Contundent victòria de Just Sociats a la Copahue Extremo a Argentina - FEEC - Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya\nFoto: Copahue Extrem\nNotícies - 01/09/2019\nContundent victòria de Just Sociats a la Copahue Extremo a Argentina\nJust Sociats i Marc Toda pugen al podi de la cursa de raquetes de neu Copahue Extremo a Argentina. Aquesta cita, realitzada el dissabte dia 31 d’agost, és una de les proves amb més representació internacional del calendari, ja que s’hi poden trobar atletes de 10 països diferents.\nLa jornada ha començat de la millor manera, amb un temps i un escenari immillorable. A les 10 del matí 320 corredors i corredores d’arreu del món, han començat a córrer pels magnífics paratges de la zona de Caviahue-Copahue amb el volcà Copahue actiu al fons. Tant la cursa de 10 com la de 20 quilòmetres han sortit a la mateixa hora i han compartit el mateix recorregut fins al quilòmetre 5.\nUna vegada s’ha donat el tret de sortida, els argentins eren els encarregats de marcar el ritme de la cursa els primers cinc quilòmetres. A partir d’aquest punt, Just Sociats (Club Natació Terrassa) ha començat a agafar avantatge juntament amb Marc Toda (AE Matxacuca). Aproximadament al quilòmetre 10 els dos corredors de la Selecció Catalana de Raquetes de neu, ja tenien suficient avantatge per arribar a creuar la línia de meta els primers. En primer lloc anava Sociats i a una distància entre 2 i 3 minuts el seguia Toda. D’aquesta manera, Just Sociats ha estat el primer classificat amb un temps de 01:55:42 i Marc Toda ha finalitzat el segon 8 minuts més tard. El darrer lloc del podi masculí se l’ha emportat l’atleta local Juan Manuel Chaves amb un temps de 02:07:16.\nSegon classificat de la prova, Marc Toda\nL’altra representant de la Selecció Catalana de raquetes, Sílvia Zuñiga (Centre Excursionista Pontsicà) arribava a Argentina amb bones sensacions després de proclamar-se campiona a Tromso a l’Artic Snowshoe Race. En aquesta prova ha arrossegat problemes estomacals que l’han impedit estar al 100%, però tot i així ha demostrat el seu alt nivell físic i ha aconseguit una merescuda quarta posició a la classificació absoluta, però si que ha pujat al podi quedant tercera de la seva categoria. En total, ha finalitzat la cursa amb un temps de 02:19:52. La primera classificada ha estat la nord-americana Michelle Hummel qui ha realitzat tot el recorregut en poc més de dues hores. La segona i tercera posició han estat per les argentines Verónica Galván i Maira Mardones.\nEls tres representants de la Selecció Catalana de raquetes: Just Sociats, Marc Toda i Sílvia Zuñiga\nEn aquesta prova, s’ha combinat 15 quilòmetres amb raquetes de neu i 5 de Trail Running. La cursa majoritàriament s’ha desenvolupat per trams fora d’itineraris on els participants han superat tot tipus d’obstacles naturals.


La nostra intenció és que els nostres alumnes aprenguin música mitjançant una experiència vivencial. Que la sentin i comprenguin quan l’escoltin i que la visquin quan la facin en primera persona.\nLes sortides i actuacions en directe ajudaran a complir aquests objectius.\nConèixer i aplicar tècniques instrumentals i vocals bàsiques per a la interpretació i la creació musical i per a l’expressió corporal\nEn el primer curs els continguts potencien l’escolta i la interpretació musical; el nostre alumnat realitza audicions en directe com a objectiu final del treball d’aula i estudi a casa. A segon curs els continguts se centren en la comprensió i la valoració, sense deixar de banda la pràctica musical (creació, interpretació, enregistrament,difusió), tenint sempre en compte la dimensió social de la música. I en el quart curs, de caràcter optatiu, s’aprofundeix en tots aquests aspectes, tot posant un èmfasi especial en la dimensió cultural de la música, transcendint l’entorn més immediat de l’alumnat.\n1 Competència d’autonomia i iniciativa personal.\n2 Competència social i ciutadana\nLa música també contribueix de manera directa al desenvolupament del tractament de la informació i competència digital. L’ús dels recursos tecnològics en el camp de la música possibilita el coneixement i domini bàsic del maquinari i el programari musical, els distints formats de so i d’audiovisual o les tècniques de tractament i gravació del so relacionats, entre altres, amb la producció de missatges musicals, audiovisuals i multimèdia. Així mateix, afavoreix el seu aprofitament com a eina per als processos d’auto aprenentatge i la seva possible integració en les activitats d’oci. A més, l’obtenció d’informació musical requereix de destreses relacionades amb el tractament de la informació encara que des d’aquesta matèria, mereix especial consideració l’ús de productes musicals i la seva relació amb la distribució i els drets d’autor/a.\n4 Competència d’aprendre a aprendre\nLa música també contribueix al desenvolupament de la competència d’aprendre a aprendre, potenciant capacitats i destreses fonamentals per a l’aprenentatge guiat i autònom com l’atenció, la concentració i la memòria, al temps que desenvolupa el sentit de l’ordre i de l’anàlisi. D’una banda, l’audició musical necessita una escolta reiterada per arribar a conèixer una obra, reconèixer-la, identificar els seus elements i apropiar-se’n. D’una altra, totes aquelles activitats d’interpretació musical i d’entreteniment auditiu requereixen la presa de consciència sobre les pròpies possibilitats, la utilització de distintes estratègies d’aprenentatge, la gestió i control eficaç dels propis processos.\n5 Competència en comunicació lingüística\nEn relació amb la competència en comunicació lingüística, la música contribueix, com altres matèries, a enriquir els intercanvis comunicatius i a l’adquisició i ús d’un vocabulari musical bàsic. També col·labora en la integració del llenguatge musical i del llenguatge verbal, i en la valoració de l’enriquiment d’aquesta interacció.\n6 Competència en el coneixement i la interacció en el món\nDes del punt de vista de la competència en el coneixement i la interacció amb el món, la música realitza la seva aportació a la millora de la qualitat del medi ambient, identificant i reflexionant sobre l’excés de soroll, la contaminació sonora i l’ús indiscriminat de la música, amb la finalitat de generar hàbits saludables. A més, els continguts relacionats amb l’ús correcte de la veu i de l’aparell respiratori, no tan sols per aconseguir resultats musicals òptims, sinó també per prevenir problemes de salut, incideixen en el desenvolupament d’aquesta competència.\nDEPARTAMENT DE MÚSICA 1r ESO\n(Proves avaluables) Proves Orals i escrites\nProves d’avalució i coavaluació de flauta\nParticipació d’activitats fora de l’aula\n(FLAUTEGEM i altres)\nActitud Actitud a l’aula\nDEPARTAMENT DE MÚSICA 2n ESO\nActivitats de síntesi (Proves avaluables)\nProves Orals i escrites 40%\nS’ha d’aprovar el 3r trimestre. Si es suspenen les dues avaluacions anteriors, s’ha de treure un 6 com a mínim a la 3a. avaluació.\nCriteris de recuperació 1r: si s’aprova 2n d’ESO queda aprovat 1r o bé aprovant la 1a o 2a avaluació.\nCriteris de recuperació 2n: s’ha de lliurar un dossier en el període establert per a les recuperacions (gener/febrer).


Penedès Econòmic l El diari econòmic online de la Vegueria Penedès - Inici de curs amb el primer pedaç\nInici de curs amb el primer pedaç\nCom deia el poeta, tot és segons el color del vidre amb què es mira. A finals del mes de juliol, el govern d’Espanya va aprovar un reial decret per regular la inspecció i el règim sancionador en matèria de protecció de dades. Començava a haver-hi massa casos de dubtes, d’indefinició en l’aplicació de determinats punts del nou Reglament General i això estava generant una sensació d’inseguretat jurídica preocupant. L’AEPD havia de pronunciar-se davant denúncies d’usuaris però hi havia molts punts difusos.\nEl tema és que, per una banda, és positiu que s’hagi posat fil a l’agulla, ni que sigui esgotant el mes de juliol, quan el reglament va entrar en vigor plenament el passat 25 de maig, dos anys després de la seva publicació a les institucions europees. Acceptem que ha de ser una eina col·laboradora i desbloquejadora.\nLa contralectura és evident. La futura nova llei orgànica sembla eternitzar-se en el seu procés de tramitació… segueix encara com a projecte de llei. En el moment en què va ser presentada per primer cop se’n van fer gairebé 400 esmenes. Que tot plegat arribi a bon port sembla anar per llarg. Per això han calgut mesures urgents per adaptar a l’ordenament jurídic espanyol l’esmentada normativa comunitària.\nÉs curiós també que una de les primes coses que s’hagi hagut de regular i ordenar amb més cura sigui el tema de les sancions i les inspeccions. Sembla que segueix vigent allò de que ens agrada fer les coses “per força”. Primer mirem les conseqüències de no fer les coses bé i segons això, farem l’esforç de fer el que calgui per evitar grans mals.\nLa nova norma posa el focus en la inspecció, el règim sancionador i els procediments d’instrucció. Així, delimita per a qui és aplicable el règim sancionador, els terminis de prescripció, les sancions previstes, quines són les entitats de certificació i quines les entitats acreditades per a la supervisió dels codis de conducta. Almenys, temporalment, en això estarem més tranquils. I diem temporalment, perquè la vigència del reial decret-llei serà fins a l’entrada en vigor de la nova legislació orgànica de protecció de dades, l’objecte de la qual serà adaptar definitivament l’ordenament jurídic espanyol al Reglament General de Protecció de Dades.\nÉs un pas més cap a la normalitat, però iniciar la temporada, en termes esportius, amb la sensació que com aquest pedaç en poden arribar més segons les contingències del moment, no és del tot engrescador, però som-hi!


