjans de producció, enfront del capitalisme és un avenç, en el socialisme un endarreriment, ja que col·loca aquestes agrupacions enfront de la societat propietària dels altres mitjans de producció.\nA l'URSS la terra és propietat social però no els altres mitjans de producció que pertanyen al kolkhoz; sense comptar amb la petita propietat kolhosiana que subministra quantitats creixents d'aliments bàsics i aprofundeix la bretxa entre la societat i el kolkhoz, sinó monetàriament, sí ideològicament.\nEl Che creia que una confrontació entre aquesta forma col·lectiva i la propietat social dels mitjans de producció era inevitable i alertava que: "quan xoquin la superestructura tindrà força per exigir més "llibertat", és a dir imposar condicions, val a dir, tornar cap a formes capitalista".\nEn definitiva, després de considerar l'anàlisi materialista de Marx, Engels, Lenin i el Che, i la seva dialèctica, es pot valorar que el cooperativisme i l'autogestió són expressions amb un increïblement alt valor humà. Però si pensem en l'àmbit global, en l'àmbit de crear un altre ordre social, les tesis del Che són totalment encertades. El cooperativisme avui en dia és una forma minoritària en l'economia, encara que tingui molta força en algunes regions com al País Basc i a països com a Veneçuela s'hagi apostat decididament per augmentar l'economia cooperativa, arribant a ser el país amb més cooperatives del món. Per acabar, com a aportació personal, si s'aposta per la revolució en algun lloc del món, les cooperatives d'allà tindran un repte de superar, partint del que ha passat en altres països socialistes anteriorment.


Així va començar baluka mascotes amb els nostres llits per a gossos – baluka mascotas\nAixí va començar tot / La nostra història\nAquest sóc jo, Son . El tercer de set germans.\nQuan vaig conèixer Joan Carles i Maria Josep, va ser amor a primera vista! mai no havia vist uns humans tan decidits, valents, simpàtics i amb ganes de viure en gran… evidentment, per a tot això, necessitaven un gran gos com jo… estàvem predestinats La meva ànima peluda no s'equivoca mai!\nEl que no esperava és el que vaig trobar en arribar a casa…\nLa meva nova família no només estava formada per uns amos disposats a assaborir la vida fins al darrer racó…\nPosats en fila, m'esperaven tres adorables trigèmins: Leo, Gemma i Lídia, els meus companys de joc a qualsevol hora del dia.\nPer a ells, va arribar 'el quadrillís' i així ha estat fins avui.\nEstar al capdavant d´una família nombrosa, no és fàcil! Requereix ser un gos decidit, segur, afectuós, afable, protector, alegre, entusiasmat, però sobretot vital i sa, cosa que a la família no hem descuidat mai… exercici, una alimentació saludable i ser un equip per a tot ens ajuda a mantenir-nos en plena forma i perquè no dir-ho a ser una família 10!\nDe fet, ells no ho saben, però jo cada dia em sento més orgullós de les nostres passejades diàries i quan arriba el moment:\ncap ben alt ia passejar al meu espectacular ramat!\nPotser la clau de l'èxit a la nostra família estigui en aquest sofà interminable on hi cabem tots... potser… però us asseguro que en aquesta casa, on res passa perquè sí, el descans és la peça fonamental perquè al matí següent tot funcioni com un engranatge.\nVa ser llavors, amb aquesta intenció, que els meus amos es van posar fil a l'agulla per construir el millor dels meus caus.\nPreocupats per la salut dels meus ossos i articulacions i per la higiene, evitant els molestos pèls i els minúsculs virus i bacteris que em poguessin atacar, van crear una empresa inspirada en mi: baluka Mascotas.\nUn projecte fet a mesura que neix del desig d'acompanyar-nos mútuament durant una vida llarga\nUn projecte fet a mesura que neix del desig d´acompanyar-nos mútuament durant una llarga vida.\nPer això, van investigar i van consultar quin podria ser el millor lloc per descansar i com aconseguir que els anys no em pesin.\nI tota aquesta feina, ha portat els meus amos a llançar al mercat un producte nou, fet a Espanya, amb tallers familiars i ple d'amor:\nel matalàs terapèutic i higiènic per a gossos .\nUna apassionant i compromesa aventura en què cuidem tots i cadascun dels detalls: des de l'elecció de les millors teles (suaus, resistents, antiàcars i antitaques) al farciment que, de manera intel·ligent, s'adapta al nostre cos. 2020 va ser un any més que especial a casa.\nDesprés de mesos de proves, millores i ajustaments presentem el matalàs més avançat del mercat per a gossos.\nAra sé quin és el millor lloc del món per somiar, mentre vigilo i protegeixo els meus. El meu instint no es va equivocar: estàvem predestinats!\nI és que, ja de cadell vaig somiar amb una gran família: decidida, valenta i amb una ànima tan peluda com la meva.\nSense saber-ho, vaig somiar amb una família baluka!


El concurs del cartell de la Festa Major 2018 de Tàrrega ja té disseny guanyador, obra de Míriam Paredes Sánchez | Ràdio Tàrrega\nEl concurs del cartell de la Festa Major 2018 de Tàrrega ja té disseny guanyador, obra de Míriam Paredes Sánchez\nLa Festa Major 2018 de Tàrrega il·lustrarà el seu cartell amb una creació de Míriam Paredes Sánchez, guanyadora del concurs que convoca cada any la Regidoria de Cultura. L’obra, escollida pel Consell Municipal de Cultura, ha rebut una dotació econòmica de 300 euros. L’autora resideix a Tàrrega des de fa 5 anys i es dedica al món del disseny gràfic. Val a dir que és la primera vegada que Miríam Paredes Sánchez concorre a un concurs d’aquestes característiques. La imatge del cartell, de colors càlids, juga amb la composició de les siluetes d’elements representatius del folklore targarí. Així, s’hi representen l’Àliga, lo Tossino, els Nans, les Arquets, els Targalets, els Gegants Tararots i el Pregoner. També hi apareixen l’Església de Santa Maria de l’Alba i les Santes Espines, patrones de la ciutat. L’alcaldessa Rosa Maria Perelló i el regidor de Cultura, Raül Palacios, han lliurat avui el premi a la guanyadora (vegeu fotografia). La Festa Major 2018 de Tàrrega se celebrarà del 10 al 14 de maig amb mig centenar d’activitats per a totes les edats.\nPatrocini oficial de la Festa Major a càrrec de l’empresa local Borges\nD’altra banda, l’Ajuntament de Tàrrega ha renovat el contracte de patrocini oficial de la Festa Major amb l'empresa local Borges Agricultural & Industrial Edible Oils. És el tercer any consecutiu que s’estableix aquest mecenatge, el qual ara s’amplia. Així, a més de la dotació econòmica xifrada en 3.000 euros (destinats a campanyes de publicitat i difusió), la coneguda empresa targarina també oferirà un berenar popular per a 1.500 persones a la plaça del Carme. Serà el dissabte 12 de maig, a les 7 de la tarda, enllaçant els balls de la 31a Trobada de Gegants i Capgrossos amb l’exhibició de la secció infantil dels Diables de BAT. La Festa Major celebrarà així una amena tarda de diversió i convivència destinada al públic familiar. Fundada l'any 1896 a Tàrrega, Borges ha esdevingut una multinacional amb activitat comercial en 112 països mantenint sempre el vincle amb la capital de l'Urgell.\nEls Catarres i Roba Estesa, plats forts del programa musical\nLa programació de la Festa Major 2018 també destacarà pel seu cartell musical. Els plats forts seran Els Catarres i les Roba Estesa, formacions que interpretaran en directe per primera vegada a les terres de Lleida les cançons dels seus nous àlbums. Altres noms destacats són La Terrasseta de Preixens, l’Orquestra Selvatana, The Targarians, Diga’ls-Hi Inquiets, Tremendos, DJ Blanca Ross i DJ Dudins.


ART I MÉS ART\nEl poc que sé d’art el vaig aprendre del meu pare , i el menys que sé de crítica d’art té en ell totes les fonts. En una de les seves magistrals lliçons em parlava de com calia enfocar el judici que hauríem de fer d’una exposició presentada. Segons ell, i estic absolutament d’acord , calia fer un doble paràmetre: Absolut i relatiu.\nUna bona exposició seria aquella que en si mateixa ( sentit absolut) manifestava aquella capacitat creativa , estètica i artística que demostrava la seva capacitat i vàlua. Però també calia qualificar com a positiva aquella mostra que no assolint aquests nivells de qualitat , si mostrava un progrés adequat a anteriors exposicions. I el mateix en l’apartat negatiu. Ara en aquesta setmana hem pogut gaudir de totes les cares d’aquella opinió, que segueixo pensant, del tot encertada.\nMAGNÍFICA EN L’ABSOLUT\nEl Musée d’art moderne de Ceret , presenta fins el proper 25 de maig una exposició d’obligada vi sita per a qualsevol amant de l’art en general i de la ceràmica en especial. Amb el títol de “La terre est si lumineuse, Chagall et la ceràmique” , s’aprofundeix encara més en un artista tan conegut com és Marc Chagall.\nMalgrat la seva llarga vida , va morir als noranta vuit anys , Chagall és un dels artistes del segle passat més estudiats. La seva vida , les seves arrels nadiues ( nascut a Bielorusia i educa t a Sant Petesburg ) , les seves arrels religioses ( era jueu ) , les seves arrels pictòriques ( participant de tots els plats de les avantguardes però mantenint sempre una identitat pròpia ) ha estat un element perfecte com comparança, contrapunt o reflexió als grans mestres que varen compartir amb ell , el complex segle XX fins 1985 quan va morir.\nLa seva gran producció creativa i la dispersió dels seus treballs que es troben per arreu , l’ha convertit en un artista abastament conegut de professionals i afec cionats , però quedava un apartat en certa manera reservat per a la intimitat , que ara resalta de manera meravellosa en aquesta exposició que ens mostra un llarg centenar de ceràmiques de l’autor , moltes d’elles exposades per primera vegada i que pertanyen tant a la col·lecció familiar , com a col·leccions particulars i d’importants Museus.\nVisitar aquesta exposició és un absolut plaer , tant en el sentit històric, com en l’estètic i el tècnic.\nHistòricament ja que ens mostra el paral·lelisme de la seva obra pictòrica amb els seus treballa ceràmics. Un pensament i una creació, sigui quina sigui la tècnica emprada. Una tècnica , per cert molt més relacionada amb la gràfica que dominava que no pas amb elements , el fang i/o la porcellana , que llunyans al seu domini li provocaven curiositat i alhora una certa basarda.\nPerò tot queda dominat per el sentit artístic general del gran artista . Ja sigui en la sensibilitat suprema de la vaixella dedicada a la seva filla per el dia del casament , fins a la repetició dels seus mites , iconografies , elements i personatges , que en la ceràmica agafen encara més p rotagonisme , el resultat és tan magnífic que a un li costa abandonar el magníficat i acurat acull el Musée de Ceret, sabedor del tot que ha assistit a una exposició magnífica , difícilment repetible, i que ha de merèixer l’atenció de tot bon afeccionat.\nA fi de comptes , Ceret està tan sols a poc més d’hora i mitja, i passejar-se pels seus carrers i placetes segueix essent un dels bons plaers d’aquest més que atrafegat mon.\nEn aquest mirar , a vegades compulsiu d’exposicions diverses , vull fer-ne parada a la mostra que la gent del Sant Lluc presenten en la seva sala d’exposicions amb el treball de Trini Gómez i Cesc López.\nAmbdós son d’aquells creadors anomenats afeccionats. Son així considerats ja que no han aconseguit entrar en un cert circuit i la seva obra surt més del desig que no pas d’una acurada dedicació, però el resultat , al menys per el vist en aquesta ocasió, presenta els suficients punts positius com per emprar aquells frase que tant coneixem els pares amb criatures en edat escolar , de “ progressen adequadament”.\nCesc López sembla haver-se oblidat del cert acartonament que domina moltes de les seves creacions , degut especialment a voler mantenir un domini realista de la seva obra . Si ser realista és sempre difícil, ser-ho en l’aquarel·la precisa d’un domini superior, estadi en el que no es troba el nostre protagonista. Ens sorprèn així amb un treball àgil, rascat ,de pintura seca , amb un ritme a l’Amadeu Casals que s’agraeix , donant prestància i qualitat al presentat que s’allunya en general de la seva tendència més adotzenada i a la que no hauria de tornar.\nSituació semblant ens trobarem amb Trini Gómez. Més lliure , agosarada , sense pors, el seu treball molt més lliure que de costum , aposta per aquest progrés que caldrà en lloc i mides molt més favorables que les actuals, en la sempre agraïda però limitada , sala del Casal.\nAquest dijous , és a dir demà per a una gran majoria de lectors d’aquest blog , l’Ateneu Caixa Laietana acull una vetllada artística que us recomano amb tot plaer.\nDe la mà del Capgròs , la mateixa Caixa Laietana , i la col·laboració d’Uñó i Krea , es confegirà una vetllada en la que sota el ritme del jazz intentarem diseccionar l’obra de Josep Mª Codina de la mà d’ell mateix i amb la col·laboració de Raquel Medina , historiadora i crítica d’art i del que això escriu que en serà moderador i part.\nUna nova aventura , que fa un parell d’anys va tenir amb Perecoll el primer protagonista i que ara ens pot permetre esbrinar i descobrir la realitat artística de Josep Mª Codina , un artista que ja ha assolit nivells de privilegi en el nirvana creatiu de la nostra ciutat.\nUna vetllada que es preveu interessant i amb sorpreses . amb possibilitat de conèixer de primera mà no tan sols la realitat artística d’un gran artista , ans també esbrinar presents i futurs.\nUna vetllada que us recomano amb tot plaer i que tindrà lloc aquest dijous a partir de dos quarts de vuit a l’Ateneu Caixa Laietana.\nNi tan sols cal dir que esteu tots convidats , tot pensant que certament pagarà la pena assistir-hi.