De què negociem, Europa?\n"Catalunya no pot esperar res d'Europa?"\nper Melcior Comes 08 de setembre de 2015 19:09\nEstar units és bo: però ser lliures sembla una opció encara més defensable. L'apel·lació al diàleg en el cas català ja s'ha convertit en un tòpic, i ens hauríem de demanar si arribats a aquest punt ja no és millor fins i tot declarar-se lliure de l'obligació de parlar de qualsevol cosa…\nIndependitzem-nos de la necessitat de fer el pallasso; independitzem-nos del diàleg, sobretot quan aquest no ha de servir de res. Ara mateix, diàleg vol dir: negocieu un intercanvi: que renunciïn a la independència a canvi del que obtindrien mitjançant la independència. I Europa que es fa l'orni, i Europa que busca la tranquil·litat de no haver de fer res. ¿Pot donar Espanya allò que Catalunya necessita? Si no és així: ¿de què parlem quan parlem de diàleg?\nTota negociació es basa en la idea que algú pot fer una cosa per tu, a canvi que tu facis alguna cosa per a l'altre bàndol. El joc no té més secrets. Dialogar vol dir: cedir a canvi d'alguna cosa. ¿Què cediria l'estat espanyol? ¿Què cediria Catalunya? ¿Pot donar-li Catalunya alguna cosa a l'estat que aquest ja no posseeixi?\nL'únic versemblant és que Espanya cedís la Hisenda; i Catalunya cedís el dret a decidir, almenys el tragués de l'agenda política a curt termini. Jugar amb la sobirania és arriscat; però alguna de les afirmacions del ministre Margallo —que Catalunya hauria de subscriure de nou 14.000 tractats internacionals— són mentida. Això ho sabem tots els estudiants de dret internacional: en cas de secessió, l'estat que s'origina hereta la subscripció als tractats internacionals… Algú que pretén el càrrec de ministre no hauria de dir tantes mentides.\n"Línies vermelles": aquests són els límits del diàleg. Amb Espanya es pot negociar tot: menys la pròpia Espanya. És una mena de fal·làcia, de mala fe argumental: parlem sobre la manera de mantenir-vos dins la gàbia, alhora que sembla que parlem de llibertats, de democràcia i de Constitució. Tot plegat és molt arriscat: estic cada dia més segur que, amb una gent com aquesta, veurem escenes grotesques, ara més pujades de to per culpa de les noves formacions polítiques que es perfilen a les fotos, tots aquests ratpenats espanyolistes que s'han adonat que el DNI espanyol està tan ben plastificat que amb una mica de força el pots convertir amb una arma homicida. Hi ha senyores que entre llei i llei degollen un gat amb una sentència del Suprem.\nOh, Europa… Em fa molta gràcia aquesta idea de terra promesa de les llibertats en què hem convertit Europa, la Unió i tota la martingala burocràtica de l'euro i els seus representants. Tot això em sembla molt bé: com a projecte i com idea. Però la realitat és la que és, i la història de la infàmia europea és horrorosa, vomitiva, esfereïdorament acarnissada contra tota mena de llibertats. Europa —encara— és sinònim de carnatge, almenys fins que passin dos segles més de pau i prosperitat, i no s'equilibrin els últims dos segles de camps de concentració, persecució i fosses comunes, guerres civils i mundials, comunistes i feixistes i ara els nous populismes infantils i infamants, que han heretat les mateixes ganes de gresca.\nEuropa és això —Ucraïna agonitzant a les seves portes—, per aquest motiu els més intel·ligents partiren cap a Washington, cap a les costes de Nova Anglaterra. Molts dies tinc por. Espanya m'espanta, Europa m'espanta: sento que aquí ens queden quatre dies de pau i llibertat. Cada pedra d'Europa encara parla més d'opressió i mort que no de pau i llibertats.\n¿No és veritat que l'exili sembla una idea més factible que no la Catalunya independent i pacíficament emancipada? Trec la pols a les maletes. Espanya és un monstre amb halitosi, la filla retardada d'un continent que no s'ha pres encara la medecina liberal. La veritat és que si no tenim més por és perquè som europeus, portem la sang i la tragèdia a la sang i ja ni ens adonem del despotisme.\nPerquè Europa és un mite: un conte de fades que ens expliquem mentre posem Mozart a tot drap i fem veure que els Assaigs de Montaigne han tingut més força que el Mein Kampf.\nEuropa fa fàstic —molt sovint—: que Catalunya vulgui votar i Europa miri cap a un altre costat és una porqueria. Hauríem de voler sortir d'Europa —com volem sortir d'Espanya—, i per molts motius. Europa es va crear per impedir noves batusses com les de 1918 i 1945, però no és un exemple de res, a dia d'avui. Europa hauria de tenir un exèrcit propi, un sistema de sancions i de vigilàncies, i vetllar per la democràcia i la pau arreu del món, al costat dels que nord-americans, que porten la llum a la cova dels imbècils. L'antiamericanisme europeu és un símptoma més d'aquesta rèmora tràgica, obscurantista i covarda.\nEuropa és un somni, un malson que encara volem oblidar. Europa no sap defensar el millor de la seva tradició: els drets democràtics, les llibertats, Europa només mira per l'euro i perquè els francesos conservin el seu foie en una bona nevera alemanya.\nAixò és Europa, i un plegat de polítics de segon ordre que no sabem què fer amb la seva ànima rebregada, confosa en un món ple d'indis, brasilers i xinesos que ja s'han menjat el món entre nosaltres ens mengem quatre cereals subvencionats i anem llegint novel·les nord-americanes. L'esperit d'Europa és una facècia: demagògia. Tecnocràcia i irresponsabilitat. Que Catalunya no pugui esperar res d'Europa hauria d'entristir-nos, mentre ens acabem de pensar a qui hem de votar a les eleccions al Parlament Europeu…


L’actual Manual de Diagnòstic dels Trastorns Mentals DSM-IV-TR defensa que les Disfuncions Sexuals es caracteritzen per una alteració del desig sexual, per canvis psicofisiològics en el cicle de la resposta sexual i per la provocació de malestar (distress) i problemes interpersonals.\nTotes les disfuncions sexuals, tant les masculines com les femenines, esdevenen del mateix concepte integrador de Disfunció Sexual sense tenir en compte les diferències de la resposta i conducta sexual en cadascun dels gèneres. En el cas de les Disfuncions Sexuals Femenines (DSF), darrere del concepte de malestar subjectiu atribuït a l’experiència sexual s’engloben tot un conjunt de vessants integradores d’ordre biològic, psicològic, social, cultural i antropològic que marquen el desenvolupament d’una vida sexual determinada. Degut al caràcter multidimensional i contextual d’aquest tipus de trastorns és necessària una consideració holística de la sexualitat femenina.\nLa psicòloga Lídia Hinojosa-Marqués i el Dr. JM Farré- Martí van presentar una ponència en el 3r Congrés Català de Dona i Salut Mental, celebrat el 4 i 5 d’octubre de 2012, en la qual es va oferir quin és l’estat actual de coneixement científic de les diferents DSF en un recorregut que abarca des de aspectes etiològics a nivell orgànic i psicòlogic, nosològics i d’abordatge clínic des de la perspectiva d’avaluació diagnòstica i d’intervenció psicològica/farmacològica. Al mateix temps, es van exposar breument noves línies d’investigació que s’obren pas en el terreny de la sexualitat femenina transcultural, en una presentació de dades preliminars sobre disfuncions sexuals en una mostra de dones víctimes de Mutil·lació Genital Femenina.


Faristol. Crítica del llibre: Diari del tot verídic d'un indi a …\nAmb cert retard, ja que el 2007 aquesta novel·la va obtenir el National Book Award for Young People’s Literature, ens arriba a les mans Diari del tot verídic d'un indi a mitja jornada, de l'autor nordamericà Sherman Alexie.\nNascut l'any 1966 en una reserva índia, Alexie relata, amb elements autobiogràfics, l'adolescència de Júnior, un indi amb greus problemes de naixement provocats per una encefalopatia i una infantesa situada en un entorn violent, alcohòlic, marginal i en què la gana és el comú denominador.\nÉs en aquest entorn dramàtic on Júnior ens relata, en primera persona, les seves aventures i desventures per sortir de l'atzucac on ha nascut. I és així, també, com l'humor, a voltes hilarant, i la sinceritat d'una prosa directa i sense concessions a la llàgrima fàcil converteix allò que a molts de nosaltres ens deixaria aixafats al sofà en la dent que permet continuar fent rodar l'engranatge de la vida de Júnior. Una narració que dibuixa una societat que, malgrat que ens pugui semblar allunyada del nostre quefer diari, acaba sent propera, humana, nostrada. I és que això és la grandesa de la literatura, de la bona literatura.\nLa història ha quedat finalista del premi Protagonista Jove d'enguany. D'entrada sorprendrà, però de ben segur que enganxarà lectors joves, excompradors dels diaris d'en Greg. I és que el to i les imatges semblarien una evolució d'aquest personatge tan famós de Jeff Kinney.\nEscriptor/a: ALEXIE , Sherman\nIl·lustrador/a: Ellen Forney\nCol·lecció: Propera Parada


Orella i Arquillué, dos dels tres actors d'aquesta versió d'Art\nAmb doble sessió, de tarda i nit, dissabte passat va aterrar al Monumental ‘Art’, l’èxit que durant mesos va omplir fins al capdamunt el Teatre Goya de Barcelona, amb l’estadística de desenes de milers d’espectadors encativats.\nEscrita l’any 1994, ‘Art’ és obra de l’actriu, novel·lista i dramaturga Yasmina Reza, que va néixer a París el 1959. Des de l’estrena ha estat un fenomen internacional de públic i crítica, traduïda a més de trenta idiomes i reconeguda amb moltíssims premis.\nAdaptació ben ambientada\nNo és la primera vegada que ‘Art’ fa forat en escenaris catalans. Ja l’any 2000 Josep Maria Flotats va portar al Teatre Tívoli la versió castellana que abans havia estrenat a Madrid, compartint protagonisme amb Carlos Hipólito i Josep Maria Pou. Igualment, altres produccions professionals posteriors han recollit bons rèdits d’aquesta comèdia brillant i aguda de l’autora parisenca.\nEl muntatge que ha vingut ara al Monumental explota també de manera lúcida l’humor intel·ligent de la peça. I ho fa amb uns quants trumfos. Per començar, l’adaptació que n’ha fet Jordi Galceran. Amb la seva demostrada perícia d’autor teatral no només ha traduït amb grapa les paraules de Reza, sinó que les revifa amb accents de sagacitat, a base de catalanitzar els personatges i de situar l’acció amb referents coneguts del públic d’aquí. També constitueix un bon ressort l’espai escènic de Jon Berrondo, amb la fredor agressiva d’un gran búnquer, que ambienta hàbilment allò que constitueix el moll de l’os de la tensió dramàtica de l’obra: la discussió de tres amics al voltant d’un quadre completament blanc. La disputa desbordarà l’inicial desacord sobre les fal·làcies de l’art contemporani i farà emergir trifulgues soterrades de la personalitat de cadascun i de la relació establerta entre ells, amb més de quatre fàstics.\nLa interpretació, un atractiu\nPerò la basa més important de tot plegat és que la murrieria teatral que conté el text de Yasmina Reza està servida al punt per la direcció que Miquel Gorriz ha exercit sobre tres intèrprets amb ganxo televisiu i –val a dir-ho– actors de ca l’ample. A la caracterització corresponent, cada un hi ha sumat clarividents esquitxos de clown: Pere Arquillué és el talòs, Francesc Orella el racional i Lluís Villanueva l’esnob. Porten moltes funcions a sobre i es veu, perquè s’esplaien sobre l’escenari. Saben on s’han de repenjar per provocar la rialla. I s’agraden. Bo i així, claven cada rèplica amb el to, el gest, la celeritat o la pausa que convé. Se’ls nota la casta, que sobretot té el mèrit de portar al teatre molts més espectadors que els assidus.


Irene Rosales ha anunciat que deixa la televisió\nLa notícia de l’abandó televisiu d’Irene Rosales del programa ‘Viva la Vida’ de Telecinco no ha deixat indiferent a ningú. Fa unes setmanes, la dona de Kiko Rivera anunciava la seua decisió d’allunyar-se dels focus de les cambres durant un període de temps pel fet que la situació familiar del seu marit li ha superat. Pel bé de si mateixa i de la seua salut mental, Irene ha deixat arrere el seu treball en ‘Mediaset’ on ha treballat com a col·laboradora els últims dos anys.\nUn comiat televisiu que ha portat amb si moltes crítiques i rumors que assenyalen al seu matrimoni i a una possible crisi amb el fill d’Isabel Pantoja com la causa de tot. Cansada de la situació, Irene Rosales ha concedit una entrevista a la revista ‘Lecturas’ on ha respost sense por a totes les acusacions que ha rebut últimament.\nRosales insisteix que tot està bé en el seu matrimoni: “Estem millor que mai. Simplement he decidit deixar la televisió, i ha sigut una casualitat que algú s’ha inventat això. Vull apartar-me de tot. No hi ha res de crisi, no hi ha res de res”. D’altra banda, la nora d’Isabel Pantoja també ha aprofitat per a negar que s’haja enfadat amb el seu marit per haver-se comprat un cotxe: “Res, per a res”. I sobre el patrimoni del seu marit, Irene Rosales respon amb sentit de l’humor: “Si té un milió d’euros, que em done una miqueta”.\nEl missatge d’Irene Rosales contra Isabel Pantoja\nKiko Rivera i Irene Rosales van començar la seua relació l’any 2014. Des de llavors, tots dos han format una família junts i han superat molts obstacles, sent un d’ells l‘addicció del Dj. “La por que tinga una recaiguda el tindré per a tota la vida”, ha confessat.\n“La recuperació de Kiko va ser una cosa dura. Només el fet de poder tindre converses et donava la vida, i és una cosa que amb Isabel Pantoja m’ha faltat. Les tenia amb la meua mare”, explicava sense embuts. Unes declaracions on Irene s’ha tornat a obrir en canal per a fer callar una vegada més a totes aqueixes veus que rumoregen sobre la seua relació amb el pare de les seues dues filles.


A més del preu de l'habitatge, considera el que et costarà viure en un determinat barri o població.\nQuan estàs pensant en canviar d’habitatge i estudies la despesa que et tocarà afrontar, acostumes a centrar-te en el preu de compra o lloguer de l’habitatge. Possiblement preveus despeses en mobiliari i electrodomèstics i, en el cas de comprar, també tens en compte les despeses de compravenda i les possibles reformes. Un cop fets els números grossos, i d’acord amb les teves possibilitats econòmiques, sabràs quin pressupost pots dedicar a la compra o el lloguer.\nA més, quan et planteges canviar d’habitatge, també cal que tinguis en compte les implicacions econòmiques de viure en un determinat barri o població. Està clar que la consideració principal que faràs serà el preu de l’habitatge, sigui de compra o de lloguer, però no t’oblidis de considerar també el benestar i l’estalvi que pot representar per a tu viure en una zona on tinguis a prop la feina, escoles, transport públic, centres de salut, on el cost de la vida et permeti cobrir les teves necessitats, els carrers siguin segurs i no estiguis massa lluny de la família i els amics.\nEl barri o població on acabis residint és important per al teu benestar i per a la teva economia. No te un impacte immediat, però amb el pas del temps pot arribar a ser significatiu i inclús qüestionar la teva decisió.\nEt proposem una llista de temes que t’hauries de plantejar abans de triar a quin barri o població vols buscar el teu futur habitatge\nCost de la vida És important que el teu nivell d’ingressos et permeti viure amb tranquil·litat i cobrint les teves necessitats. Els preus de compra o lloguer dels habitatges varien molt entre barris i poblacions i també varien els preus dels béns de consum, com l’alimentació i el comerç en general, els subministraments com l’aigua o els impostos municipals.\nÉs rellevant, perquè quan tries un lloc on viure els teus ingressos no varien - en la majoria de casos no canviaràs de feina -, però les teves despeses sí ho poden fer.\nValor de l’habitatge Comprar un pis o una casa és una de les grans inversions que faràs a la teva vida. Per tant, convé que estudiïs en quina situació es troba el mercat immobiliari a la zona que t’interessa: els preus actuals, la demanda existent, el temps de venda, i també si hi ha algun factor que en el futur pugui beneficiar aquella zona, com l’arribada del metro a un barri o la instal·lació d’empreses tecnològiques en una població determinada.\nSi en el futur has de posar l’habitatge a la venda, haver comprat a un bon preu i haver encertat la zona haurà fet créixer més el valor de casa teva.\nTransport En el moment de triar un lloc on viure, és fonamental que tinguis en compte el temps i diners que hauràs de dedicar a desplaçar-te des de casa a la feina, l’escola o la zona comercial on realitzis les teves compres.\nSi pots fer tot això a peu i en poc temps, l’estalvi econòmic serà majúscul i guanyaràs temps per a tu. Si no et pots desplaçar caminant, però estàs connectat amb una bona xarxa de transport públic - a prop de parades de tren, metro, bus o tramvia -, trigaràs més o menys temps però no et costarà massa diners.\nPer contra, si en el teu dia a dia necessites desplaçar-te en vehicle privat, la despesa en temps i diners pot arribar a ser important i fins i tot fer-te qüestionar la decisió d’haver escollit viure en un barri o població determinat. No oblidis tampoc la despesa que suposa pagar cada mes una plaça de pàrquing, si vius en un indret on resulta difícil estacionar el teu vehicle al carrer.\nProximitat amb el teu entorn social Si vols viure a prop de la família i els amics, aquest és un factor a tenir en compte a l’hora de triar una zona on viure.\nLa vida social és molt important per al benestar de les persones. Sobretot si tens fills petits o previsió de tenir-ne en un futur no molt llunyà, tenir a prop la família et pot resoldre molts problemes logístics i et pot estalviar bastants diners en cangurs.\nServeis de salut Tenir a prop de casa un centre d’atenció primària o un hospital és important en totes les etapes de la vida, especialment si tens fills petits o ets una persona gran, i és quelcom que proporciona tranquil·litat i qualitat de vida. Però també et pot fer estalviar la contractació d’una mútua sanitària o evitar-te desplaçaments. Normalment, la millor dotació de serveis de salut es concentra en les àrees urbanes.\nEscoles Si tens fills en edat escolar, la proximitat d’escoles és un element essencial en la tria d’un habitatge. La proximitat entre la casa i l’escola és sinònim de comoditat i suposa un estalvi de temps i diners.\nSeguretat Les estadístiques de criminalitat indiquen diferències importants entre barris i municipis. La seguretat és quelcom que varia al llarg del temps i està condicionada per elements estructurals com la situació econòmica del país, el grau de cohesió social o les polítiques de prevenció.\nTambé per elements més pràctics com la tipologia d’habitatge - no és igual la sensació de vulnerabilitat en una casa unifamiliar que en un pis -, l’afluència de persones als carrers, l’enllumenat públic o la proximitat del transport públic, que poden aportar una major sensació de seguretat als vianants.\nLa seguretat té implicacions econòmiques perquè et pot empènyer a instal·lar sistemes d’alarma o invertir en reforçar panys, portes i finestres per sentir-te més segur.


L’equip aleví guanya el Campionat de Catalunya de sala C. Els nois han guanyat 5 partits, empatat dos i no n’han perdut cap. Han guanyat la lliga amb 17 punts, 37 gols a favor i només 10 en contra.\nJugadors: Lluc Miralles (porter), Jan Fernández, Albert Pascual, Jan Ruiz, Arnau Simó, Bru Ubach, Edgar Villamar, Cesc Ycart.\nEntrenador: Marc Miralles\nCap d’equip: Anna Romero\nLlegeix més: Les juveniles juguen la...\n12 equips de tota Espanya participen en la primera edició\nLlegeix més: El Campionat d’Espanya...\n3 jugadors del Club amb les seleccions absolutes\nMarc Miralles juga una sèrie d’amistosos amb els #redsticks a Holanda i Bèlgica\nClara Ycart i Júlia Pons viatgen a Madrid i a Londres amb l’absoluta femenina de l’11 al 22 de juny\nLlegeix més: 3 jugadors del Club amb les...\nLlegeix més: L'AD Rimas seguirà a primera\nEl soci i jugador d'hoquei aconsegueix l'EHL amb el Bloemendaal en guanyar la final 8 a 2 contra el Kampong.\nLleonart va marcar el gol de l'empat a 2 i va ser nomenat 'MVP' de la final.\nLlegeix més: Xavi Lleonart es corona...\nPlata per les Cadetes a Espanya\nL’equip cadet femení acaba en segon lloc el Campionat d’Espanya jugat a l’Egara.\nLlegeix més: Plata per les Cadetes a...\nLes noies es queden fora de la Final4\nEl Divisió d'Honor Femení cau en els quarts de final del play off de la Lliga Iberdrola d'hoquei.\nLlegeix més: Les noies es queden fora de...\nEl Rimas se'n va a València a jugar la fase d'ascens a DHB\nL'AD Rimas, el segon equip de la casa, viatja a València per jugar la fase d'ascens a Divisió d'Honor B i Campionat d'Espanya de la categoría durant el cap de setmana del 25 al 27 de maig. Per pujar han de guanyar els seus partits contra el Giner de los Ríos i el Benalmádena, ja que van perdre 3 a 2 el partit contra el Barrocás en la fase de semifinals, resultat que s'arrossega en aquesta última competició.\nLlegeix més: El Rimas se'n va a València...\nLes Cadetes juguen el Campionat d'Espanya\nEl cadet femení juga el XIV Campionat d’Espanya Cadet Femení que es juga al Pla del Bon Aire del 24 al 27 de maig. Les noies han quedat enquadrades en el Grup B juntament amb Atlètic Terrassa HC, CH Sardinero i SPV Complutense. A l’altre grup juguen Junior FC, Club Egara, Club de Campo i RS Tenis.\nLlegeix més: Les Cadetes juguen el...\nNenes i pares del Club van a un Torneig a França\nJugadores dels equips aleví femení i infantil femneí participen en un Torneig Internacional a França. Les noies, acompañades dels seus pares, van anar al "Tournoi gazon International U08-U10-U12-U14 de Villeneuve-loubet" que es va celebrar el 19 i 20 de maig.\nPodeu veure algunes fotografies clicant en aquest enllaç.\nEls nois cauen en el play off\nEl Divisió d'Honor Masculí no va poder superar al Junior FC en els quarts de finals del play off pel títol de lliga i acaben la temporada 2017-2018.\nLlegeix més: Els nois cauen en el play off


Antic Teatre — JAIME CONDE-SALAZAR S.U.S – UN ALTAR\nDivendres 12 de novembre des de les 18:00 fins 22:00\nDurada: 240 min\nEntrades: 3 euros ONLINE i TAQUILLA\nL’altar està quiet i els cossos hi acudeixen.\nAquest altar està dedicat a la Mare de Déu, és a dir, a aquesta forma de coneixement capaç d’acollir-nos a totes sota el seu mantell. S’invoca aquí a la Deessa que es origen de tot i la presència de la qual fa brollar l’univers com si fos un jardí de flors.\nLlicenciat en Història de l’Art (1997, Universitat Complutense de Madrid). Va obtenir el seu MA in Performance Studies (2002, New York University) gràcies a una beca MEC-Fulbright. Entre 2003 i 2006 va dirigir l’Aula de Dansa “Estrella Casero” de la Universitat d’Alcalà des d’on va posar en marxa un programa de residències de creació en col·laboració amb La Casa Encendida. Després d’aquesta experiència dins d’una institució pública va decidir canviar d’escenari de forma radical i va ser director gerent de l’”Escola Infantil Waldorf El Moral” (Tenerife). Després d’aprendre molt treballant entre dones i envoltat de nens va obtenir la beca de la Reial Acadèmia d’Espanya a Roma on, gairebé inconscientment, va iniciar un projecte de creació que encara avui continua generant relats visuals de alteregos capritxosos. Com a crític de dansa va col·laborar en diferents mitjans entre 1998 i 2014 i els seus articles han estat publicats en revistes com Cairon. Revista d’Estudis de Dansa (Madrid), SuzyQ (Madrid), Ballet / Tanz (Berlin), Mouvement (París), Hystrio (Roma) i Obscena (Lisboa). Tota aquesta activitat va desembocar en la creació del blog Continuum Artes Vivas (www.continuumlivearts.com) on va continuar escrivint sobre espectacles fins 2016. Gràcies a el suport de Graner va publicar el 2015 el llibre “La Danza del Futuro” (Graner / Mercat de les Flors ). Com a dramaturgista ha acompanyat processos de creació de Ben Benauisse, I-Chen Zuffellato, Claudia Faci, Antonio Tagliarini, Societat Doctor Alonso, Aitana Cordero, Elena Córdoba, La Ribot, Álvaro Frutos, Filipe Viegas, Tania Arias, Bárbara Sánchez i Aimar Pérez Galí, entre d’altres. Com a performer ha col·laborat amb Aitana Cordero, Aimar Pérez Galí, Claudia Faci, Álvaro Frutos i Bárbara Sánchez al costat de qui va crear el 2016 l’espectacle “Electrohumor” (Tabakalera / CA2M / Mercat de les Flors) que no ha deixat de donar-los alegries. En 2019 va crear la conferència show “Piezas, arquitecturas y fetiches” (Centro de Danza Canal, Mercat de les Flors, La Caldera, Teatre Pradillo) dedicada al projecte de les peces distinguides de La Ribot. Actualment, busca amb paciència la manera de fer confluir totes aquestes diferents facetes i ramificacions mentre no para de modelar objectes devocionals amb pisa.