La Cervesera del Montseny, premiada com la millor artesana del Món i ja la tenim a Setembre - Restaurant Setembre\nEl director del festival, Mikel Rius, ha destacat la Important Presència de Catalunya. Segons el director, El Territori català és pioner en el sector de la cervesa artesana ja Que, daus, que Durant anys ha Marcat El Ritme. “Això Es Reflecteix En El Desafiament, on el percentage de cervesa catalana és molt alt”, ha declarat Rius. D’Espanya, Catalunya ha liderat la Classificació ONU de l’estafa ajut total de 90 cerveseres Que representaven l’ONU el 42% del total.\nEntre els participants Internacionals, Itàlia ha Estat El País amb Més Participants, SEGUIDA de Bèlgica, Holanda, el Canadà i Escòcia. Amb la novetat del concurs d´Aquest Any, la cinquena edició del Barcelona Beer Festival ha aconseguit REUNIR prop de 30.000 Visitants.


Fata morgana literària | rastres, vestigis, derelictes\n9 thoughts on “Fata morgana literària”\nJuliol 1, 2009 a les 18:03\nQuanta faena per fer!\nEn el text em toques dues assignatures pendents i, per tant, la moral (la honrilla lectora): Bolaño i Vila-Matas, amb Bolaño ho he intentat sense massa convicció, hauré de provar un altra volta (tothom em diu que m’hauria d’encantar), amb Vila-Matas ni ho he intentat, no sé ben bé perquè, tot i que un amic insisteix molt. Hauria de provar? amb què?\nDe Wilcock no en sé quasi res, però un títol com el que cites mereix una visita.\nM’has fet vindre al cap Jusep Torres Campalans.\nClick to access TA20030101AB.pdf\nJuliol 1, 2009 a les 18:44\nMmm…Maria, evidentment aquest post era una crida encoberta a que afegíssiu noves lleixes a la biblioteca fictícia. De moment, quina aplicació, ja has vingut amb els deures fets: del cas Campalans no en sabia res.\nA Vila-Matas, millor atacar-lo pel flanc adient, perquè sinó se’n pot sortir mal parat. Jo començaria per Historia abreviada de la Literatura Portátil, per París no se acaba nunca (molt pertinent gràcies a la discussió campagnarda a can’n Perure) o per Bartleby y Compañía, en tots tres casos si frueixes de la literatura dins la literatura, condició crec que inexcusable per a gaudir de l’autor. Si en canvi no et plauen aquests jocs de miralls, millor deixar-ho córrer. De tota manera, si hi tens curiositat, no te’n preocupis: deixeu del meu compte, que ja farem per reparar aquesta mancança. (I si el Paolo, que és qui coneix millor l’univers vilamatià, vol dir-ne la seva, aquí l’esperem).\nDe Wilcock l’avantatge és que, malgrat ser argentí, bona part de la seva obra original és en italià, el seus país d’elecció. Així que n’hi haurà prou amb baixar a la Feltrinelli…\nI de Bolaño, tot i que jo no l’he llegit sencer ni de bon tros, i que no entro en totes les seves propostes, aquelles que m’han agradat ho han fet amb bogeria. Ja saps que jo sóc més de conte, i et diria de buscar “El gaucho insufrible”, cinc relats curts, o la seva bestial recopilació d’articles i crítiques “Entre paréntesis”. Però no hi fa res: fes-te amb “La literatura nazi en América”, que és un format híbrid, per on vaig començar jo i el que encara trobo més lleuger i divertit sense deixar de ser inquietant.\nJuliol 1, 2009 a les 18:57\nEfectivament, la part més grossa de l’obra literària de Vila-Matas pot matar els seus lectors, Alexandre. No és això el que deies?\nBolaño és un esplèndid mistificador i, per tant, haguera estat molt millor professor de literatura que estatger a un càmping. Una llàstima.\nCom que jo també he participat de festival de la llanda llandosa que li hem clavat a la Marieta amb el Bolaño, m’afegiré entusiàsticament a l’elogi i l’encomanament de Xuan Bello, començant per la seua Hestoria universal de Paniceiros, en asturià del 2004, en espanyol del 2002 (un llibre encara per a la història universal de les sorpreses editorials), en català… no sé però n’hi ha per una vegada, ocasió per a comentaris amb mala bava del grans paisans asturians (en comentaris): «Hailos que tan vagarientos enforma. Dedicá-y tiempu a esa caxigalina pámeque ye como si un oncólogu se metiere a midir el diametru d’una aspirina» acatalanable com N’hi ha que no ténen res de res a fer. Dedicar-li temps a eixa bobâ em pareix que és com si un oncòleg es ficara a amidar el diàmetre d’una aspirina (Puxa Asturies!). Em buscaria directament l’asturià i em compraria un diccionari perquè l’edició espanyola està en camí d’esdevenir material per a este apunt dels rastres i dels vestigis. De la catalana ja he dit que no puc donar-ne traça ni exactitud.\nHi ha qui diu sense error que tota l’Edat Mitjana i dos segles si més no de la Moderna seria només la història d’una literatura de comentaris feta sobre llibres que no existiren mai.\nPD: Fresquet de hui i per casualitat. Llegint un blog d’«obligada lectura» per als meus afanys, he trobat esta frase gloriosament jueva i perfectament adient al que hui ens ha fet tocar ací, mestre Alexandre: «We are delighted that the occasion of our son’s wedding (Uri Sprecher to Rivi Zand, 4 Kislev 5769) solved a 150-year-old bibliographic mystery.»\nJuliol 1, 2009 a les 20:11\nDels escriptors imaginaris el més íntim meu és, of course, Morelli, l’autor de tota la segona part (per dir-ho d’alguna manera) de Rayuela.\nI té gràcia que en realitat no siga un autor completament inventat sinó un real inventor d’autors.\nGiovanni Morelli un crític d’art italià molt seriòs, va publicar entre 1874 i 1876 a la Zeitschrift für bildende Kunst un nou mètode per l’atribució de pintures antigues. Com que sabia que les seues teories escandalitzarien els seus col·legues es va inventar un autor rus, Ivan Lermolieff, i un traductor a l’alemany, Johannes Schwarze.\nAcí en parla Carlo Ginzburg:\nJuliol 1, 2009 a les 20:25\nAra veig que potser no m’he explicat bé: Cortázar es va inventar un escriptor argentí que es diu com un autor italià que s’havia inventat un escriptor rus (i un traductor alemany)…\nJuliol 1, 2009 a les 21:27\nResseguint el fil que ens ha desvelat la Marieta, potser l’afer més escandalós de l’escandalosíssima història de l’arabisme espanyol siga la d’Ángel Ramírez Calvente, nom de plume que va fer servir don Emilio García Gómez als articles que va publicar dins la revista Al-Andalus, vols. xxxix a xliii, em pense, on criticava, fins arribar a l’insult gens velat de caire antisemita, l’obra de Samuel M. Stern (no va ser «hongarés d’origen israelià» sinó justament el contrari, és clar), que va descobrir les primeres kharjāt (no feu servir ‘jarchas’ en la meua presència, si us plau, que m’agarra la paralís). Tenint en compte que Al-Andalus era essencialment el corralet de monsieur le professeur García Gómez, com si diguérem, puix que ell potser n’era el director o, de qualsevol manera, hi exercia de cabdill i de manaire intocable, tot l’afer raja una mala bava fastigosa fins a l’extrem.\nEl més extraordinari és que García Gómez havia publicat dins Al-Andalus l’article primer de Stern, on este feia l’anunci del descobriment de les kharjāt (Al-Andalus, vol. Xiii (1948), pàgs. 299-346).\nFastigós, molt fastigós, tot plegat.\nJuliol 2, 2009 a les 10:05\nVila-Matas te un estil, un to, un humorisme i un univers molt propi. Jo ho veig com un virtut. Però sovint les seves novel•les se sostenen per la pura força d’aquest estil, pel descabdellament embadalit de la seva particular retòrica, per les digressions, peripècies i bromes que va deixant en el camí, sense que l’argument o la trama tinguin gaire suc o siguin molt més que una excusa. I a més a més, un tret molt important és que la font d’emoció de la seva literatura és sempre intel•lectual, cerebral o metaliterària. Imagino que hi haurà lectors de novel•les (jo en sóc un de pèssim) a qui això semblarà una enganyifa i altres que ho trobin l’única forma raonable de la novel•la moderna.\nA mi, de tota manera, em fa prou gràcia, crec que fa una cosa amb uns referents molt originals en la literatura castellana i que a vegades té rampells genials que et deixen garratibat a la cadira. I després, òbviament, obres senceres desangelades, irregulars, insistents, forçades… I encara que sempre ha estat un escriptor arriscat, trobo que darrerament es repeteix més del compte (però qui se’n lliure d’anar girant al voltant d’unes obsessions?). Passa el mateix amb els articles: n’hi ha de brillants i n’hi ha que són un bunyol i més sabuts que l’anar a peu.\nPerò he de confessar que la gran amistat que tinc amb la familia Vila pot condicionar prou la meva recepció.\nDe Xuan Bello, només refermar-me en el que diu en Jesús. Un dels grans de la literatura ibèrica dels darrers anys, i no només pel fet heroic d’escriure en asturià. Un dia d’aquest precisament em serviré d’un relat-article seu (un altre conreador del gènere híbrid que tant m’agrada) per explicar unes cosetes.\nI si parlem d’impostures, no podem oblidar-nos d’Ossian, el presumpte bard gaèlic imaginat totalment, recreat a partir de veritable material oral tradicional o refos amb materials d’aquí i d’allí per James MacPherson al segle XVIII i que va arribar a influenciar als poetes i autors del Sturm und Drang alemany, entre altres. Però en aquest cas mai s’ha pogut desvetllar quina part era veritat i quina pura mistificació…\nJuliol 2, 2009 a les 10:24\nExcel•lent, excel•lent: de portar per ací el cicle ossiànic (jo hauria dit que era tot una invenció del McPherson però com que ja he clavat la pota una vegada, clavar-la dos en el mateix post en faria d’un gra massa, francament) i d’amistançar-se amb la familia Vila (que no Mata[s]). Mai no se sap quina tecla s’haurà de tocar per a tornar al país. Manifeste per tant també les meues limitacions personals: el Vila-Matas per vaja vosté a saber quines fosques raons s’agermana al meu estretot magí amb les novel•les mòrfiques (de Morfeu) de Javier Marías, que l’única vegada que va produir un relat acceptable va ser perquè li l’adaptaren per al cinema (i per una volta que li fan un favor, agarra i s’enfurisma. Angelet…) Miraré de fer-m’ho mirar, bo i dient que potser el que em molesta de les novel•les de Vila-Matas (del seus articles jo reclame el meu dret a restar mudet) és que potser m’hi trobe d’on identificar-me.\nJuliol 29, 2009 a les 8:25\nMestre, esperant que torneu i que jo puga aturar-me per ací tant com voldria, he trobat un parell de llibrots antics, rars i curiosos que potser convindrien a l’esperit d’este apunt vostre: La literatura perdida de la Edad Media castellana, d’Alan Deyermond i Imprimeurs imaginaires et libraires supposés: étude bibliographique, de Gustave Brunet.\nQue us faça profit…


Creat el 21 abril 2019\nAvui és Pasqua!\nQue ressonin amb força les paraules recents de Papa Francesc\nals joves i a tots:\n“Crist viu, esperança nostra, i Ell és la més bella joventut d'aquest món...\nEll viu i et vol viu! Ell està en tu, Ell està amb tu i mai no se'n va.\nPer més que te n'allunyis, allà hi ha el Ressuscitat,\ncridant-te i esperant-te per tornar a començar.\nQuan et sentis envellit per la tristesa, les rancúnies,\nles pors, els dubtes o els fracassos, Ell hi serà\nper retornar-te la força i l'esperança.”\nLa seva llum gloriosa ho envaeix tot, ho omple i transforma tot.\nLa tenebra, el pecat i la mort han estat vençuts.\nGràcies, Senyor, per la vostra santa Resurrecció.\nGràcies per obrir-nos el cel a tota la humanitat,\nper fer triomfar l’amor sacrificat, que tot ho transforma,\nper haver enviat l’Església, comunitat de germans,\ni per haver fet renéixer la Creació sencera.\nAvui és Pasqua i la mort ha estat vençuda!\nPel l’amor crucificat del Senyor, tot el món ha renascut,\namb una vida i una pau noves.\nEl pecat i la culpa ja no tenen l’última paraula,\nperquè la seva misericòrdia és més forta, i tot ho guareix i salva.\nCrist ho ha pagat tot per a tots!\nEstimar és imitar-lo i donar la vida pels germans.\nQue Ell obri els nostres cors a l’amor compromès i servicial,\nsemblant al seu, que posa els pobres en el centre de tot.\nEnvieu-nos el vostre Esperit Sant, Senyor,\nque ens transformi en temples d’amor ardent\ni ens faci viure en l’alegria i el consol de ser amics vostres.\nGràcies perquè ens heu cridat a ser\ntestimonis de la vida nova de la Resurrecció.\nSanta i Joiosa Pasqua a tots!


VISITA A LA CATEDRAL EN LES JORNADES EUROPEES DEL PATRIMONI – Pirineus TV\nPer primera vegada la catedral de Santa Maria d’Urgell s’ha adherit a les jornades europees del patrimoni que s’han celebrat aquest cap de setmana arreu de Catalunya. En el cas de La Seu d’Urgell, dissabte al matí, s’ha ofert una visita guiada a la catedral que s’ha centrat en les reformes produïdes en l’edifici en època contemporània.\nLa visita s’ha organitzat des del Museu Diocesà d’Urgell i la iniciativa es coordina des del projecte Catalonia Sacra, dels bisbats de Catalunya. Aquest projecte té per objectiu fer difusió del patrimoni eclesiàstic de Catalunya.\nDes de l’organització, es mostren satisfets de la participació.


Trevélez - Peñabon - Trevélez szlak - Trevélez, Andalucía (España)- GPS track\nBieganie (Bieganie szlaki w Spain → Andalusia → Trevélez )\nTrevélez - Peñabon - Trevélez\nParque Nacional Sierra Nevada: Ascenso al Mulhacén desde Trevélez por Siete Lagunas. Vuelta por Alto del Chorrillo (Wycieczki Piesze)\nPEÑABÓN CIRCULAR DESDE TREVÉLEZ (ALPUJARRA GRANADINA) (Wycieczki Piesze)\nTrevelez Valor (Rower Elektryczny)\nSIETE LAGUNAS-YUNQUE-CALDERETAS-BARRANCO DEL GOTERÓN (CIRCULAR DESDE TREVÉLEZ) (Wycieczki Piesze)\nPlaça de l'església de Treveléz - Molino Altero - Peñabon (pel camí llarg) - Cim Peñabon - Tornada per cami del zig-zag - Molino Altero - Plaça de l'església de l'església.\nIniciem la ruta a Trevélez dirigint-nos cap a la Plaça de l'Església del "Barrio Bajo". Des d'allí prenem la "Calle Cuesta" i veurem a la nostra dreta una pista de terra per on haurem de seguir. És el camí del Horcajo, cap al Molino Altero.\nEn uns pocs minuts arribarem a les ruïnes del citat molí, on ens trobem un croquis de la ruta i un posteindicador amb diverses opcions. Nosaltres triem la del Peñabón per l'ombria (esquerra), una mica més llarga que l'altra opció.\nEl sender de l'ombria transcorre per l'anomenada "Umbría de los papos" i ens descobreix l'estupenda cara agresta del Peñabón.\nÉs un sender molt ben traçat i que en el seu tram final, passat el "roaero", un espectacular con de dejecció de pedres (senyal de perill de despreniments), dibuixa àmplies zetes que mitiguen bastant el fort desnivell que se salva en pocs metres.\nEl camí corona el Peñabón i ens deixa en una bonica esplanada amb estupendes vistes. Des d'allí fàcilment aconseguim el cim del Peñabón, de 2.007m.\nLes vistes ens deixen veure la cara sud del Mulhacén i l'Alcazaba amb las Chorreras Negras (cascades) al mig. El cim de l'Horcajo si mirem tot a la dreta i el mar de la província de Granada cap a l'esquerra.\nTambé es veu, 600m més a baix, en miniatura, el poble de Trevélez.\nLa baixada la farem en la seva primera part per la sendera de la muntanya, que vam veure al Molino Altero, i que transcorre per un alzinar.\nEl camí és clarament visible des del cim, prop del tall de la cresta. Nosaltres no seguim el sender fins al final, sinó que a pocs minuts del cim, agafem un molt menys marcatque ens farà gaudir d'una nova i inèdita vista del poble de Trevélez.\nSeguim camí per a enllaçar amb la sendera que baixa a Trevélez des de Pedra Finestra. En aquest camí envoltat d'un gran alzinar, tenim estupendes vistes de Trevélez durant tota la baixada. Ens dirigim cap al Molino Altero i des d'aquí tornarem cap a Trevelez pel mateix camí d'inici.