Tot a punt per aquest diumenge 2 d’octubre!\nPosted on September 28, 2016 by marxadretssocialsvo\nAquest diumenge 2 d’octubre sortim al carrer per visibilitzar totes les lluites pels drets socials de la nostra comarca. Per venir només has de fer dues coses:\nPrimer, escull el teu punt de sortida:\nLlinars – 9.45 – Plaça dels Països Catalans\nCardedeu – 10.00 – Escola Germans Corbella\nLes Franqueses – 11.00 – Davant obres Teatre Auditori (Corró d’Avall)\nMollet – 9.00 – Plaça Pau Casals\nParets – 10.00 – Plaça Josep Marcer\nArribada a Granollers a les 13.00 a la Plaça Maluquer i Salvador\nSegon, prepara’t un entrepà o carmanyola perque anirem a dinar plegades al Parc Torras Vilà de Granollers.\nEns veiem a la marxa tot creant poder popular! La lluita és el camí!\nCal sortir al carrer i visibilitzar les lluites. Vine a la marxa!\nPosted on September 22, 2016 by marxadretssocialsvo\nAra fa dos anys i en plena crisi econòmica fruit d’aquest capitalisme depredador, es va fer la I Marxa pels Drets Socials del Vallès Oriental.\nVeníem d’un cicle de lluites al carrer. Va ser llavors quan des del Vallès Oriental un grup de gent d’entitats i moviments socials, va creure que seria bo crear un espai de confluència de les lluites que s’estaven produint en aquell moment al territori.\nPer tal de visibilitzarles es va decidir impulsar la I Marxa pels Drets Socials del VO. Lluites com la de la PAH, el transport públic, la sanitat, Stop Karting, la lluita antirepresiva, el mural de Cardedeu, es van fer visibles mitjançant accions en el decurs de la marxa, on van participar unes 500 persones i 31 col·lectius diferents, que van marxar en 3 columnes que confluirien finalment a Granollers.\nDos anys després i tot i que la situació del país no ha canviat gaire pel que fa als drets socials i el capitalisme segueix trepitjant a les classes populars, hi ha hagut una desmobilització general. Les causes son diverses però el cicle electoral que hem viscut ha fet que d’una banda molta de la gent que es mobilitzava hagi estat implicada en el tema més institucional i per l’altre el fet que molta gent ha confiat que els problemes es podien resoldre en el camp institucional. Com totes estem comprovant, res més lluny de la realitat.\nUn exemple és que un cop tombada la llei 24/2015 que va sortit de la ILP d’habitatge fruit de la lluita popular, les institucions com els ajuntaments tenen moltes dificultats per garantir el dret a l’habitatge i afrontar la emergència habitacional. Sense la gent mobilitzada al carrer no podem lluitar contra aquest sistema capitalista.\nEn aquest sentit tenim exemples positius de que la lluita si serveix, com la sentència que anul·la la instal·lació del Karting de Llinars del Vallés fruit de la lluita de la Plataforma Stop Karting, el naixement de VO feminista, el moviment feminista està molt viu en aquests moments, amb incorporació a la lluita de dones joves, el sorgiment de plataformes d’ajuda als refugiats en moltes localitats del VO i també l’inici de noves lluites com la del projecte del Circuit de Granollers Montmeló i Parets.\nContinuem estant davant una ofensiva capitalista que pretén empobrir a les classes populars, trinxar el territori i traure’ns els nostres drets més bàsics. Es per tot això que creiem que hem de seguir als carrers i fer visibles totes aquestes lluites i us animem a participar a la II marxa pels drets socials el proper dia 2 d’Octubre. Aquesta vegada estarà formada por dues columnes, una que sortirà de Mollet i l’altre de Cardedeu.\nLa columna sud surt de Mollet a les 9 h. de la plaça Pau Casals, arribarà a Parets a les 10 h. a la plaça Josep Marcer i despres, a les 11h passarà per la plaça de la vila de Montmelò.\nLa columna nord surt de Llinars a les 9,45 de la Plaça dels Països catalans on confluiran els dos Vilamajors. A Cardedeu es surt a les 10 de la Escola Corbella i ens trobem a les 11 a la Creu amb Sant Celoni , Llinars i Vilamajors.\nCorró d’Avall es troba a les 11 davant les obres del teatre del auditori i tot seguit, passant per Bellavista, s’arribarà a les 12,30 a l’Hospital de Granollers on confluirà tota la columna nord.\nL’arribada a Granollers de les dues columnes està prevista a les 13 h. a la Plaça Maluquer, on es farà la rebuda d’allà es va a la Porxada on es llegirà comunicat i es faran diferents accions, posteriorment es farà un dinar de carmanyola al parc Torras Villà.\nEn les diferents localitats i recorregut de la marxa es faran diferents accions relacionades amb diferents lluites, educació, sanitat, precarietat, refugiats, antipatriarcat, habitatge, territori…\nAvançem en la defensa dels drets socials. Organitzem-nos i creem poder popular!!\nEstem organitzant la II Marxa pels Drets Socials (2 d’octubre de 2016)\nPosted on August 26, 2016 by marxadretssocialsvo\nEstem treballant de valent per organitzar la II Marxa pels Drets Socials del Vallès Oriental. Guardeu-vos la data del 2 d’octubre de 2016!\nPosted on March 18, 2015 by marxadretssocialsvo\nPrimera Marxa dels Drets Socials del Vallès Oriental\nPosted on May 9, 2014 by marxadretssocialsvo\nLa 1era Marxa dels Drets Socials del Vallès Oriental pretén esdevenir una mobilització on conflueixin les diverses lluites comarcals, col·lectius i persones que defensen els drets socials des de diferents fronts com poden ser la sanitat, l’educació, el treball, l’habitatge, el feminisme, el cooperativisme o la defensa del territori.\nEntenem els convocant, que en aquests temps de capitalisme senil esdevé necessari prendre el carrer, plantejar alternatives des de la base i construir un poder popular arrelat al territori.\nLa Marxa constarà de tres columnes: Baix Vallès, Occidental i Nord. Cadascuna d’aquestes aglutinarà diferents pobles en el seu recorregut. La columna Baix Vallès partirà de Mollet, l’Occidental de Caldes i la Nord de Llinars i Cardedeu. Entre les 10 i les 11h les columnes començaran la Marxa amb la intenció de visibilitzar conflictes i lluites del territori, per confluir entre les 13 i les 14h a la Plaça Maluquer i Salvador de Granollers. A la capital vallesana es realitzarà l’acte central i un dinar popular a l’espai de les Barraques de la festa popular de l’Ascensió (Plaça de les Hortes).\nAixí doncs, us convoquem el dissabte 31 de maig a la 1era Marxa dels Drets Socials del Vallès Oriental.\nAvancem: per la defensa del drets social, organitzem-nos i creem poder popular.


Alzira rep una subvenció de Diputació de més de 70.000 per a un pla d’Ocupació per a persones aturades de més de 55 anys – RiberaTV\nAlzira rep una subvenció de Diputació de més de 70.000 per a un pla d’Ocupació per a persones aturades de més de 55 anys\nAlzira, 24 de novembre del 2017. L’Ajuntament d’Alzira, a través de la regidoria de Desenvolupament Econòmic, Treball i Projectes Europeus i l’agència IDEA, ha rebut una subvenció de 71.090,24 euros per a posar en marxa un altre pla d’ocupació per a persones aturades majors de 55 anys. Les contractacions podran ser a partir de 3 mesos i emprant les borses pròpies de plans d’ocupació que estiguen constituïdes per a obres i serveis municipals.\nIvan Martínez, regidor responsable de l’àrea, ha manifestat que «des de l’Ajuntament estem fent tots els esforços per tal d’obtindre majors recursos i aplegar a tots els col•lectius més afectats per la crisi, en aquest cas les persones aturades majors de 55 anys. Només en 2017 des d’IDEA s’estan gestionant més de 3 milions d’euros d’aportacions d’altres administracions».\nEn els pròxims dies, l’Ajuntament d’Alzira publicarà les bases on estaran els requisits. Les persones interessades poden acudir a les instal•lacions d’IDEA, al c/ Ronda d’Algemesí, 4, o bé telefonant al 2455101.\nAlzira rep una subvenció de Diputació de més de 70.000 per a un pla d’Ocupació per a persones aturades de més de 55 anys added by Ribera Televisió on 24 novembre, 2017


Publicat el Dilluns, 04 Març 2019 08:46\nEl passat 20 de febrer, una dotzena de restauradors i productors i productores d’oli i d’olives de la Terra Alta van viatjar al territori oleícola de les Garrigues i Segrià Sec (antigues Garrigues històriques) en una jornada\nde benchmark per a conèixer les millors pràctiques d’oleoturisme d’aquesta zona.\nAquest viatge va incloure visites a molins i cooperatives amb diferents propostes turístiques i dirigides a diferents tipus de públic. De la mà de l’agència de turisme gastronòmic Olea Soul que feia d’amfitriona, els\nparticipants van poder conèixer des d’experiències Premium com el molí i finca d’Oleum Flumen, col·laboracions público-privades dirigides a famílies i grups com les que fan les cooperatives d’Arbeca i de la Granadella i el\nCentre de la Cultura de l’Oli, i la promoció del patrimoni de la pedra seca que es fa des de Torrebesses a través del Centre d’Intepretació de la Pedra Seca. La jornada també va comptar amb un dinar gastronòmic de l’oli\nd’oliva verge extra, dissenyat i guiat per la xef Montse Freixa, que es va fer al molí d’oli restaurat del s.XIX de Bep de Canut, al mateix poble de Torrebesses, i que és un dels espais patrimonials oleícoles més espectaculars de la zona.\nEl territori de les Garrigues i el Segrià Sec ha estat treballant activament els últims anys per esdevenir una destinació oleoturística de qualitat i amb una oferta diferenciada per a diferents tipus de públics per, així, ampliar el\npúblic visitant. El territori compta amb propostes oleoturístiques consolidades que els restauradors i els productors i productores de la Terra Alta han pogut descobrir directament de la mà dels seus responsables. Així mateix, els participants han conegut les diferents iniciatives que es duen a terme a les Garrigues i Segrià Sec per a oferir formació en oli i oleoturisme i construir i promocionar les xarxes i la comunicació activa entre l’administració local, els equipaments culturals i totes les persones i empreses implicades en el desenvolupament turístic de la zona.\nEl viatge s’emmarca dins de les accions del programa del Consell Comarcal Terra Alta + finançat pel SOC, que pretén impulsar la dinamització turística del territori i la creació de productes innovadors i competitius relacionats\namb l’oleoturisme que permetin una major visibilitat en els mercats.


L'enquesta diu ... | Mitjans de comunicació social per a petites empreses\nL'enquesta diu ....\nDiumenge, juny 12, 2011 Dimarts, octubre 4, 2011 Ball de Lorena\nParlant amb els propietaris de petites empreses sobre les xarxes socials sembla que hi ha un interès creixent pel mitjà, ja que comencen a desviar les activitats de màrqueting de les xarxes tradicionals a les xarxes socials.\nEls nostres resultats preliminars de l’enquesta a les xarxes socials semblen indicar que els propietaris d’empreses, tant homes com dones, passen més temps a les xarxes socials diàriament. (Els homes gasten encara més que les dones). Es tracta d’un canvi espectacular des de fa només un any quan vam fer el nostre primer estudi.\nLes línies vermelles i marrons reflecteixen els resultats del nostre estudi del 2010. Com podeu veure, aproximadament la meitat de tots els homes i dones que van respondre a la nostra taxa van dir que passaven menys de 30 minuts al dia a les xarxes socials. Aquest any, les línies blaves i verdes indiquen clarament un canvi cap a més temps dedicat a les xarxes socials. Amb gairebé el 50% dels homes que informen que passen més d’una hora al dia\nTot i que és interessant, la pregunta real: Funciona? Les dades semblen indicar que sí. Tot i que més de la meitat dels propietaris d’empreses de l’estudi d’aquest any encara indiquen que les xarxes socials representen menys del 5% del total de les seves vendes, hi ha empreses que tenen cert èxit.\nQuè fan per generar vendes? Haureu d’esperar a la compilació de la resta de dades per esbrinar-ho.\nMentrestant, si no heu tingut l'oportunitat de participar, ara és un moment fantàstic, l'enquesta només trigarà uns minuts i, com més enquestats, més interessants seran els resultats. Si completeu l'enquesta, us enviaré una còpia del nou llibre blanc quan es publiqui.\nFeu l'enquesta ara\nI si voleu una còpia dels llibres blancs de l’estudi de l’any passat, el podeu trobar aquí:\nUll Negre de Google Panda\n13 de juny de 2011 a les 2:54\nUna enquesta com aquesta és molt útil i útil i hi pot participar tothom, ja que les xarxes socials són a tot arreu i a tothom. Però llavors ja vaig visitar un lloc relacionat que resumia un informe estadístic sobre homes i dones que utilitzaven xarxes socials i el resultat és que la majoria de les dones passa més temps que els homes. No obstant això, com recordo, es parlava d'altres nínxols, no pas per a finalitats de màrqueting empresarial com aquest. Gràcies per la informació.


Baix Llobregat Music Line - Parc Sanitari Sant Joan de Déu\nBaix Llobregat Music Line\nEstàs aqui: Parc Sanitari de Sant Joan de Déu > Notícies > Institució > Baix Llobregat Music Line\npublicat 28 Novembre 2014\nBaix Llobregat Music Line2014-11-282019-09-23https://www.pssjd.org/wp-content/uploads/2020/03/logoweb.pngParc Sanitari Sant Joan de Déuhttps://www.pssjd.org/wp-content/uploads/2019/09/2014_11_web_gran_musica_baix_llobregat.jpg200px200px\nEl “Baix Llobregat Music Line” és un projecte que neix al Servei de Rehabilitació Comunitària de Cornellà de Llobregat. Es tracta d’un projecte amb l’objectiu de portar a terme un taller de musicoteràpia amb els usuaris i usuàries. Gràcies a la recaptació obtinguda a la BML, cursa solidària organitzada per l’Obra Social, el Servei de Rehabilitació va rebre una beca per poder posar en marxa aquest projecte i, a més, fer-ho extensible als SRC de El Prat i Viladecans.\nAixí es posa en marxa el “Baix Llobregat Music Line”, un programa de musicoteràpia que pretén ajudar als usuaris/es d’aquests dispositius a:\nGaudir d’un temps d’esbarjo a la vegada que s’aprenen coses respecte la música i el seu funcionament.\nParticipar amb altres persones de l’experiència creativa de tocar i cantar plegats.\nMillorar les habilitats musicals o, per primera vegada, provar aquesta disciplina que només és per experts i es que amb ganes, tots podem adquirir coneixements.\nConèixer recursos i experiències musicals com concerts, contacte amb altres músics, visites a espais de creació i difusió musical.\nPer poder portar a terme aquest projecte, s’han dissenyat diversos tallers per tal que aquesta iniciativa arribi al màxim de usuaris/es possible, tallers que estan dinamitzats per Pau Gimeno, musicoterapeuta vinculat des de fa anys a tallers que es realitzen en aquest sentit a diverses clíniques del Parc Sanitari Sant Joan de Déu. La realització dels tallers, a més, permetrà elaborar un treball de recerca sobre els beneficis de la musicoteràpia en persones que pateixen una malaltia mental.\nComunicat del Parc Sanitari Sant Joan de Déu en relació amb l’incendi d’aquest dilluns al vespre a la cinquena planta de l’Hospital de Sant Boi