Capítol 11. Donar la cara. El poder del diner.\nCapítol 11. Donar la cara.\nLes característiques d'una moneda personalitzada i informativa (factura-xec) faciliten: la responsabilització de tots els actes lliures d'intercanvi (deixen petja); la posada a punt d'un sistema multicaptor de totes les característiques de cada acte de compra-venda; i per tant, la possibilitat de contrastar experimentalment la majoria de les teories econòmiques.\nLa responsabilització de tots els lliures intercanvis és una possibilitat que ofereix aquesta moneda no anònima si la seva implantació es fa amb la cautela adequada (protecció de les dades personals i ús exclusiu per a la documentació de sentencies judicials). Es pot així reforçar l'Estat de dret en la mesura que es dissuadeix el transgressor i que s'afavoreix la resolució jurídica dels conflictes gràcies a la millora substancial del sistema de documentació dels actes mercantils.\nLa captació automàtica, avui possible gràcies a la telemàtica, de totes les dades significatives de cada acte de compra-venda, sense referències personals, permet una informació sobre el mercat que, posada a l'abast de tota la població, pot ajudar a superar l'antinòmia entre el llibertinatge del mercantilisme i el de l'intervencionisme estatista.\nLes teories i polítiques econòmiques podran ésser contrastades experimentalment posant al descobert la seva capacitat de resoldre els problemes. La ciència econòmica, dotada d'un potent sistema de captació d'importants aspectes de la realitat, podrà millorar la seva estratègica funció, no sempre prou eficient ni creïble.\nSi bé tots tres aspectes estan interrelacionats, hi ha una gran complementarietat entre el segon i el tercer. Vegem-los ara amb més detall.\nPrimer aspecte: la responsabilització.\nImaginem un país (per exemple, Catalunya) o una confederació de països (per exemple, Europa), en que la població considera que la llei ha d'ésser igual per a tothom, i que els robatoris, els fraus, els tràfics il·legals han de ser perseguits eficaçment per la justícia. Ja sabem que això avui és molt difícil –quasi impossible– d'aconseguir. Imaginem ara que, en aquest país, s'estableix un nou marc en el qual els bitllets de banc i les peces de moneda han estat substituïts per un sistema de comptes corrents personals i de «factures-xec». Cada persona té el seu talonari de «factures-xec», amb el qual fa les seves compres. Quan compra una barra de pa, una camisa o una rentadora... paga amb el seu talonari. En el xec, el venedor ha de fer constar el nom de l'establiment, les característiques i el preu del producte, i també el lloc i la data de l'operació.\nEl botiguer porta la «factura-xec» al seu banc i aquest fa el traspàs comptable entre els comptes corrents dels clients i el del botiguer. Tot és molt semblant al que fem ara però amb algunes diferencies fonamentals. Algunes són de detall, derivades de la incomoditat del sistema monetari actual: la falta de canvi, els errors de càlcul, el perill de pèrdua o d'atracament que comporta comprar i vendre amb bitllets i moneda anònims. És evident que un talonari de «factures-xec» estalvia la majoria d'aquests problemes (ja veurem que per a més agilitat i seguretat les «targetes de pagament amb memòria» poden ser una bona solució si s'implanten correctament).\nSi el sistema, doncs, sembla viable socialment en el sector del consum, encara ho és molt més en el sector interempresarial, ja que, de fet, la majoria de les empreses pràcticament només usen xecs i transferències bancàries.\nPerò un sistema així, quin avantatge té? Continuem la història. Suposem que el que vull comprar és alguna cosa a propòsit de la qual la societat s'ha posat d'acord que és il·legal, és a dir, que no es ven en establiments reconeguts sinó en l'economia subterrània (tràfic de drogues, d'armes, d'explosius, de «blanques»...). En aquest cas sembla clar que jo no puc pagar amb «factura-xec», I el qui hi trafica tampoc no pot comprar sense que l'un o l'altre deixin rastre. A manca de «moneda» hom pot recórrer al troc, a l'intercanvi de productes i de serveis, «Et dono una ràdio a canvi d'una dosi d'heroïna». I el traficant, podrà comprar la droga al majorista pagant-li amb ràdios?.\nEl troc és una llauna, perquè no sempre un vol, necessita o accepta allò que li ofereix l'altre. I, per tant, limita els intercanvis, En l'extrem oposat al troc, la moneda anònima facilita «tots» els intercanvis, els legals i els il·legals. En el terme mig, la «factura-xec» facilita els intercanvis legals i dificulta els il·legals.\nSuposem, però, que s'usa el troc. El qui té la ràdio la voldrà vendre. I com que tampoc no és un establiment, ni en té la factura de propietat, no en podrà fer gran cosa. Un altre cas de troc pot ser el realitzat amb «serveis»: et compro una pistola .a canvi de convidar-te a dinar, o d'anar-me'n al llit amb tu, o d'ajudar-te a buscar una feina... Evidentment, en aquests casos no es deixa rastre «monetari», però aquest tipus de tracte pot funcionar en casos concrets i esporàdics. No es creïble que només amb l'intercanvi de «serveis» o «amenaces» funcioni tota una organització mafiosa. En una societat monetitzada, hom vol, sobretot, diners i... qui accepta o força algun «servei» ho fa com una propina o divertiment. (De l'altre gran sector de delictes relacionats amb la corrupció, el tràfic d'influències, els fraus fiscals i comptables..., en parlarem una mica més endavant).\nAixí, doncs, en el sector del consum, la simple introducció d'una moneda personalitzada dificulta la compra-venda de productes il·legals. En el cas de fer «factures-xec» falses (per exemple fent-hi constar un producte que no és el que es ven), la Justícia sempre disposarà de molta més informació que en l'actualitat (que és pràcticament nul·la) per detectar-les. El crim organitzat, les màfies, els grans escàndols són molt difícils de denunciar, desmuntar i aclarir normalment per manca de proves formals. Tot es fa amb moneda anònima. Només quan hi ha algun xec al portador, i sobretot si és nominal –error que no s'acostuma a fer–, el jutge té indicis per continuar el procés.\nEn un sistema monetari «factura-xec», en canvi, el jutge té molta informació. Imaginem una empresa fantasma que fabrica teixits i que, de fet, comercia amb armes o droga. Les factures falses han de correspondre a un cert equipament industrial i a unes compres de primeres matèries... No és gens fàcil portar una doble comptabilitat en un sistema monetari de comptabilitat en el qual tot ha de quadrar. I ja que parlem d'empreses, aquestes no podran contractar «treball negre» per sota del salari mínim... pagant amb uns quants bitllets en un sobre...\nAquesta nova moneda pot ajudar a resoldre el problema gravíssim dels impagats. Una senzilla llei donaria la seguretat que, en qualsevol cas, la «factura-xec» sempre és cobrable, malgrat que el qui l'emet no tingui fons en el seu compte corrent. Tard o d'hora –atès que només té un únic compte corrent on ingressar les seves entrades–, quan deixi de tenir números vermells, li seran cobrades automàticament les «factures-xec» emeses. El terror dels impagats es resol de cop, sobretot si, paral·lelament, una caixa interbancària fa efectiu el pagament immediat al beneficiari i actua judicialment contra el deutor.\nQuan hem parlat de la desmercantilització de determinats àmbits (capítol 9) hem assenyalat la possibilitat que un nou tipus de moneda podria evitar la impunitat del tràfic d'influències. En la majoria de legislacions ja es contempla que determinades funcions socials jutges, polítics, funcionaris... i llurs institucions respectives) són incompatibles amb determinades funcions mercantils-empresarials. Per exercir algunes d'aquestes funcions s'acostuma a exigir un inventari dels béns en prendre possessió del càrrec, inventari que ha d'ésser contrastat en acabar el mandat. S'ha de reconèixer, una vegada més, que tots aquests procediments són formalismes que, si bé indiquen el perill de la corrupció, no tan sols no l'eviten sinó que l'encobreixen de fet, pel miratge de la ritualització dels procediments. Com que hi ha una llei d'incompatibilitats... ens convencem que ja no hi ha corrupció!\nLa implantació de la «factura-xec» permetria establir uns mecanismes molt senzills i clars per fer front a aquest problema. Es podrien crear uns comptes corrents especials per als qui es troben en aquestes situacions. És a dir, el jutge, el polític, el funcionari..., mentre ho són, tenen un compte corrent en el qual no poden rebre altres ingressos que els derivats de la seva funció comunitària. Aquest simple mecanisme permetria una total transparència dels càrrecs públics sense inspeccions, declaracions ni burocràcies. En aquest «estatut comunitari» hom pot gastar allò que ingressa per la seva funció pública, però, com que hom no pot tenir negocis mercantils mentre estigui en el càrrec, no pot facturar res que sigui excusa per ingressar cap quantitat en el propi compte. D'aquesta manera es barra el pas als diferents tipus de suborn, avui pràcticament impossibles de detectar i de perseguir.\nEn relació amb la possibilitat del troc de béns i de serveis estem en una situació semblant a la ja descrita dins el mercat, però en aquest cas encara més difícil pel «sobrepreu del prestigi». Un jutge o un polític ben pagats comunitàriament no venen la seva carrera només per un plat de llenties.\nTot i així hi ha en aquesta situació dos punts que es poden considerar fluixos: que el suborn beneficiï el càrrec públic indirectament a través d'un familiar; o, en el futur, quan ja hagi acabat el càrrec o el mandat. Però, en els dos casos, tard o d'hora, es poden trobar traces d'entrades copioses poc justificables. El que sembla cert és que al jutge encarregat del cas sempre li serà molt més fàcil que ara d'establir possibles connexions amb familiars o amb al mateix interessat en el futur. En aquest darrer cas, es poden posar determinades limitacions per passar immediatament al mercat gràcies al manteniment d'aquest «estatut comunitari» –amb compte corrent especial de finançament comunitari– durant un cert temps (mesos, anys) segons la importància del càrrec. Potser més val pagar unes bones vacances fora del mercat que facilitar el costum de molts càrrecs públics que, tranquil·lament, tot just plegar, esdevenen importants accionistes en els consells d'administració de les principals empreses del país (!).\nUn estatut comunitari d'aquest tipus podria ser ampliable a altres professions i institucions que volguessin desmercantilitzar-se i desestatitzar-se (ensenyament, medicina, mitjans de comunicació, assistència social, associacions no lucratives...). Aquestes rebrien finançament públic, però serien exercides privadament-autogestionadament sense ànim de lucre.\nEn definitiva, amb la «factura-xec» com a única moneda, el joc brut es faria molt més difícil. «l'ocasió de pecar» no seria tan permanent. Com diuen en Itàlia: «l'occasione fa il ladro». Però, com també veiem, hom no pot perseguir el delinqüent sense preguntar-se sobre les causes de la delinqüència. I no solament per aquest motiu, sinó per coherència amb el que ha d'ésser un país civilitzat avui, cal assegurar un mínim vital que no obligui a delinquir per viure.\n(De com el sistema «factura-xec» pot facilitar la implantació i el finançament d'un mínim vital, sense augmentar impostos i sense burocràcia ni «picaresca», se'n parlarà en un proper volum. També s'hi especificaran amb més detall les característiques i el funcionament de l'«estatut comunitari»).\nSegon aspecte: més enllà del mercantilisme i de la planificació.\nFins avui, especialment en aquest darrer segle, hi ha hagut dues posicions diferenciades i antagòniques. La primera consisteix a afirmar que la lliure iniciativa dels ciutadans, sense cap mena d'intervenció de ningú, és el millor sistema per a la producció i la distribució dels béns econòmics. És a dir, que el mercat, com més lliure, millor. La segona posició ve a dir el contrari: que la planificació centralitzada és el millor sistema d'assignar recursos i no malmetre'ls. De cada posició se'n deriva un model teòric de societat amb característiques diferents: en el primer cas, la propietat privada individual: en el segon, la propietat estatal; en el primer cas, el benefici, el lucre, l'egoisme, són el que mouen el mercat; en el segon, la solidaritat, la racionalitat i l'altruisme.\nLa realitat s'ha anat configurant amb unes economies mixtes i, de fet, cap dels dos models existeix en la pràctica com a model pur. Possiblement cal analitzar el tema més a fons.\nUn dels problemes inicials del mercat lliure és que ha estat presentat com un joc. Però, com un joc amb regles (en angles game) o com un joc lliure (en angles play)? (Jean Duvignaud). El mercat és, evidentment, un joc amb regles internes, sense les quals, pres com un joc lliure, no funciona. Però l'ambigüitat de dir-ne «mercat lliure» fa que tota regulació del mercat provoqui escarafalls entre els «liberals». Aquí hi ha un malentès gravíssim. El mercat té unes regles internes que poden ser modificades per cercar una major eficiència en la producció i distribució de la riquesa. La manca d'explicitació i de concreció d'aquestes regles –pres el mercat com un play– ha fet intervenir els perjudicats per aquest joc: han intentat negar tot joc perquè només era «lliure» per a alguns dels grans del mercat, per als més poderosos.\nEl somni de la planificació centralitzada és que l'Estat –representant del comú, especialment de les majories desfavorides en el joc lliure del mercat– esdevingui una sola empresa, molt més racional que la lluita entre empreses dins el mercat. No cal jugar. L'economia és molt seriosa i ha d'ésser tractada amb la serietat d'una caserna militar.\nEntre el «joc sense regles» i la «destrucció de tot joc» hi ha un altre camí que és definir el mercat com un joc reglat, com un game. Les regles d'aquest joc han d'afavorir la màxima racionalitat, però alhora la màxima creativitat la màxima llibertat, però alhora la màxima responsabilitat possibles. Aquestes regles han de definir els límits d'allò que és mercantilitzable i d'allò que no ho és (el que és comunitari, el que no pot tenir preu..., allò que és joc lliure, play, allò que Kant anomenava finalitat sense fi: l'art, la literatura, la relació humana, la comunicació, la cultura...).\nAra bé, tot game, joc amb regles, necessita un sistema d'informació del desenvolupament del joc i un bon arbitratge per resoldre'n els conflictes. El mercat lliure considerava que la informació es donava lliurement en el mercat mateix –en la plaça s'estableixen els preus–. I que els Tribunals havien de resoldre els conflictes. La planificació centralitzada confiava en un complex sistema informatiu que havia de dur a terme la banca nacionalitzada, en la qual uns quants milions de funcionaris del partit havien de recollir la informació d'ofertes i demandes i racionalitzar la gran empresa única.\nLa sensació que tenim és que cap dels dos models teòrics, ni cap de les seves aplicacions pràctiques, han resolt bé el problema, almenys en la complexitat creixent de les societats occidentals actuals.\nCap dels dos sistemes no té resoltes ni la informació ni la resolució dels conflictes sorgits en l'aplicació de les regles –més o menys explícites– que s'han imposat.\nEn un mercat indirecte, on no es fa el troc, amb ús de la moneda, la informació es complica: hi ha la compra-venda de mercaderies reals i concretes, d'una banda, i hi ha el moviment de diners, que no sempre és paral·lel a la compra-venda de mercaderies, de l'altra. Entre l'una i l'altra es crea, per definició i per constatació, una ruptura que no es pot calcular. El resultat és el caos del mercantilisme: excedents al costat de la misèria.\nHom pot considerar exagerades algunes d'aquestes afirmacions, però l'estudi fet per José Manuel Naredo (19891) és impactant. Mostra la importància social que té el fet que la comptabilitat nacional no reculli les rendes generades per l'especulació immobiliària (ni per la borsària). Aquest lapsus de la comptabilitat nacional afavoreix pocs sectors socials i perjudica la resta: en relació amb el creixement de la renda nacional «convé puntualitzar que aquest agregat monetari no correspon [...] amb els ingressos que de veritat obtenen els espanyols». Entre altres «ficcions», «no pren en consideració [...] els beneficis de la compra-venda d'actius mobiliaris ni immobiliaris, o d'aquells derivats del maneig d'actius financers en el negoci bancari». I, concretant les conseqüències d'aquesta ficció comptable, continua: «mentre que en el període 1985-1988 l'índex general de preus al consum va créixer a una taxa mitjana anual del 6 per cent, les cotitzacions borsàries ho feren a una taxa anual del 48 per cent i els valors mitjans del patrimoni immobiliari arribaven prop del 30 per cent». El fet que aquests ingressos derivats de la compra-venda d'immobles i d'accions «no apareguin recollits en les estimacions oficials de la renda nacional ha accentuat l'esvoranc existent entre l'economia real i la convencional. Així, mentre governants i sindicalistes centraven la seva discussió sobre els, en qualsevol cas, modestos creixements dels ingressos enregistrats en el «quadre macroeconòmic», les pàgines de la premsa es feien ressò de les noves cares que apareixien en el rànking de les grans fortunes del país gràcies als ingressos que transcorrien al marge d'aquell «quadre»».\nComptabilitzar totes les rendes monetàries (incloses les especulatives) permet entendre millor la confluència –difícil d'explicar amb la versió comptable convencional– dels «senyals d'un auge econòmic i una ostentació consumista sense paral·lel en els darrers deu o quinze anys i unes taxes d'atur i de marginació social també sense precedents». Segons els càlculs fets per Naredo, l'especulació (amb 2,6 punts) ha contribuït més al creixement de la renda nacional que tota la indústria (amb 1,4 punts de creixement real). «Queda clar –continua– que l'auge econòmic actual no es caracteritza per una expansió de la indústria i de la feina en aquest sector, sinó pel seu solapament amb l'existència de zones industrials en declivi i «bosses» d'atur i de pobresa».\n«En resum, pel que fa a la inflació, podem dir que al lo que s'ha «rescalfat» no ha estat l'economia, sinó un sector molt particular d'aquesta: l'immobiliari. Un sector en el qual l'espectacular comportament inflacionari ha romàs al marge dels indicadors correntment remenats pels macroeconomistes, malgrat haver estat el principal motor del creixement recent (i de la «l'inflació subjacent»)».\nAquestes «ficcions» comptables, de tan greus conseqüències, «han de mantenir-se ni que tan sols sigui perquè s'atenen a les metodologies vigents», és a dir, que les comptabilitats nacionals d'arreu del món són igual de fictícies.\nNaredo ha intentat calcular –aproximadament– el pes de l'especulació borsària i immobiliària. No seria interessant poder saber, també, «els beneficis [...] derivats del maneig d'actius financers en el negoci bancari»?.\nAnem, ara, a fer un repàs de la planificació teòrica alternativa al desgavell del mercat. En un sistema planificat amb milions de «burròcrates» i uns quants planificadors, les informacions es falsifiquen, es mutilen, sigui per incapacitat tècnica d'aplegar-les, sigui per corrupció, per pressió política o per temor de no acomplir el pla quinquennal. Perdut l'atractiu del joc, la producció decau, el mercat negre apareix, es tolera, i tot es va podrint, mancat d'iniciativa, de creativitat i ofegat per la ineficàcia forçada de la burocràcia. En un excel·lent llibre sobre la Unió Soviètica trobem una descripció perfecta d'aquestes situacions: «La majoria dels problemes que tenallen l'estructura –de la planificació central– es deriven del control –excessiu i, alhora, ineficaç– sobre els factors de producció i de la poca fiabilitat de la informació disponible pel que fa a l'efectivitat d'aquests factors2». «Una idea de la magnitud de les activitats del Gosplan i de les oficines que s'encarreguen de les tasques de la planificació ve donada per la dada que proporcionen treball a uns 15 milions de persones i que manegen cada any al voltant de 850 mil milions de documents3». «Les dues circumstàncies que expliquen el creixement de «l'economia complementaria» són l'exigència d'acomplir –ni que sigui artificialment– els plans i l'estat general d'escassetat que caracteritza l'economia soviètica4».\nLa concepció racionalista i burocràtica és el nucli de l'aplicació del sistema de planificació ja des dels seus orígens. Segons Lenin, un sol banc nacionalitzat havia de tenir la missió de carcassa de la societat socialista amb el «control comptable de tot l'Estat, medició i verificació de la producció i distribució de béns i articles per tot l'Estat5». Per fer això, Lenin comptava amb la capacitat dels 10 milions de funcionaris que el partit podia aportar.\nEl que pot permetre un sistema monetari tipus «factura-xec» és que les unitats monetàries es moguin entre comptes corrents exactament en paral·lel al moviment de mercaderies de cada acte de compra-venda. I, per tant, que el conjunt de «factures-xec» ofereixi una informació exacta i exhaustiva d'allò que es fa en el mercat. Només amb una bona centralització informativa hom possibilita, paradoxalment, la descentralització del mercat, sempre que la informació centralitzada sigui posada a l'abast de tots els agents del mercat, és a dir, sigui socialitzada.\nRepassem la proposta. Amb un sistema monetari «factura-xec» només se socialitza la informació i, amb aquest fet, el mercat pot reaccionar constantment per equilibrar i optimitzar la producció segons la demanda. Però, per socialitzar la informació cal, necessàriament, centralitzar-la, ja que cal veure les magnituds conjuntes, sectorials i territorials de l'economia. Ara bé, allò que cal centralitzar i socialitzar no és la informació personalitzada, sinó, estrictament, la informació sobre l'objecte i les circumstancies de la transacció (tipus de mercaderia, lloc, dia, preu). Depenent de la complexitat i l'amplitud del mercat, el processament d'aquesta informació seria molt voluminós i costós. Però avui diposem d'uns mitjans que Lenin no tenia i que estan essent implantats molt per sota de les seves possibilitats pel que fa a facilitar l'equilibri econòmic i la millora del mercat. Aquests mitjans no són altres que el diner electrònic o la moneda telemàtica. De les possibilitats i perills del seu ús ja en parlarem més endavant (capítols 17 i 18).\nLa «factura-xec» permet, doncs, en aquest sentit macroeconòmic, concretar diverses possibilitats, avui considerades utopies: controlar la inflació-deflació pel simple fet que només «circula» tanta moneda com necessita el mercat; afavorir el seguiment i l'autocontrol, en igualtat de condicions, de les regles de joc que el mercat s'imposa; facilitar la llibertat de mercat dins aquestes regles, d'igual compliment per a tothom; facilitar una informació fiable a tots els agents del mercat per optimitzar la seva actuació com a inversors, productors o consumidors; autoresponsabilitzar la societat gràcies a la capacitat d'observar el resultat de les pròpies accions sense haver de recórrer a intervencionismes estatistes, considerats, normalment, com imposicions arbitràries, malgrat que estiguin ben fonamentades (la manca de coneixement d'aquest suposat bon fonament de mesures intervencionistes crea irresponsables que, acostumats a l'engany i desinformats de la magnitud dels problemes, poden arribar a demanar més d'allò que realment els pertoca).\nTercer aspecte: ciència neo-econòmica.\nLa tercera gran possibilitat de l'aplicació d'un nou sistema monetari informatiu és complementaria d'aquesta darrera i consisteix a dotar d'informació de primera mà, no solament el conjunt del mercat, sinó també els «economistes». La ciència econòmica pateix un gran descrèdit, fins al punt que el nom de «ciència» és un eufemisme que molts economistes ja no s'atreveixen ni a proferir. El descrèdit prové del fet, tal com deia un dia un enginyer de sistemes d'una important caixa d'estalvis, «que la tasca dels economistes consisteix la meitat del temps a pronosticar uns determinats resultats i l'altra meitat, a intentar explicar per que aquests no s'han donat». Curiosament bastants dels innovadors en economia no han estat «economistes» sinó enginyers. És evident que aquests, acostumats a un fortíssim rigor teòric que s'enfronta sempre amb els fets, no poden acceptar l'esoterisme econòmic. Potser l'economia no progressarà mentre el rigor sistemàtic dels enginyers no la penetri o la substitueixi. (Al final del capítol 8 ja hem repassat la poc confortable situació de «l'economia com a ciència» segons els mateixos economistes). Ara només un breu repàs extret d'un suggerent article d'Alfons Barceló (19886).\n«L'economia no ha depassat, encara, l'estadi de «protociència». [...] Són raríssimes les «lleis econòmiques» reconegudes com a veritables i rellevants per la totalitat dels economistes. No hi ha acord general entre els experts sobre l'«objecte» de l'economia [...]. És fàcil adonar-se que els conceptes bàsics són, sovint, vagues i inescrutables... [...] Si a tot això hi afegim algunes espifiades sonades quant a prediccions fallides i a programes d'acció fracassats, no ha de sorprendre que siguin considerades de fiabilitat limitada, tant les receptes derivades dels treballs teòrics, com el propi cos de coneixement sistemàtic heretat. [...] És una ciència immadura. Es podria establir algun paral·lelisme entre la situació actual i l'estat en que es trobaven la biologia o la química a primers del segle XIX... No em sembla exagerat dir que la teoria econòmica dominant constitueix una barreja de ciència, tecnologia o ideologia que es transmet com a doctrina amb molts trets de tipus teològic. Cal afegir que moltes de les proposicions centrals de la teoria econòmica són simples tautologies que no contenen cap veritat fàctica, o bé es refereixen a «móns possibles» amb poca relació amb les realitats històriques sublunars [...]».\nLes citacions que Barceló fa en l'article tampoc no tenen pèrdua: «Per avaluar aquesta queixa podem cridar a l'estrada un dels economistes actuals de més prestigi, el qual reconegué que «no pot negar-se que hi ha quelcom d'escandalós en l'espectacle de tantes persones dedicades a refinar l'anàlisi de situacions econòmiques que no hi ha raó per suposar que hagin existit o hagin d'existir en algun moment7»». «El premi Nobel Herbert Simon ha dit fa poc: «Crec que els manuals –de microeconomia– són un escàndol. Crec que sotmetre joves influenciables a aquest exercici escolàstic, com si digués quelcom del món real, és un escàndol... No conec cap altra ciència que es proposi tractar fenòmens del món real i que parteixi d'afirmacions que estan en flagrant contradicció amb la realitat8»».\nConclou amb una clara apel·lació a millorar la situació present. «En fi, «l'enginyeria social» ha estat practicada des de sempre sobre bases de sentit comú, tradicions més o menys fiables i mitjançant acumulació de receptes per assajos de prova i error. Ara bé, el coneixement rutinari pot ser suficient per mantenir un determinat estat de coses, però és inadequat per a projectes de canvis socials profunds. En conseqüència, qualsevol aspiració a subvertir l'ordre existent, de forma intel·lectualment responsable, requereix esforçar-se a desenvolupar i articular els diversos components de les tecnologies econòmiques, polítiques i socials, així com uns sòlids fonaments científics en que recolzar els programes de recanvi».\nEn aquest aspecte, la intenció de proposar un sistema monetari «factura-xec» no és altra que la de contribuir a dotar la tecnologia econòmica d'un potent instrument operatiu, tant per a la recerca com per a la contrastació. Sempre serà difícil assegurar que l'economia «monetària» reflecteixi exactament l'economia «real» en tots els seus aspectes. Però el que sembla cada vegada més clar és que els actuals sistemes monetaris no sols no poden acomplir aquesta funció, sinó que essencialment la dificulten.\nPer entendre millor el que pretenem, podem imaginar el cas que la implantació d'un sistema monetari «factura-xec» fos, algun dia, una realitat. Si aquesta hipotètica implantació hagués contribuït a millorar la ciència econòmica, podríem imaginar un escrit semblant al que segueix:\n«Durant els dos darrers segles del segon mil·lenni aparegué una branca del coneixement que s'anomenà «ciència econòmica» per imitació de les anomenades «ciències naturals». Però a diferència d'aquestes no disposava de cap mètode seriós per contrastar amb la realitat les teories i hipòtesis que es formulaven. Segons es deia, aquest mètode de contrastació era impossible ja que la realitat econòmica tenia una gran part de components humans imprevisibles que no podien ser copsats amb els sistemes d'informació de que disposaven. Com sabem, hi ha alguns d'aquests components humans que de moment, i possiblement mai, no podran ser «objectivats, mesurats ni quantificats». I aquest és un dels límits de la ciència que en els darrers segles s'ha acceptat. Però, sorprenentment, no havien ni tan sols aconseguit mesurar allò que sí que podia ser mesurat, ni consignar allò que sí que podia ésser captat amb relativa simplicitat i objectivitat (cada acte elemental de compra-venda, amb inscripció de les dades més significatives). Mentre el sistema monetari anava erràtic per un cantó i les enquestes, prospeccions i estadístiques anaven per un altre, res no va resultar fiable, ni molt menys exacte i exhaustiu. En un segle de grans avenços matemàtics i informàtics continuaven fonamentant la practica monetària en teories totalment obsoletes o incontrastables. Fou la introducció d'un sistema monetari informatiu el que facilita enormement la recerca dels analistes del mercat. Les taules input-output es pogueren tenir primer cada any, després cada mes, fins arribar al seu processament quasi diari. Centenars de teories que s'havien acumulat durant dos-cents anys pogueren anar passant pel sedàs de la contrastació. Mirat tot el procés en perspectiva, descobrim que la «ciència econòmica», enlluernada pel gran aparell matemàtic i «científic», havia oblidat allò tan essencial que va esdevenir el fonament de les ciències naturals: definir un sistema de mesura i de processament de la informació que permetés confrontar les hipòtesis amb la realitat. Així havien avançat la física, la química... i així ha pogut avançar la neo-economia, sempre fins als límits del seu camp, definits per la complexitat de les motivacions humanes i de les relacions socials».\nAquest text volgudament provocatiu, malauradament per als qui els enutgi, no pot rebre altra sanció que la de la història a venir. Als ofesos o als qui el considerin pretensiós no els queda altre remei que demostrar la seva falsedat oferint millors mètodes i resultats, per i de la seva «ciència».\nAquell que té la consciència tranquil·la dóna la cara. Però avui la dóna molt poca gent perquè tots tenim, en un racó o altre, algun «pecat» inconfessat, que hem comes, no sempre per gust, sinó, sovint, per necessitat, per sobreviure. En un món de cràpules, de corrupció institucional, de mentida establerta..., tothom es veu compel·lit a fer el mateix, cadascú al seu nivell. Però el joc brut no és, possiblement, una fatalitat inherent a la condició humana. Si més no, és una realitat que es veu, o no, afavorida per determinades estructures socials que difícilment podran anar-se transformant mentre hi hagi una arma potent i bloquejadora tan a l'abast de tothom i, sobretot, dels poderosos.\n1NAREDO, José Manuel, «Sector inmobiliario y crecimiento económico (1985-1988)». Ponència presentada a la Universidad Internacional Menéndez Pelayo. Publicada posteriorment pel Banco Hipotecario de España.\n2TAIBO, Carlos, La Unión Soviética de Gorbachov, Fundamentos, 1989, p. 25.\n3Íd., p. 30.\n4Íd., p. 34.\n5HILL, Cristopher (1947), La Revolución Rusa, Ariel, 1969, p. 107.\n6BARCELÓ, Alfons, Rápido chequeo a la teoría económica, «Cuadernos de Economía», vol. 16, 1988, pp. 343-366.