La mina de mercuri de la Solana la Mina (Eslida) | ARTANAPÈDIA\nAquest conjunt miner està situat a la part nord-est del terme d’Eslida, en la partida de la Solana del Rei, també anomenada Solana la Mina. La seva altitud es de 364 m, situat en 39,902115 de latitud, i 0,283076 de longitud a nivell de la casa.\nCasa residencial (39.8964000/0.240380)\nResumint molt el conjunt, es tracta de dues cases, una d’elles residencial, en estat ruïnós per causa de la guerra de 1936 al 39, unes dependències annexes en el mateix estat, una finca agrícola abandonada i una mina on les galeries estan en bon estat, no així els forns o fonedors, però actualment encara es poden observar determinades parts de la construcció.\nTambé hem vist una paret molt alta, recta i exempta de qualsevol altre component, el que ens indica que probablement fóra l’estructura que sustentaria algun cable per facilitar el transport entre la zona alta i baixa de l’explotació.\nConstruccions auxiliars (39.9020000/0.2831250)\nTot aquest conjunt tan interessant ha estat fins fa poc amagat als possibles visitants degut a la gran quantitat de vegetació i arbres caiguts per causa del darrer incendi del 2016 que el feia pràcticament inaccessible als visitants. Actualment gràcies a la iniciativa del Col·lectiu l’Era d’Artana i al treball fet per la Brigada Forestal del Parc Natural de la Serra Espadà es pot visitar còmodament i apreciar l’interès que té tota l’antiga explotació.\nBoques de mina al secà de dalt\nBoca de mina al secà de baix\nQuè és el mercuri i quins usos té\nÉs un element químic amb el símbol Hg i nombre atòmic 80, pertanyent al grup D com metall pesat de la tabla periòdica. Un litre pesa 13’6 Kg. Antigament era entès com plata líquida; azogue deien popularment al producte d’aquests jaciments.\nEl mercuri es manifesta per tot el món majorment com cinabri (sulfur de mercuri). Actualment està prohibit per la seva alta toxicitat però encara pot estar present en termòmetres, baròmetres, manòmetres, interruptors, llums fluorescents i altres objectes; també es pot fer servir en la investigació i amalgames odontològiques. Va ser molt empleat en explosius, principalment d’ús militar, per aquest motiu es va revaloritzar en les dues guerres mundials del s. XX i altres següents que mantenien els americans; les últimes de certa importància van ser les de Corea i Vietnam.\nMatxó per subjectar el cable (39.9028000/0.2844760)\nAntigament i també en l’actualitat pot usar-se l’amalgama de mercuri amb l’or o la plata per recuperar aquests minerals en estat pur. Era el principal ús del mercuri en època colonial per tal d’extraure aquests metalls preciosos de les mines americanes. Altres usos eren per a pintures, desinfectants, ungüents, maquillatges, etc.\nAntecedents de la mina\nMaterial de mercuri trobat entre el cagaferro de les casetes de la Solana. És un indici de la mineria de mercuri en època musulmana.\nAquest mineral era ja conegut pels grecs i romans; Antoni Josep Cavanilles, en la seva obra Observaciones sobre la historia natural, geografia, agricultura, población y frutos del Reyno de Valencia, ens indica que els nostres jaciments foren explotats en aquella època remota. Posteriorment tenim notícia que en 1562 el rei Felip II donà permís per a l’explotació minera sol·licitada pel Senyor de Xova i Bellota, Francesc Gerònim Ferragut Martí de Pujades, en els seus dominis: “Nos, don Phelip, etc. Per quant per part de vos, el amat nostre Francesh Hieronymi Ferragut… nos es estada feta relació dient que avieu trobat y descubert no sens gran treball, certes mines…””…Per tant, per tenor dels presents, de nostra certa sciencia y real autoritat, donam licencia, permis y facultat a vos…” “…pugau liberament y sins incurriment de pena alguna en los termens dels dits lochs de Chova y Bellota traure qualsevol mines de or, plata, coure, alcafoll y de altres qualsevol metalls y coses de qualsevol specie y natura que sien. (Dada aportada per José Martí Coronado, Cronista Oficial de la Vila de Xova).\nTambé Pérez Macián i Delgado Domingo en la seva obra Ingeniería Minera Antigua y Medieval en el Sureste Ibérico, indiquen que els jaciments explotats pels romans foren novament explotats a mitat del s. XIX, no és estrany perquè en aquells anys hi va haver un gran ressorgiment de la mineria.\nL’historiador Escolano es refereix a la mina de Xova en 1611. També el botànic Antoni Josep Cavanilles en la seva obra ja citada, conta que entre Artana i Eslida està la muntanya de la Creueta, per a nosaltres actualment Serra Creu, allí hi havia unes mines antigues sense explotar fins que un pedrapiquer d’Eslida aficionat a buscar entre les muntanyes va redescobrir en eixa zona el color roig del cinabri així com el verd del coure.\nActual finca dins del coto miner d’Eslida en el polígon 4, parcel.la 112, superfície 55’22 hectàrees\nUna volta atorgada la concessió, el Govern va comissionar a D. Luís Bordesi per a que comencés l’excavació. Aquest va acotar el terreny prohibint la pastura i pas als veïns d’Artana i Eslida, denunciant als infractors, la qual cosa va crear malestar entre aquests que sempre s’havien beneficiant de les herbes. (Tinguem en compte que la concessió devia ocupar com a mínim 50 hectàrees de l’actual polígon 4, parcel·la 112 d’Eslida; és la superfície que ara té la finca on està la mina. Però aquestes indicacions de Cavanilles també ens fan pensar que la concessió arribava al terme d’Artana, d’altra manera no s’entendria el malestar dels veïns d’aquest poble per la prohibició de pasturar els seus ramats, en aquella època era impensable que els dos municipis compartiren les herbes. Tocant amb la parcel·la d’Eslida però ja en terme d’Artana hi ha dos parcel·les actualment propietat de l’ajuntament, són la 228 i 229 del polígon 6 amb una extensió de 39 i 9 hectàrees respectivament, que coincideixen on està la mina del Racó Miquel).\nA continuació va construir una casa, va fer un hort portant l’aigua per una petita sèquia que venia de les Hortetes, i un camí que anava de la casa a les galeries de la mina més elevades. Aquest camí té uns 3 m. d’amplada i la distància entre casa i mina és d’un quilòmetre; està reforçat per uns excel·lents ribassos, puja cap a la mina en zig zag i el seu estat de conservació és acceptable.\nCamí de la casa a la Mina en la Solana del Rei, data del s. XVIII. Vista des de Vilambuig\nDesprès d’acotar la finca, van arribar dos miners aragonesos i un capatàs alemany per iniciar els treballs. Aquesta dada del capatàs alemany ens fa pensar que la concessió de la mina pertanyia a una empresa minera de la mateixa nacionalitat.\nEn 1793, temps de la visita de Cavanilles, havien excavat un pou de 25 peus de profunditat equivalent a 7’62 m. i dues galeries aprofitant part de les antigues. Actualment aquest pou te 15 m. de profunditat.\nEn 1840 La Gaceta de Madrid, periòdic que aleshores era el precedent del Butlletí Oficial de l’Estat, publica concessions mineres a la Creueta d’Eslida, la Baixaeta d’Artana i a Solaig de Betxí. Un poc més tard, concretament en 1844, novament s’atorguen concessions mineres a les explotacions Rosario i Amalia d’Eslida i agregada d’Artana. Entenem que Rosario i Amalia es refereixen a la Serra Creu i agregado de Artana a la mina del Racó Miquel pròxima a aquestes. Al publicar Rosario y Amalia de Eslida y agregado de Artana, se referia tan sols a la proximitat o significava que eren de la mateixa companyia? Pot ser casualitat però, com hem indicat anteriorment, hem comprovat que junt a aquesta finca d’Eslida n’hi ha altres quasi amb la mateixa extensió però al terme d’Artana, concretament en el polígon 6, parcel·les 256, 258 i 259 on està la mina del Racó Miquel. Actualment pertanyen a l’Ajuntament però potser foren de la concessió.\nMina de cinabri de la Baixaeta, terme d’Artana (39.89540/0.2404950)\nEn 1850, Pascual Madoz en la seva obra Diccionario Geográfico, Histórico y Estadístico de España, indica que atorguen concessions mineres a la Serra Creu d’Artana i a Vilambuig d’Eslida.\nTal vegada una mostra que l’activitat minera era fluctuant, és l’informe del Butlletí Oficial de Mines indicant que en 1879 l’activitat minera del mercuri en la província de Castelló era inexistent.\nSarthou Carreres en la seva obra Geografia General del Reino de Valencia ens informa que en 1794 hi van haver prospeccions a Artana. Són certes totes aquestes referències perquè coneixem dues mines al poble abans descrites, una situada a la Baixaeta al costat de la revolta fosca en la carretera vella i una altra situada al Racó Miquel amb instal·lació de fonedors a l’Artiga.\nEn el Almanaque de Las Provincias de 1880 consta que a mitat del s. XIX es va enviar un contingent de més de 200 presos a treballs forçats a la Solana la Mina procedents d’Almadén. Això estava emparat per una llei de 1834 que permetia la cessió dels condemnats a obres públiques i empreses particulars. En canvi la Constitució de 1868 indica en l’art. 25.2 que les penes privatives de llibertat i les mesures de seguretat estaran orientades a la reeducació i reinserció social i no podran consistir en treballs forçats. Per aquesta llei deduïm que l’estada a la mina dels presoners deuria ser abans d’aquesta data. Però per altra part, la realitat ens indica que en l’Europa del s. XX aquestes pràctiques encara eren habituals a l’Alemanya nazi i l’Espanya franquista, i més si cap a les colònies d’ultramar.\nFonedor de l’Artiga al costat esquerre del barranc de Vilambuig, Artana, (39.8984732 -0.265566)\nUn dubte que tenim sobre aquesta mina és quan van començar a usar-se explosius, sabem que en 1635 es van fer servir a Perú i a principi del s. XVIII a la península, però la gran quantitat de mà d’obra d’esclaus o presoners a treballs forçats feia innecessària aquesta pràctica no excessivament eficient i molt perillosa, en canvi a partir de l’invent de la dinamita (Alfred Nobel 1866), resultava el seu ús més segur i poderós, per aquest motiu a finals del s. XIX es va generalitzar.\nLa mina de la Solana al s. XX\nA principi del segle els que regentaven la mina i habitaven la casa era el matrimoni format per Alfred Ecroyd i Hannah Neild; també tenien casa a Artana situada al carrer Colón nº 1, ara desapareguda. Eren els que regentaven la mina que per aquell temps estava en activitat tal com ens conta José Traver Peris. Gràcies al seu interès i memòria, recorda perfectament el testimoni d’un antic treballador que estava destinat als fonedors. El treballador era Vicent Ramon Vilar Pitarch (Janes), nascut en 1906. Deduïm que aquest podia haver començat a treballar al voltant de 1920, ja que la incorporació laboral a les empreses era a partir dels 14 anys. Li contava al nostre informant que hi havia dos forns junts un a l’altre, quan el material era fos s’apegava a les parets i després en refredar-se queia a una basseta i d’on era envasat amb uns recipients d’alumini. També recordava que es van encontrar una pedra de cinabri que per la seva excepcional qualitat i mida la van portar al Museu de Ciències Naturals de Madrid. Hem intentar localitzar-la però sense resultat de moment.\nReformes amb ciment portland\nEls espeleòlegs de la Uji descriuen el conjunt amb tot tipus de detalls i ens donen dues informacions valuoses. Ens confirmen que hi va haver un cable per baixar minerals, pareix que els fonedors de dalt per alguna raó van deixar de funcionar o pot ser simplement baixaven amb aquest mitjà el material inservible per no destorbar a les galeries de baix. També ens indiquen que eixa paret recta i lliure de qualsevol altra edificació servia per subjectar el cable, en la mateixa hi havia la data de 1923 escrita sobre el morter fresc, el que ve a demostrar que desprès de la mort d’Alfred Ecroyd ocorreguda en 1922 la mina seguia activa. Hem anat en companyia de Nelo Vilar a buscar eixa referència escrita i no l’hem localitzada; tal vegada en el passat incendi es va desprendre eixe tros de material per causa de l’alta temperatura o per l’arbre caigut sobre la mateixa estructura. Malgrat aquest inconvenient tenim unes altres evidències que ens permeten datar l’obra. Eixa paret exempta de qualsevol altra estructura que s’usava per mantenir el cable està fabricada amb morter (calç, grava i aigua); servia aquest material per subjectar les pedres i arrebossar la part exterior, la seva data de construcció és incerta, però a la part exterior, dalt a la dreta, hi ha uns petits arrebossaments per tapar unes juntes i per reformar uns forats, (a l’altra part de l’estructura també està). Doncs bé, el referit material és ciment portland. Tenim constància que eixe element prou perfeccionat va ser inventat en 1834, però és va generalitzar a partir del 1900, pel que deduïm que eixes petites reformes es van fer en el passat segle. Podem comprovar les diferències en la foto que mostrem a continuació.\nDeixalles de carbur a l’abocador de baix\nUna altra prova que ens ve a demostrar el funcionament de l’explotació el primer quart del s. XX és la gran quantitat de restes de carbur existent en una de les escombreres.\nAquestes restes de carbur que mostrem són indubtablement del s. XX, ja que l’invent data de finals del s. XIX, generalitzant-se el seu ús a partir de principi del passat segle.\nA part del cable com mitjà de transport es necessitava un vehicle per traure el mineral de la zona de treball a l’exterior, no hem trobat senyals de via per a vagonetes, tampoc en hi va haver a Xova, en els últims temps feien servir en aquest jaciment un moto-carro per extraure el mineral a l’exterior, també per portar el mercuri a l’estació de Soneja i altres serveis puntuals. Ignorem com el traurien de les nostres galeries, tal vegada podria ser en algun tipus de carretó manual.\nPensem que cal fer menció de les condicions dels treballadors de la mina al llarg de tots els temps; normalment eren persones desnodrides amb jornades pesades i llargues; en la mina de Xova durant els anys 50 i 60 del passar segle la jornada era de 12 hores, a més a més d’aquests inconvenients amb perill d’emmalaltir, estava la silicosi com a malaltia professional que feia estralls; els nostres amics de Xova, Pascual Mondragón Torres i Pascual Mondragón Ten, als que vam entrevistar, ens contaven que en van morir molts, entre ells un cunyat del primer als 44 anys i també el seu nebot.\nPodem imaginar com serien els treballs en altre temps si pensem que en ple s. XX, ja en la postguerra, els miners de Xova tenien revisions mèdiques periòdiques però sense cap detecció de silicosi a no ser que els símptomes foren en estat avançat. Els operaris de l’interior de les galeries no respectaven l’obligació de portar mascareta, fumaven en plena activitat i no complien el temps d’espera desprès de les explosions. No obstant, cal dir que els del poble, agricultors de professió la majoria, tenien certa aprensió a entrar a les mines, per aquest motiu els que podien feien treballs auxiliars a l’exterior, així passava també a la mina de la Font del Ferro d’Artana. Però no tots els obrers locals podien quedar-se a fora, hi havia uns que per impossibilitat i altres per guanyar més, entraven a la mina. D’aproximadament 90 treballadors hi havia uns 70 del poble i uns altres 20 de forasters.\nEn quant als salaris que percebien, ostensiblement més alts que a l’agricultura, eren segons la qualificació professional o als llocs de més risc. José Martí Coronado en el seu treball La Minería en Chóvar, Sierra de Espadán (2001), ens ho explica de la següent manera:\n…aparecen relacionados algunos de los oficios desempeñados en la mina y sus respectivos salarios entre 1960 y 1966. Así, vemos que el jornal para obreros de baja calificación, como zafreros, vagoneros, boquilleros de horno, chaveteros (sic), clasificadores o mineros sin categoría laboral específica fue de 31 pesetas; los ayudantes percibían un jornal algo menor (28 pesetas), y los picadores, 34. Los caballistas fueron los peor pagados (10´5 pesetas), siendo los sueldos mensuales más elevados los que recibían tanto el oficial de 1ª como el encargado: alrededor de 1445 pesetas en 1961. Esas cifras apenas oscilaron en los 6 años que se mantuvo abierta San Francisco.\nEl nostre informant de Xova, com a conductor del moto-carro, cobrava 36 pessetes per jornada en 1962, això demostra que apreciaven el seu treball. Tant va ser així que en 1966 quan van clausurar la mina i indemnitzar als treballadors, ell no va percebre res, li van indicar que no era necessari perquè l’obertura novament de la mina era imminent i el seu lloc de treball estava garantit.\nDels que entraven a la mina, en cap moment pot al·legar-se ignorància sobre el perill d’emmalaltir i l’eficàcia de les mesures de seguretat. Així es va poder comprovar quan van intentar contractar miners en Ojos Negros; aquests van rebutjar l’oferta per por al mercuri com element altament contaminant.\nEls forns o fonedors\nL’Artiga. Bancada on trituraven les pedres de mineral per a posteriorment coure-les als fonedors. (39.8985480/0.2652900\nSense lloc a dubtes el mineral calia fondre’l in situ, estem referint-nos a un minerals de l’1 o menys per cent de puresa, això suposava en el millor dels casos que de cada 100 kg se’n obtenia 1 de mercuri.\nEl procediment per a preparar el mineral per al forn, consistia en una trituració del mineral considerat bo per tenir vetes de cinabri, el dolent anava directament a l’escombrera, aquesta trituració era manual a la mina referida i també a la de l’Artiga-Racó Miquel. En canvi a la mina de Xova en els últims temps era mecànica gràcies a estar dotat el conjunt d’instal·lació elèctrica. (Testimoni de Pascual Mondragón Torres).\nUna vegada triturat anava al forn, aquest sense lloc a dubtes era de la modalitat anomenada Bustamante.\nEls forns de bustamante o d’aludeles consistien bàsicament en una construcció que en la part baixa estava el cremador on s’introduïa la llenya, i uns fumerals laterals per a l’evacuació del fum. Cal dir que a Xova en els últims anys van substituir la llenya pels hidrocarburs. A la part de dalt hi havia una cambra amb obertures per a que passés la calor. En aquest punt es dipositava el material, que una vegada gasificat per l’alta temperatura, es concentrava en la cúpula sense obertura a l’exterior. Posteriorment en refredar-se el fonedor, s’apegava el mercuri liquat a les parets fins que pel seu pes baixava i per unes canals anava a una basseta d’on finalment era recollit amb botelles metàl·liques. Aquestes botelles eren de 2’5 litres i el seu pes ascendia a 34’5 kgs. Ens contaven els nostres informants de Xova que en certa ocasió el metge del poble li va dir a la seva dona si era capaç de carregar-se una d’aquelles ampolles de 2’5 l., ella confiada ho va intentar amb la sorpresa de comprovar l’exagerat pes que tenia.\nEls fonedors de la Solana la Mina, il·lustracions de Vicent Tomàs i Martí fetes el dissabte 17 de setembre de 1921\nCom a combustible podia usar-se la garriga, el que ací diem popularment malea degut a que el mercuri es liqua als 640º, una temperatura considerada baixa per a la fusió dels metalls, el que fa pensar que la malea que es feia per als forns d’Onda fins els anys 60 del s. XX, era una continuació de l’activitat realitzada pels nostres treballadors gavellers des de feia segles.\nEs gastaven aproximadament 2 arroves de llenya per Kg de mineral fos; per cada fornada es necessitaven entre 11 i 14 càrregues de cavalleria de llenya de garriga; en 1854 es pagaven a 11 reals cada una. El foc durava unes 8 hores i 18 més la brasa. Per a refredar-se completament el forn una vegada consumida la brasa, podia tardar entre 24 i 48 hores. En baixar la temperatura a 160º es liquava el mercuri. Una vegada el fonedor apte per a la neteja, que consistia en llevar la cendra i la pedra ja foguejada, el procés no devia durar més de 12 hores per mantenir un calor òptim compatible amb la conservació de l’obra.\nDos vistes dels fonedors, els forns vora les boques de mina del secà de dalt\nMaqueta de forn de Bustamante per a l’extracció del mercuri. ( Guiadelturistafriki.es, horno de aludeles)\nEl treball dels fonedors precisava d’una dedicació contínua mentre durés la cocció; a Xova en el passat segle feien dos torns diaris de 12 hores.\nEl preu del mercuri en la dècada de 1960 podia ser d’uns 300 dòlars la botella de 2’5 l. Amb un pes de 34’5 Kg, però amb alguna diferència en cada any com podem comprovar:\n1960 210’334 $\n1961 197’038 $\n1962 191’271 $\n1963 189’926 $\n1964 314’787 $\n1965 570’747 $\n1966 441’719 $\n1967 489’355 $\nEn l’any 1962 Espadán Minera Industrial SL de Xova va comprar rajoles refractants a Quart de Poblet; han aparegut atovons d’aquest tipus d’una altra procedència tant al jaciment miner de la Solana la Mina com als fonedors de l’Artiga inscrits com a Foster i com a Pardo, Madrid.\nRefractari: “PARDO MADRID”\nFragments de refractaris: “PARDO MADRID” i “FOSTER”\nPensem que aquest taulells de procedència tan llunyana deurien importar-se desprès de 1862, any de l’arribada del ferrocarril a Nules, portar-los amb carro des de Madrid ens pareix poc creïble. Hem consultat a Vicent Joan Estall, Director del Museu del Taulell d’Onda però de moment no sabem l’època de fabricació.\nL’aparició d’aquesta ceràmica en els dos conjunts miners tan pròxims ens fa pensar una altra vegada si eren de la mateixa empresa.\nLa família Ecroyd Neild\nAl cementeri d’Eslida reposen les despulles mortals d’un personatge únic, peculiar, que et fa interrogar-te quan llitges la seua làpida:\n«En memoria cariñosa de Alfredo R. Ecroyd Russell fundador de la Liga Antialcohólica Española, que nació en Bradford (Inglaterra) 14 diciembre 1844, y murió en la Solana del Rey 20 mayo 1922.\nAmb aquestes parales inicia Oscar Pérez Silvestre la seva investigació del personatge que ens ocupa amb el títol de En memòria d’Alfred R. Ecroyd Russell.\nLàpida d’Alfredo R. Ecroyd Russell al cementeri d’Eslida\nVa nàixer a Bradford el dissabte 14 de desembre de 1844. Era fill del matrimoni format per Benjamin Ecroyd (1800-1857) i Hanna Russell (1804- 1873). El dijous 13 de gener de 1870 es va casar a Wilmslow amb Hannah Maria Neild (Greenheys 1839-Torquay 1915), matrimoni del qual van nàixer quatre fills: Russell (1871), Ethel Mary (1872), Wilfrid Thorp (1873) i Cuthbert Wigham (1875).\nVan venir a Artana i a la casa i mina de la Solana del Rei d’Eslida, en 1894, molt prompte van establir relacions d’amistat i laborals amb els nostres conciutadans dels dos pobles.\nEra enginyer de mines i propietari de la mina, la casa, tots els edificis annexes i un hort, amb una extensió de terreny com a mínim de 50 hectàrees al municipi d’Eslida. Creiem que tenia altres tantes hectàrees al terme d’Artana com a continuïtat del coto miner on està la mina del Racó Miquel, tal com hem exposat.\nD’alguna manera aquesta família formava part d’un moviment cultural del poble en el que estava el pintor Felipe Sales; el metge Miquel Gallart Traver, gran activista de La Liga Antialcohólica Española; Joan Martí Portalés, un compulsiu lector sobre tot de periòdics i líder dels republicans d’Artana; Pasqual Villalba, persona amant i impulsor de moltes iniciatives culturals; Vicent Tomàs Herrero, aficionat a l’arqueologia, propietari d’una part del Castell que va començar a reconstruir, els seus fills Vicent Tomàs i Martí, activista en favor de la llengua, el nacionalisme agrarista valencià i director de El Crit de la Muntanya, i el seu germà Joan, que més avant va exercir a Barcelona com a antiquari, pintor i restaurador principalment de ceràmica; Andrónico Pla Montesinos, el que va fer la troballa de l’Ídol d’Artana junt amb Vicent Tomàs i Martí, i més tard en la guerra, ostentant el grau de major de l’exèrcit republicà, va estalviar moltes calamitats al poble; mossèn Joan de Taletes, home culte i obert que tant va treballar per la nostra llengua; mossèn Lluís Vilar Pla, sacerdot, que va escriure la Historia de Artana, Artanenes Notables i altres obres de caràcter piadós; inclòs també hi havia un “sant”, sant Josep, el qual feia sermons a sa casa on assitien moltes persones devotes. Indubtablement la pròpia Hannah, a la que desprès ens referirem, tenia al poble el seu merescut prestigi. No dic que tots ells formessin un grup compacte però hi havia una agitació cultural que va impulsar iniciatives com la Liga Antialcohólica Española abans assenyalada, la revista El abstemio, el periòdic El Crit de la Muntanya, els aplecs de la Muntanyeta de Sant Antoni; probablement també una lògia maçònica, ja que algunes d’aquestes persones ho eren (declaració de Joan Tomàs i Martí).\nHannah fou una dona molt intel·ligent, amb una personalitat excepcional en aquella època tan difícil per a elles. Podem contar una anècdota que pot il·lustrar aquest caràcter; com vivien a Artana, el dia del Corpus va anar a veure la processó, aleshores les persones que estaven a la casa on l’havien convidada li van indicar que quan passes la Custòdia tenia l’obligació d’agenollar-se, ella va dir que no, perquè els anglicans, com és sabut, no creuen en la presència del Senyor en el pa consagrat. L’ama de la casa li va fer veure que eixa actitud era inapropiada i en certa manera violenta per als costums del poble. Estàvem a principi del s. XX. Per no forçar la situació va anar al corral. Desprès va elogiar a les seves acompanyants dient: “Así me gusta, Vds. buenas católicas y yo buena anglicana”. (Testimoni de Mª Dolores Cabañes Ibáñez).\nTot el que hem llegit sobre ella ens indica que de jove va tenir un problema d’alcoholisme al sí de la seva família, com relata Juan Carlos Usó en El Abstemio y la Liga Antialcohólica Española, aquesta circumstància va propiciar que de ben jove exercira una gran activitat com a militant antialcohòlica al seu país. En arribar a Artana va continuar amb aquestes accions impulsant junt al seu marit, el metge Artanenc Miquel Gallart Traver, el mestre de la Vall d’Uixò Antonio Fuertes Antonino i altres persones, La Liga Antialcohólica Española. Aquesta es va fundar a Tales el dissabte 1 d’abril de 1911, lloc de residència de Miquel Gallart per ser metge titular d’aquest poble, publicant com òrgan de la societat la revista El Abstemio dirigida per Antonio Fuertes Antonino amb una tirada de fins a 10.000 exemplars que es distribuïen per tota Espanya.\nPerò molt abans de la fundació de la Liga, ja havien iniciat les seves activitats antialcohòliques. En 1903 es van adherir al Manifest Mèdic contra l’alcohol signat per sis-cents seixanta quatre metges europeus i més de dos-cents espanyols; posteriorment, ja legalitzats com a societat, editaren la revista i feren moltes accions i publicació d’articles, intentant reclutar persones influents com mestres, bisbes i sacerdots, metges, alcaldes i altres autoritats.\nVa tenir molt de ressò la proclama on demanaven a tot el que vulguès, adherir-se a fer la promesa d’abstenir-se de consumir alcohol.\n“Prometo abstenerme en absoluto de toda clase de bebidas que contengan alcohol (salvo prescripción Facultativa), y fomentar por cuantos medios estén a mi alcance la práctica de esta sana costumbre”.\nVan ser moltes persones les que es van fer aquesta promesa, també alguns veïns d’Eslida i Artana, entre ells Vicent Tomàs Herrero, pare de Vicent Tomàs i Martí.\nUna de les iniciatives, entre moltes altres, fou la fundació a Tales d’un cafè antialcohòlic, és a dir un local d’esbarjo on estaven prohibides les begudes alcohòliques. Amb tota probabilitat aquesta decisió fou de Miquel Gallart, aleshores metge titular del poble.\nLa mort de Hannah en 1915, el desànim i envelliment d’Ecroyd i el cansament del membres de l’associació per no arribar a aconseguir els resultats esperats ni obtenir el recolzament d’autoritats, mitjans d’informació i altres institucions, va propiciar el final de l’activitat amb la publicació de l’últim exemplar de El Abstemio en desembre de 1918.\nFinalment podem veure com a mostra de la relació entre aquests personatges, així com la consideració i estima que professaven a la família Ecroyd, aquesta nota necrològica apareguda el periòdic El Crit de la Muntana del dijous 15 de juny de 1922:\nEl dia 20 de maig [dissabte] i a l’edat de 77 anys morí en sa casa de la Solana del Rei, de Artana, el fundador de “La Lliga Antialcohòlica” i de El Abstemio, n’Alfred Ecroyd Neild, entusiasta de les nostres coses i protector de EL CRIT DE LA MUNTANYA.\nDescanse en pau aquell home tan altruista, tan bo i tan just, i reba la seva família el nostre pesam.\nLes galeries de la Solana la Mina com a refugi de la gent d’Artana\nA Artana, a finals de juny i principi de juliol de 1938, el front anava apropant-se, s’intuïa la caiguda del poble a mans de les tropes franquistes, hi havia inseguretat pels bombardejos de l’aviació, també hi havia molta por per l’arribada de les tropes, sobre tot les mores.\nPer la inseguretat que hi havia es van fer uns dotze refugis, els baixos del campanar també es considerava un lloc prou segur; molts altres optaven per posar-se baix l’escala de la casa amb cadires i matalafs al damunt. Van ser també prou gent els que van decidir ocupar casetes, coves i corrals del terme, però probablement el lloc més adient i al que més persones es van quedar fou a les galeries de la Solana la Mina. De tot açò tenim testimoni directe, com es pot veure en les entrevistes reunides al vídeo Testimonis de la Guerra Civil en Artana.\nAquest conjunt miner de moltes boques de mina, d’una extensió total de més de 400 m de galeries prou altes per a transitar amb comoditat, una roca calcària que feia bastant improbable qualsevol solsida i prou d’elles amb més d’una sortida, feia el lloc com a punt adequat per guarir-se. També hi havia l’horteta del miner amb aigua de la partida de les Hortetes d’Eslida. Si a aquestes condicions li posem la proximitat al poble que era d’uns 3 km i el nombre suficient de persones per defensar-se en cas d’alguna agressió, el lloc tenia unes bones condicions.\nAllí van estar bastants dels nostres avantpassats, uns 400 segons consta en un escrit de l’alcalde José Mª Catret Gargori fet com aval per justificar la bona actuació a favor del poble del comandant republicà i veí d’Artana Andrónico Pla Montesinos.\nUn altre anglès a la Solana la Mina\nWalter Ridge fou un enginyer de mines que en 1910 va anar a treballar a la mina d’Ecroyd on va residir els primers anys. A part de la seva ocupació principal en la mineria, fou un meteoròleg aficionat que va muntar una estació oficial en la casa de la Solana i posteriorment a Eslida, on va residir desprès de la guerra fins a la seva mort ocorreguda el dimecres 7 de març de 1951 als 68 anys. Sobre ell, un home pacífic que no es posava amb ningú, corrien llegendes pel poble. Es contava que va fugir del seu país per causa d’un duel amb un altre jove que pretenia la seva estimada, amb resultat de mort. Altres confonien les seves observacions meteorològiques amb pràctiques poc comuns com adorar al sol. Ser un home solitari, protestant en la societat ultracatòlica i poc inclinada a acceptar altres creences, maneres de comportar-se no habituals i formes de pensar poc coincidents amb les del poble, tampoc afavorien.\nFinalment, a diferència d’Ecroyd, Walter Ridge no va ser enterrat amb làpida al cementeri. No se li va permetre i està sepultat a un annex poc digne. Tal vegada a Ecroyd per ser propietari de la mina i estar molt ben considerat al poble, no es van atrevir a prohibir el seu enterrament al cementeri, o potser perquè en la postguerra el conservadorisme de la política, la societat i l’església feia prohibitiva la sepultura al recinte a tota persona no catòlica.\nPerò serà millor llegir el que ens conta Òscar Pérez sobre D. Walterio, així el coneixien al poble.\nEstem convençuts que hem de conservar adequadament i promocionar d’una forma respectuosa aquest complex miner i la natura que l’envolta, també difondre els seus valors culturals així com continuar l’estudi de tota la seva història. Tal com va dir Lucia Doñate, alcaldessa d’Eslida, podria formar part d’un conjunt miner més extens com les mines de mercuri de Xova, els fonedors de l’Artiga, la mina de la Font del Ferro i el Museu de la Mineria d’Artana, ampliant a poder ser aquest últim.\nSincerament pensem que cada part és interessantíssima però si les unim el valor es multiplicarà.\nDe moment, una vegada acabada una primera fase de catalogació, protecció i senyalització, es podria intentar iniciar les gestions per a que els conjunts miners del tres pobles foren declarats Bé d’Interès Cultural Municipal.\nTambé caldria fer de moment unes obres necessàries i no massa costoses. Pensem que és urgent, pel perill que comporta, assenyalar i tapar amb algun tipus de reixa el pou existent, la seva profunditat és de 15 m. Una altra obra podria ser la restauració del camí que va de la casa al més alt de la mina, no seria molt costós i el resultat seria excel·lent.\nFinalment creiem que cal iniciar amb tota la celeritat possible la recuperació de les finques on esta tot el conjunt miner, tant d’Eslida com d’Artana i buscar alguna utilitat.\nPer a la realització de la present publicació hem fet algunes entrevistes molt clarificadores sobre el sistema de treball i època d’explotació.\nPodeu veure la llista de qüestions a abordar en les referides entrevistes:\nData de l’entrevista.\nQuan va començar el treball en la mina.\nQuina era la seva feina.\nCom era el treball en l’explotació.\nCom tractaven el mineral fora de la mina.\nForma de triturar el mineral.\nCom eren els fonedors.\nQuin tipus de combustible usaven.\nCas de ser llenya, com la recollien.\nOn dipositaven el mercuri.\nQuanta gent treballava.\nEren del poble o hi havia molts forasters.\nPreu dels salaris i del mercuri.\nMalalties professionals com la silicosi.\nQuantes galeries tenia la mina.\nQuant durava la cuita.\nJornada de treball i torns.\nCom es transportava el mineral de la mina a l’exterior.\nOn venien el mercuri.\nPer a què s’usava.\nQui era el propietari de l’explotació.\nAltres assumptes que vullga explicar\nLa present publicació ha sigut possible gràcies a les següents persones i entitats:\nCol·lectiu l’Era. Van localitzar el lloc i van fer tot el possible per adequar-lo, donant pas a l’actuació de la brigada del Parc. Més tard van organitzar les primeres visites als Fonedors, amb èxit de participació i qualitat informativa.\nEscobar Estellés, José Vicente. Ell com a Director del Parc Natural de la Serra Espadà va prendre la decisió de desbrossar i adequar la zona per a fer possible l’accès. També va buscar l’últim treballador de la mina de Xova i ens va acompanyar a entrevistar-lo, participant activament, precisament en diumenge quan podia estar lliure de la seva responsabilitat.\nGarcía Bernús, Antonio. Com a funcionari de l’Ajuntament ha atès en tot moment amb diligència totes les nostres peticions; de no ser per ell aquesta publicació seria més incompleta.\nMondragón Ten, Pascual. Va ser molt amable al rebre’ns a sa casa i respondre durant una llarga estona a totes les nostres preguntes amb simpatia i ganes de col·laborar.\nMondragón Torres, Pascual. També valorem la seva amabilitat i admirem la seva memòria privilegiada; va ser de grandíssima ajuda per a comprendre tot el procés de la mineria del mercuri.\nMoros Vilar, Santiago. D’una manera discreta, quasi “clandestina,” evitant honors i reconeixements, pot ser la persona que més treballa per la natura a Artana. Per la seva comesa hem conegut paratges i transitat senders abans impossibles. Aquest hivern col·laborarà a condicionar la senda dels fonedors de l’Artiga a la mina del Racó Miquel.\nPérez Silvestre, Òscar. Filòleg, investigador, creador del bloc Espadàniques i posat en molts temes, és també un apassionat de la Serra Espadà i el seu poble, Eslida. Tenim el privilegi de tenir una vella amistat, això fa que puguem “abusar” de la seva benevolència sabent que respon sempre a totes les nostres demandes d’informació.\nPons Monjo, Empar. Companya immillorable de moltíssimes qualitats, modera les meves accions i pateix per causa d’un home summament maniós al que tolera. Quan expose els escrits a la seva “censura”, el veredicte sol ser implacable i inapel·lable però precís i prudent. Això m’obliga, dins de les pròpies limitacions, a intentar fer-los el millor possible.\nSanchís, José Manuel. Autor entre altres títols de “La Minería del Mercurio en Chóvar (Castellón) y su Horno de Bustamante.” Ha sigut de gran ajuda per a la realització d’aquest modest treball. També va ser molt il·lustrativa sobre la mineria, la conversa telefònica que amb gran amabilitat per part seva, vam mantenir. Ell sap que sempre serà benvingut a Eslida i Artana quan es decideixi a visitar la Solana la Mina.\nTraver Peris, José. És admirable el seu interès pel patrimoni del poble i la disposició a col·laborar en la promoció i posada en valor. En aquest cas reconeixem la seva sensibilitat al indagar sobre la vida i activitats de persones que fa temps no estan entre nosaltres, la memòria en recordar converses de fa moltes dècades i informar-nos en el moment oportú quan estàvem fent aquesta publicació. Va ser summament interessant l’entrevista per saber que en el primer quart del s. XX es treballava a la mina.\nVilar Andrés, José. Persona sempre disposada a treballar desinteressadament principalment pel medi natural i atent amb tots, en aquest cas ha localitzat el sender i ha accedit a adequar-lo des dels fonedors de l’Artiga a la boca de la mina del Racó Miquel.\nVilar Herrero, Nelo. Home posat en mil qüestions, pot passar de doctor collidor a fer unes performances sublims o a ser un excel·lent treballador de la cultura. Total un “Aureliano Buendía” d’anar per casa. Ànima d’Artanapèdia, on és escriptor, editor, fotògraf, corrector, animador del projecte i moltes coses més; això sí, sempre amb la moral i il·lusió ben altes quan es tracta de treballar per Artana.\nAlmanaque las Províncias, 1880\nAndrónico Pla Montesinos. Apunts Biogràfics (Herrero Cabanyes, Josep)\nDiccionario Geográfico, Histórico y Estadístico de España. (En 1850, Pascual Madoz, tomo VI, 1850)\nEl Abstemio y la Liga Antialcohólica Española (Usó, Juan Carlos)\nEl Crit de la Muntanya, 15.06.1922.\nEn Memòria d’Alfred R. Ecroyd Russell (Pérez Silestre, Óscar)\nEn memòria de Walter Ridge (1871-1951), un anglés d’Eslida (Pérez Silvestre, Óscar)\nEspadàniques (Pérez Silvestre, Òscar)\nGeografia General del Reino de Valencia. (Sarthou Carreres, Carlos)\nGuiadelturistafriki.es, horno de aludeles\nIngenieria Minera Antigua y Medieval en el Sureste Ibérico. (Pérez Macián i Delgado, Domingo)\nLa Minería del Mercurio en Chóvar (Castellón) y su Horno de Bustamante (Sanchís, José Manuel)\nLa Minería en Chóvar (Martí Coronado, josé)\nMiguel Gallart Traver (Sales Vicent, José)\nObservaciones sobre la historia natural, geografía, agricultura, población y frutos del Reyno de Valencia. (Cavanilles, Antoni Josep)\nSigpac (Artana polígon 6, Eslida polígon 4)\nFotos de Josep Herrero i Nelo Vilar\nArtana a 22 d’octubre de 2019


Un nou tractament allarga la supervivència dels pacients amb càncer de fetge en estadi avançat | Diari de Tarragona\nDenuncian al dueño de un galgo por matarlo a golpes en Balaguer\nBalance policial del Sónar 2019: 25 detenidos y 80 móviles recuperados\nDos homes i una dona detinguts per una agressió sexual múltiple a Barcelona\nUn nou tractament allarga la supervivència dels pacients amb càncer de fetge en estadi avançat\nUn estudi de l'IDIBAPS demostra l'efectivitat de la teràpia amb ramucirumab\n22 de Enero de 2019 - 11:06 hs\nblood cells and\nUn nou tractament allarga la supervivència dels pacients amb càncer de fetge en estadi avançat. Un estudi de l'Institut d'Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer (IDIBAPS) demostra l'efectivitat de la teràpia amb ramucirumab en el tractament de segona línia del carcinoma hepatocel·lular, el tipus més freqüent de càncer de fetge. Representa el 90% dels tumors primaris de fetge i és la tercera causa de mort per càncer al món.\nL'estudi, publicat a la revista 'The Lancet Oncology', recull l'experiència de 292 pacients de 92 hospitals en 20 països diferents. És el primer treball que selecciona pacients amb tumors avançats molt agressius, on la història natural és de cinc mesos i s'aconsegueix un augment de la supervivència de fins a vuit mesos.\nEl tractament d'aquesta malaltia ha evolucionat de forma considerable. El ramucirumab és el cinquè fàrmac efectiu en el tractament del carcinoma hepatocel·lular, el tercer en segona línia i el primer que s'administra en base a la presència d'un biomarcador concret. Aquest fàrmac és un anticòs que inhibeix de forma específic el receptor VEGFR2, implicat en el procés de creació de nous vasos sanguinis del tumor, és a dir, en el seu creixement.\nL'ús de biomarcadors per a la selecció de pacients permet avançar cap a tractaments de medicina personalitzada, "millorant el benefici clínic i limitant l’exposició a la toxicitat d'altres agents que poden no ser tan efectius", ha explicat el doctor Josep Maria Llovet, professor ICREA de l'IDIBAPS, on dirigeix el grup d'Investigació translacional en oncologia hepàtica, i director del Live Cancer Program a la Icahn School of Medicine at Mount Sinai de Nova York.\nCeller 9 +, vinos ecológicos con conciencia en La Nou de Gaià\nEl Campionat de Catalunya Absolut de tenis arranca en el CT Barà\nAndreu Carranza: «Els personatges em vénen a despertar a la nit»\nDues parelles d'arpelles tornen a criar al Parc Natural del Delta després de 40 anys