Bols vegans nutritius i deliciosos\nPàgina d'inici Notícies Consells de cuina Bols vegans nutritius i deliciosos Comenta\tBols vegans nutritius i deliciosos\tEls bols permeten fer un menjar complet en un sol àpat\tDijous, 9 de març de 2017\nEls monjos budistes de la Xina i el Japó busquen la recerca conscient de l’equilibri nutricional. El terme ‘oryóki’ (‘suficient’) fa referència a aquesta meditació sobre l’alimentació dels temples zen. Reparteixen el menjar en tres bols de fusta lacada i el més gran, anomenat ‘bol de Buda’ va inspirar el moviment vegetarià de la dècada dels 70. Els bols vegetarians, que més tard adaptarien els vegans, són una composició d’un àpat complet i equilibrat. Les combinacions són infinites, ja que no només podem variar els ingredients, sinó que també podem jugar amb les coccions, els talls o les presentacions.\nDel temple a casa\tEls bols són una forma habitual de preparar el menjar a molts països d’Àsia i l’Àfrica. Permeten reunir molts ingredients i fer un àpat complet i nutritiu. L’ús del bol en els temples budistes també està lligat amb una forma concreta de menjar. L’‘oryóki’ suposa seguir un ordre estricte dels moviments precisos. Actualment, tot i que l’objectiu principal no és la meditació, es conserva la idea de menjar lentament. D’aquesta manera, prenem consciència de la recerca de l’equilibri nutricional.\tMenjar en bol és típic de països asiàtics i africans\nTot junt, sense barrejar\tLa tendència dels bols vegans consisteix a reunir diferents preparacions de llegums i hortalisses sense barrejar-les sobre una base de cereals o fideus. Els bols ens permeten obtenir proteïnes, glúcids, lípids i fibra en un sol àpat, però això no vol dir que ho barregem tot. Les porcions, que poden ser de cereals, de pèsols, llenties, faves, tofu, llegums crus, llegums cuits, llavors, fruita seca o d’altres, es reparteixen al bol sense fer una barreja de tot. Per tal d’unir els sabors i lligar-ho tot, s’acompanya el menjar amb una salsa.\tEls bols permeten infinites combinacions\nCom ha de ser un bol vegà?\tPer fer receptes pròpies de menjar ràpid saludable, heu de tenir en compte un seguit de consells:\nCombina bé els nutrients. El que més necessita el nostre cos són les proteïnes, així que combina llegums, cereals i llavors per aconseguir energia suficient.\nContrasta sabors. La recepta no només ha de ser saludable, també ha de ser saborosa. Per aconseguir un àpat suculent juga amb els gustos contrastats dels ingredients vegetals.\nGaudeix amb el muntatge. L’aspecte del plat és una de les qüestions més importants per a tot cuiner. El menjar vegà també entra per la vista, així que sigues creatiu i cuida el disseny.\nNo imitis receptes de menjar no vegà.\nPensa en quan t’ho menjaràs. D’aquesta manera, pots adaptar el plat a l’àpat. Per exemple, si la recepta és un esmorzar tingues en compte que ha de ser contundent.\nA la marroquina\tRecepta sense lactosa, amb gluten i apta per a dietes veganes.\nPer al cuscús i les verdures:\n1 cullerada d’oli d’oliva verge extra (o de sèsam)\n1 culleradeta de ras-alhanut\n240 g de cuscús de sèmola de blat dur\n240 g de mongetes vermelles cuites\n1 ou (petit)\n2 grans d’all pelats i sense els grills\n20 g de farina d’espelta\n25 g de llavors de gira-sol\nPer a la salsa i el condiment:\n3 albercocs secs\n2 cullerades de puré d’anacards (50 g d’anacards en remull 6 h, i escorreguts)\nPeleu les pastanagues i els carbassons. Talleu-los a daus. Peleu la ceba i l’all, traieu-los els grills i piqueu-los.\nEn una olla amb oli calent, poseu les verdures, el tomàquet i ½ cullerada de ras-alhanut. Tapeu-ho i deixeu-ho coure a foc lent, 20 min. Saleu-ho.\nPer a les mandonguilles: tritureu tots els ingredients amb sal. Feu 16 mandonguilles i poseu-les en una safata de forn. Enforneu-les 20 min a 180 ºC, girant-les a mitja cocció.\nPer a la salsa: espinyoleu els dàtils i piqueu-los amb els albercocs secs. Peleu i piqueu la ceba. Mescleu-ho amb la fruita seca i un pessic de sal.\nTritureu el puré d’anacards amb el suc de les llimones, la menta picada i sal. Si la salsa és molt compacta, afegiu-hi una mica d’aigua o de llet vegetal.\nPeseu la mateixa quantitat d’aigua que de cuscús. Feu bullir l’aigua en un pot i afegiu-hi el cuscús, la sal, el ras-alhanut, la cúrcuma, i el suc i la pela finament ratllada de la llimona. Tapeu-ho i deixeu-lo reposar 3 min. Mescleu-ho amb una mica d’oli.\nRepartiu el cuscús als bols, amb unes verduretes. Afegiu-hi quatre mandonguilles de remolatxa a l’altre meitat i els dàtils i una mica de condiment al costat. Serviu-ho calent.\nBol amb cuscús, verdures, mandonguilles veganes i salsaMaria Àngels Torres\n'Chirashi', arròs amb 'crudités'\tRecepta sense lactosa, sense gluten i apta per a dietes veganes. INGREDIENTS PER A 4 PERSONES\n240 g d’arròs per a sushi\n1 culleradeta de sucre de canya\nPer a les crudités\n400 g d’edamame congelat\n1/8 de col blanca\n250 g de tofu fumat de llavors\n4 cullerades de tàrtar d’algues (a la secció de productes frescos de les botigues bio)\nAlgues nori a la juliana\nPodeu l’arròs en remull en aigua freda, 30 min. Esbandiu-lo unes quantes vegades amb un colador fins que l’aigua surti ben neta.\nCoeu-lo amb un bullidor d’arròs o amb una olla: escalfeu 270 ml d’aigua fins que arrenqui el bull, afegiu-hi l’arròs i coeu-lo a foc mitjà, 10 min, tapat. Deixeu-lo entebeir.\nEn una cassola petita, mescleu el vinagre, el sucre i una culleradeta de sal. Remeneu-ho a foc suau fins que el sucre es fongui. Afegiu-ho a l’arròs delicadament, amb una espàtula. Tapeu-ho amb un drap i reserveu-ho.\nPer a les crudités: peleu l’alvocat i talleu-lo a mitges rodanxes (poseu-hi una mica de llimona, per evitar que s’oxidi).\nDescongeleu l’edamame i peleu-lo.\nTalleu molt fines les cols. Peleu i ratlleu les pastanagues. Talleu el tofu a làmines fines.\nDistribuïu l’arròs tebi en quatre bols. En un quart de la superfície, poseu-hi les rodanxes d’alvocat. En un altre quart, poseu-hi l’edamame. Entre tots dos, poseu-hi mitja cullerada de tàrtar d’algues. A l’altra meitat del bol, poseu-hi l’amanida de col i pastanagues, i cobriu-ho tot amb làmines de tofu. Empolseu-ho amb sèsam i la juliana d’algues. Serviu-ho de seguida.\nUn bol a base d'arròs i cruditésMaria Àngels Torres\n'Porridge' amb coco i cacauets\tRecepta sense lactosa, sense gluten i apta per a dietes veganes.\nINGREDIENTS PER A 1 BOL\n30 g de flocs de mill\n15 g de fajol\n250 ml de llet de soja amb vainilla\n1 cullerada de puré o de mantega de cacauet\n½ iogurt de soja\n½ cullerada de sucre de coco\n½ plàtan, tallat a rodanxes\n1 cullerada de cacauets triturats\nMoleu els flocs i les llavors de mill, el fajol i la tapioca amb una batedora potent o amb un molinet elèctric de cafè. Deixateu-ho amb la llet de soja dins d’una cassola. Coeu-ho a foc lent, 1 min, remenant-ho regularment. Tapeu-ho i deixeu que s’infli 5 min.\nEn un bol, escalfeu l’oli de coco al bany maria fins que es torni líquid. Afegiu-hi el puré de cacauets i mescleu-ho amb el iogurt de soja i el sucre de coco.\nPoseu el porridge en un bol. En un costat, poseu-hi rodanxes de plàtan i cacauets, i, a l’altre costat, la crema de iogurt i cacauets. Serviu-lo tebi.\nUna recepta més exòtica, amb coco i cacauetsMaria Àngels Torres


Una Fira Sant Jaume 2015 amb gran participació de visitants i comerciants. | ALBAIDA Y SU GENTE\n← Diario de un opositor en paro, de Ángel Company Albert, se presenta en la Fnac de Valencia el próximo jueves 16 de julio\nAlbaida acollirà el primer certament de pintura mural «MESSA» →\nLa Fira 2015 ens deixa un mes replet de música, esport, cultura i, sobre tot, molta festa.\nAlbaida, 28 de juliol del 2015. La Fira Sant Jaume ha tancat un any més amb excel·lents resultats. Gran quantitat d´actes culturals i lúdics han omplert la programació de la fira, gràcies a la Comissió de Festes Patronals 2015 i a les associacions municipals que s’han bolcat un any més per dur endavant una fira carregada d’activitats per a tots el públics.\nPel que fa a la vessant lúdica i festiva cal recalcar els dos concerts multitudinaris que van tindre lloc divendres i dissabte, amb «Seguridad Social» i «MCLAN», tots dos ubicats al recinte firal, en concret al carrer del Donant de Sang. Una zona que va estar recomanada pels tècnics municipals per tractar-se d´un espai ampli i obert, amb les suficient eixides d´evacuació exigides per la normativa. La Policia Local encarregada de vetlar per la seguretat ciutadana, va comptar amb la col·laboració de la Guàrdia Civil, Creu Roja i Protecció Civil per articular un dispositiu de seguretat, aconseguint així que tot transcorrera sense registrar-se cap incident greu.\nL´Ajuntament d´Albaida junt a la Comissió de Festes 2015 ha adquirit 4 aseos portàtils en format de contenidor que, en compliment de la legislació d´espectacles, van estar instal-lats al recinte firal donant solució a un problema que es presentava al municipi cada vegada que tenia lloc un esdeveniment de similars característiques. I així ho demostren les queixes dels veïns, que aquest any han disminuït de manera considerable.


L'IGNORANT IGNORAT: XANDALL HORTERA, ADIDAS L'HA CAGAT!\nGranollers a 26 d'octubre del 2011\nEsculpit de gimnàs, dopat de múscul, drogat de ment. Decorat de pell, pelat de cap, d’ulls sortits i boca seca. Cotxe “tunejat”, brillant, acabat de sortir del tren de rentat per començar la ruta del “bacalao”. Vidres avall, música d’exposició veïnal, “chunga-chunga”... i tant xunga. Ulleres d’aviador fosques, amagatall d’uns ulls que voldran escapar de les seves òrbites d’aquí a unes hores. Mitjons blancs, sabatilles esportives i xandall brillant amb tres franges característiques, Sí, és el “neng”, el seguidor d’Adidas, la marca més elegant entre els horteres.\nAdidas representa un estil, una manera de vestir, una forma de concebre l’existència. Fins i tot en les còpies no deixa de costat el seu estil, qui no ha vist una burda imitació Adidash amb la seva fulla de marihuana? Ho sabíem, érem conscients, però la marca alemanya s’ha superat. La seva última creació, el “Adidas torero superstar”, significa portar al màxim el significat d’horrorós al vestir.\nJaqueta vermella i puntes negres, pantalon pirata amb tirants ben ajustadets. Imagino el meu cos allà dins, collons marcats, uns collons que avui amb això són més plens que mai, i no voldria veure’m reflectit en un mirall. Com no podia ser d’altra manera ja hi ha hagut qui la lluït, el tenista Verdasco. Com diu la dita, a la casa del Senyor hi ha d’haver-hi de tot, ara no tothom pot pagar la ridícula xifra de 600 euros per fer el ridícul d’aquesta manera.\nAl veure’l em venen al cap un munt de mots: hortera, horrible, horrorós, horripilant, espantós, esgarrifós, detestable, lleig, fastigós, repulsiu, malgustós, desagradable, desagradós, avorrible, antipàtic,..\nPerò em preocupen més d’altres paraules de significat més conceptual que em suggereix: hostil, inhumà, maltracta, tortura, sang, humiliació, utilització, inhumanitat, espectacle mortal...\nI és que aquest vestuari es defineix com un homenatge a la festa dels toros, empra la macabra acció de la tauromàquia, com diu el Divinity.es, com a significació dels èxits esportius espanyols.\nSenyors d’Adidas, primera equivocació: NO! No tots estem a favor. Imaginar que a Espanya l’aprovació envers les corrides és global intueix desconeixement absolut de la realitat. Segona: posar la festa dels toros al mateix nivell que d’altres esports, NO!, no és un esport, aquest espectacle s’allunya molt dels valors presents en qualsevol activitat esportiva. Tercera: definir al torero com a una “superstar” és exagerar la consideració. Quarta: pensar que en aquest país tenim tan mal gust, NO!, fins i tot els seus seguidors vull creure que no els faran costat.\nÉs probable que en època de rebaixes algú en compri un per fer-se veure a les graderies d’un partit de la “roja”, però poc més.\nDe moment el que vostès han fet és apologia del maltracta animal, de l’aplaudiment gratuït davant el vessament de sang, de la utilització d’un ser viu per diversió. Han resumit en un tros de tela la visió d’una execució convertida en espectacle. S’han lluït, l’han cagat!\nProposo a Custo que imagini un vestit en honor als alemanys en que quedi reflectida la quantitat d’alcohol que mamen a Lloret i en que les vomitades, les baralles i la mala educació hi siguin presents.\nPublicat per L'ignorant ignorat a 10:57


Pentinats escot: com lluir els cabells amb vestits - Consells I Trucs\nEls millors pentinats escot del teu vestit\nEt preguntes: pèls cap amunt o pèl cap avall, més-36695 '>\nPentinats per a vestits amb alta escorça\nAmb un escot elevat, voldreu mostrar els detalls de l'escot mitjançant un ajust. Això pot significar qualsevol cosa entre un chignon baix o un panet de nus superior, segons si voleu disfressar-vos o vestir-vos tot el look. Però l’important és emportar-se és que un up-do és el millor pentinat per a vestits amb escot alt.\nPonytail amb Wispy Bangs\nPenseu en a alta cola de cavall o un cavall mitjà com aquest, deixen lloc a un maquillatge agosarat, arracades agosarades i un vestit agosarat. Assumeix la mateixa confiança de Kim Kardashian, coneguda pels escotats alts esportius amb una elegant forma de cavall.\nPentinats vintage són clàssics i per això no competeixen amb un escot elegant. Proveu-ho si teniu els cabells de longitud mitjana i voleu mantenir-lo baix.\nCua de peix trencada Updo\nTant si teniu un escot geomètric al vostre vestit com si és quelcom tendre i lacat com aquest, mantingueu-vos els cabells al marge. Intenteu una mica desanimat torto trencat per actualitzar ràpidament el vostre equip.\nPentinats per a un escot de carinyo\nEls escotets de dolç són senzills i femenins i funcionen amb una gran varietat de pentinats. Tot i això, són més elegits per a vestits de boda o de núvia, cosa que el converteix en l'ocasió perfecta per a un pentinat especial. Per mantenir-lo elegant, una actuació funciona millor per mostrar el decolletatge. Les peces i els pentinats trepidants amb trenes afegeixen intriga a l'escot de dolça forma altrament senzill.\nUn lobo amb textures\nDemostreu una mica de pell combinant un escot de carinyo amb un pessic de textura. La juxtaposició de dolç i punyent és imparable i la senzillesa d’una decoració nua ens fa perdre.\nVolum perfor i capçal\nSi decidiu posar-lo a punt perquè voleu anar a una atmosfera bohèmia, un panet solt el combina. Mantingueu els cabells voluminosos embolicats de moment i deixeu-ho baixar al cap d’unes hores de ballar.\nLlargues ones retro\nLa recepta de qualsevol vestit de pel·lícula de princesa? Rectes llargs i suaus en cascada sobre les espatlles i un vestit elegant amb escot de dolça.\nPentinats per a un vestit de coll\nUn aspecte mig cap a la meitat amb les bromes que flueixen darrere seu és el pentinat ideal per als vestits de coll V. Els vestits de coll en V solen ser 50% frescos i 50% sexy, per la qual cosa us recomanem un pentinat que coincideixi amb aquesta vibració. Treu els cabells lluny de la cara i cap amunt en una mitja pell elegant o una trença juganera i deixa que l’altra meitat caigui a l’esquena.\nDe vegades, un coll en V pot ser una mica apagat, de manera que el look més femení opta per un color més brillant, com ara un balayage de platí i un pentinat fluix. Un updo elegant de nus romandrà posat tota la nit.\nRínxols lateral barrats\nSi partiu els cabells de costat, un aspecte arrebossat lateral pot ser només el que necessiteu per afegir un toc femení a un vestit de coll V. Utilitzant rínxols i trenes, creeu un aspecte atractiu com aquest.\nTresses i nus superior\nNecessiteu un tema relaxat i relaxat per al vostre coll V Allarga el look total afegint alçada al teu pentinat amb un divertit i elegant nus de mitja part.\nPentinat per a un vestit a mitges\nEls cabdells tenen una part superior de llaç que s’embolica al coll, i són molt afalagadors a les dones amb coll llarg. Llavors, quin pentinat funciona millor amb ells? Els que tenen els cabells curts es veurien excel·lents amb un pèl elegant i un escot a la meitat. Podeu falsificar un breu tallant fixant el cabell a sota i utilitzant clips decoratius. Qualsevol cosa més llarga que la llargada de la barbeta i que arribi a la longitud de l'espatlla s'ha de posar en un pa de pessic baix o en grans rínxols per tal de mantenir l'atzer a la vista. Els pentinats més llargs poden variar, sempre que no cobreixin la meitat!\nTapa trencada amb llet\nLes trenes de llet manté els cabells allunyats del seu escot (tal com volem), però segueixen fent fotos fantàstiques des de qualsevol angle. Esbrineu quina complexa trena de llet de llet que més us agrada aquí.\nElegant Updo vintage\nHi ha molts vestits d’època que podreu trobar, com la fase rockabilly, d’escot de mitges esports. Per això, es combina amb un elegant updo vintage uneix la mirada, no importa què sigui.\nRoll Updo asimètric\nEls accessoris per al cabell prenen qualsevol pentinat de 0 a 60 amb molta rapidesa, però també funcionen per mantenir els pentinats complicats, com aquest, al seu lloc. Llença el teu proper pentinat!\nMantingueu el pentinat lúdic i relaxat per contrastar un aspecte una mica formal de coll. Els vestits de coll de cotxa declaren quan es manté el cabell clàssic, bé cap amunt o cap a la vostra elecció. A causa de la vibració dels anys 60 d'un tal escot, coses com les parts centrals, les espines i els cabells rectes complementen un aspecte sense esforç.\nFalcó holandès lateral\nVesteix amb un vestit de coll de retractor, tornant a la vora a un escot diferent. Un partit fet al cel: uns cabells atrevits i un vestit senzill.\nBoig de la corona assaltada amb teatre\nQualsevol pentinat relaxat serà el vestit. Com que el coll de coll sovint es pot trobar com a 'dur', el millor és combinar-ho amb alguna cosa sexy.\nChignon nus de luxe\nUna combinació perfecta per a unes festes d’hivern d’oficines amb uns quants col·legues propers, un vestit de coll de coll i un sofisticat chignon de nus que fan una parella excel·lent. Condimenteu-lo amb pins, joies o, en aquest cas, cadenes metàl·liques esveltes.\nPentinats per a un vestit de coll rodó\nEls escots rodons són els més senzills i habituals que trobareu. S'adapten a totes les dones i deixen lloc als detalls a la resta del vestit, en lloc de cridar l'atenció sobre l'escot propi. Així, en aquest cas, diversos pentinats poden funcionar en funció del vestit. No obstant això, deixar que el cabell flueixi al voltant de l'escot és la manera perfecta de condimentar-lo. Que els teus cabells en cascada siguin els caramels d’ull!\nTextura gran i platja\nEls escots rodons són simples i dolços, complementant uns bonics pentinats com aquest. Són fàcils d’aconseguir amb una textura de platja i uns brots complets i nets amb només un toc del producte adequat.\nTousled i Pinned Side Updo\nPerfecte per a una nit de Cap d'Any o per a una festa festiva, el desaconseguit arrebossat que apareix a un costat aporta una mica d'intriga als equilibrats escots rodons més habituals als vestits.\nTrena Accent amb Anells de Pèl\nEls pentinats d'una sola cara es beneficien de l'escot arrodonit, ja que no distreuen de l'asimetria d'aquest tipus. Aquesta trena d’accent està sonada per un toc bohemi que ens encanta.\nPentinats per obsequiar els vestits fora de l'espatlla\nEls vestits de les espatlles són descarats i ofereixen una visió sexy de la clavícula, per tant, mereixen un pentinat que ho demostri tot. Si es tracta d'un aspecte romàntic fora de l'espatlla, reproduïu-lo amb dues trenes que corren cap a banda i, i si es tracta d'un vestit elegant i atractiu fora de l'espatlla, proveu-ne un trencall de cavallet o bé. Alternativament, els cabells barrats laterals són molt vistosos i es combinen amb vestits fora de l'espatlla, especialment els asimètrics. En cas que decidiu portar-vos els cabells cap avall, mantingueu els panys que flueixen per l’esquena per no cobrir el decolteig.\nTresses desordenades amb rínxols enquadrament facial\nAquest pentinat balayage es refereix a les vibracions d’estiu despreocupades. L’aspecte femení d’un top off-l’espatlla s’acompanya bé amb l’innocent sentiment bohemi de trenes desordenades.\nCom que la part superior de les espatlles pot deixar-se en aparença nua, de vegades la millor opció és au naturel. Si teniu els cabells de mitjana a llarga, utilitzeu rínxols de dia per obtenir un aspecte natural.\nHi ha una cosa tan femenina sobre una cola alta i unes espatlles exposades. Combina-ho amb arracades agosarades i una bandana per afegir color i un toc de diversió.\nPentinats per a un vestit de coll de vaixell\nEl vestit de coll d’embarcació, o l’escot de bateau, baixa una mica al coll i s’enfila cap a les espatlles, oferint un pic d’ull al decolteig. És excel·lent per eixamplar les espatlles i mereix un pentinat que es mostra. Si teniu els cabells llargs de l’espatlla, un simple rínxol voluminós és perfecte perquè condueix els ulls directament a tots els detalls preciosos sobre el vostre escot. S’ha de posar qualsevol cosa més o més amunt, per tal de no tallar l’escot.\nTrena doble i cua de cavall\nJuga el millor costat afegint un doble trença en una cua de cavall elegant amb un bonet. La presentació de peces per a emmarcar la cara i els rínxols voluminosos a la vista presenten molts detalls.\nUpdo Floral Elegant\nEls vestits i les tapes de coll de barca són de naturalesa elegant. Les dames reials solen portar-les, i és per això que no es deixa encaixar l'escot de bateau amb un look elegant. Afegiu un accent floral si no us falta cap llarg per a una panera voluminosa o només perquè us encanten les flors als cabells.\nBoig romàntic desordenat\nTirant els cabells cap enrere quan porteu un coll de barca no tan revelador, com es mostra aquí, permet que la part superior sigui l’estrella. Mantingueu el pentinat solt si voleu un avantatge romàntic a la sensació general.\nNo hi ha regles aquí. Només hi ha recomanacions dels assajats de veritable escot i pentinat que semblen impermeables. No dubteu a utilitzar aquest coneixement per dissenyar un vestit èpic i unes brosses que mostren l’escot en lloc d’amagar-lo.\nVoleu més inspiració de pentinat per al vostre proper vestit de festa? Connecta’t amb els pentinats adequats Facebook i Instagram per consells i trucs de pentinat més tones de noves idees i inspiració per als cabells.


València presenta el balanç del Pla de Joventut de l'any 2020 marcat per la Covid-19 | Valencia Extra\nIbáñez: “continuem ajustant el pla, donant prioritat a les accions que ens ajuden a maximitzar l’efectivitat dels recursos i ajustar-los a les necessitats actuals de la joventut”\nLa regidora de Joventut, Maite Ibáñez, ha presentat el balanç del segon any de Pla de Joventut, que es va iniciar l’any 2019. Un pla que marca les línies estratègiques del consistori en polítiques de joventut, i en el qual es dona resposta a les demandes de les persones joves de la ciutat. Ibáñez ha apuntat que enguany “la situació econòmica ha sigut més precària, i l’accés al mercat laboral dels joves més difícil, i hi ha un augment de persones amb necessitat de rebre empara i alé, la qual cosa ha suposat una seriosa reformulació dels objectius i les actuacions del Pla de Joventut”.\nEn l’actual context s’han establit sis eixos principals d’actuació: el suport i assessorament psicològic, l’increment dels cursos de formació, el reforç dels programes d’assessorament en matèria d’ocupació, l’impuls d’accions per a superar les bretxa digital, la inclusió social i l’accés a la cultura. Estes sis àrees han construït les accions del Pla durant este últim any.\nUna de les noves apostes ha sigut l’atenció psicològica. Per a això s’ha creat el programa ‘Téscoltem’ una eina de suport psicològic i emocional que en 2020 va atendre més de 100 joves d’entre 12 i 30 anys. “L’alta demanda d’este servici mostra que era una necessitat que s’havia de cobrir en esta situació de pandèmia. Un servici que ha obtingut una valoració positiva del 100% dels usuaris”, ha apuntat Maite Ibáñez.\nUn altre dels pilars del pla és la formació com a eina perquè els joves aconseguisquen autonomia, i siguen capaces d’accedir per si mateixos al mercat laboral. Per a això “s’ha reforçat el nombre de cursos gratuïts de formació oferits per la regidoria, perquè les persones joves disposen d’una àmplia oferta que s’ajuste als seus interessos i necessitats”. També s’ha reforçat el SIAJ, un servici d’assessorament en matèria d’ocupació, que orienta de manera personalitzada als joves en funció de les seues necessitats. En 2020 este servici va atendre 167 persones, un 300% més que en el 2019.\nPer a ajudar a superar la bretxa digital a persones joves en risc d’exclusió social, s’ha creat el programa ‘Digit Jove’, a través del qual s’han adquirit 100 ordinadors, que s’han cedit a persones d’entre 16 i 25 anys que es troben fora del sistema educatiu i laboral, als quals se’ls ha format en idiomes, TIC i cerca activa d’ocupació. També s’ha creat el programa ‘Eines’, que forma en aspectes bàsics com la informàtica, ofimàtica, les xarxes socials o la manipulació d’aliments.\nUna altra de les actuaciones ha consistit en la creació d’una ‘Guia de recursos per a joves, orientació laboral i ocupació’, que pretén acompanyar a les persones joves en el procés de cerca d’ocupació, o el programa ‘Joventut emancipada’, que assessora els joves a l’hora de llogar un pis i els informa de les ajudes a les quals poden accedir, que es duu a terme en col·laboració amb el col·legi d’administradors de finques.\nL’últim dels eixos en els quals s’ha centrat el Pla de joventut en este últim any ha sigut l’accés a la cultura. En este àmbit destaca el programa ‘Cultura Jove’ que vol acostar a la joventut les propostes culturals de la ciutat. Ibáñez ha destacat que “en este context de pandèmia moltes vegades la inversió econòmica dedicada a la compra d’una entrada de cinema o teatre és l’última en la llista de prioritats, per la qual cosa és necessari el suport del consistori per a que puguen accedir a ells”. Durant 2020 s’han distribuït de manera gratuïta 218 places en 16 espectacles de la ciutat. L’altre objectiu del Pla en matèria cultural ha sigut el de “promoure i visibilitzar les propostes culturals d’artistes joves, donar-los esta primera oportunitat”.\nEn 2020 s’ha reforçat el ‘Programa de Residències artístiques i culturals per a joves’, que ha augmentat el seu pressupost de 29.000€ a 75.000€. El nombre de joves premiats ha passat de 13 a 25 i les propostes de 28 a 46.\nTambé s’han desenvolupat diferents plans com els ‘Tallers Apuntat’ dirigits a l’ocupació en temps lliure, les propostes d’activitats per a l’estiu ‘Estiu Jove’ o el programa ‘Atenea’ de suport a noves cineastes.\nPer a Maite Ibáñez “el ritme d’implantació del Pla Joventut 2019-2023 es pot considerar com a acceptable, tenint en compte el context sanitari que ha dificultat la implementació de diferents accions i ha obligat a reorientar les prioritats del propi pla. La regidora ha afirmat que des de Joventut “continuem ajustant el pla, donant prioritat a les accions que ens ajuden a maximitzar l’efectivitat dels recursos i a ajustar-los a les necessitats actuals de la joventut”.


LLEGENDES DE MAR DE LA COSTA BRAVA. MARTÍN SERRA, MIQUEL. 9788493874339 Llibreria Ulyssus S.L.\nFa només un parell de generacions als pobles i viles de la Costa Brava, des de Blanes fins a Portbou, la gent tenia una relació estreta amb el mar. Mariners, pescadors, sargidores, patrons de barca, mestres d?aixa i peixaters vivien de la seva riquesa. Al mar, l?estimaven i el temien. Del mar arribava la vida i també la mort, per això no ens ha d?estranyar que hagi generat tantes llegendes: sirenes, monstres, mariners perduts, tempestes inesperades, tresors amagats, pirates, contrabandistes i amors incondicionals entre molts altres regalims marins que travessen la nostra geografia i que miren també d?explicar-la. Miquel Martín ha anat pescant les llegendes de la memòria de la gent o de publicacions antigues. Algunes són molt conegudes, d?altres inèdites. Són l?altre tresor de la Costa Brava.\nLlegendes de nit ens parla de les nits més màgiques de l'any a totes les comarques catalanes: Sant Joan, Tots Sants, Nadal i Cap d'Any. El renaixement de la natura o el moment en què s'adorm, el respecte i la devoció davant el misteri de la mort, o les forces del mal que prenen el comandament la Nit de Cap d'Any han fet néixer rituals secrets, encanteris, remeis, ordalies o sor...


Reformes legals universitàries – Edunomia\nAhir El País publicava un editorial sobre la possible reforma de la Llei d’Ordenació Universitària (LOU), que va entrar en vigor a primers de 2002 (el Govern de Madrid ja n’ha presentat un esborrany articulat). De fet, les línies generals de la reforma ja s’havien presentat ara fa un any.\nAquest esborrany toca punts complicats i afecta l’autonomia de les Universitats. No estic pas segur que acabi per modificar-se la LOU, dins d’aquesta legislatura. Ni tampoc que aquest esborrany no sigui modificat substancialment.\nEls canvis no tan sols afecten l’Estat Espanyol. A l’Estat Italià també estan de reformes unviersitàries. Segons el Chronicle of Higher Education, unes 100.000 persones es van manifestar dimarts 25 per protestar contra els canvis proposats pel Govern.