Cultura – Escrit(o)s (im)prescindibles\nEn poques hores m’he emocionat profundament dues vegades. La primera va ser ahir a la nit, llegint la felicitació d’aniversari —el meu— que la meva filla va publicar a Instagram, sota una fotografia de fa 20 anys. La seva declaració d’amor incondicional és tan sincera i autèntica que no vaig poder evitar que dues llàgrimes em llisquessin galtes avall.\nAl migdia havia estat parlant amb unes companyes que no és just, que és inacceptable des d’una perspectiva moral i cívica, que les dones molts cops hagin de triar entre la maternitat i la seva carrera professional. Parlàvem d’investigadores, però podem estendre-ho a totes les professions. La societat no es pot permetre el luxe de desaprofitar el talent de milions de ciutadanes actives, però tampoc es pot permetre el luxe que elles no visquin una maternitat plena i satisfactòria, perquè aquesta és la condició sine qua non per comptar amb futures generacions de ciutadans i ciutadanes compromesos i participatius. Continua la lectura de “Emocions” →\nBy Adela Farréin Amics i família, Cultura 02/06/2017 02/06/2017 493 WordsDeixa un comentari\nCaminava per la ciutat. Passeig de Gràcia amunt, la maniquí de l’aparador de Chanel em va fer pensar en les odalisques —setí morat i perles—, a Pronovias hi havia el vestit de Josefina, emperadriu de França, i a Gucci, un vestit que podria haver dut Grace Kelly un estiu assolellat a Montecarlo.\nA cada semàfor m’havia d’aturar al costat del ressò estrident de l’anglès mastegat com un xiclet de tres noies nord-americanes. Vaig accelerar el pas per avançar-les i vaig acabar entre una cinquantena d’adolescents, alts, rossos i de mirades líquides, que havien ocupat la vorera davant de la Pedrera i que es reconeixien els uns als altres tot lluint un mocador rosa nuat al coll —que feia joc amb les seves galtes enceses per un sol insòlit nord enllà. Continua la lectura de “Torna l’estiu” →\nBy Adela Farréin Cultura, Política, Reflexions, Societat 23/04/2017 02/06/2017 791 WordsDeixa un comentari\nUna bosseta de confits i una copa de cava. Així vam cloure el bateig de la Sala d’Actes —des d’ara, Sala Joaquim Cardellach— i la Sala d’Exposicions —ara Sala Salvador Alavedra— d’Amics de les Arts i Joventuts Musicals, que vam celebrar ahir, dissabte de Festa Major, a la tarda.\nVaig tenir el plaer de ser l’encarregada de glossar les figures d’Alavedra i Cardellach, dos estimadíssims ex presidents que ens van deixar: el Salvador ara fa un any; el Quim, el 2002, prematurament. Diverses persones m’han demanat si podien tenir còpia del text que vaig llegir. Aquí sota us deixo sengles enllaços al text íntegre de la glossa i a les estrofes inèdites de La poma —himne no oficial de la Penya del Ximples— que vam cantar tots els assistents, després d’una excelsa interpretació de la lletra de sempre. Continua la lectura de “Bateig” →\nBy Adela Farréin Amics i família, Cultura, Societat 03/07/2016 02/06/2017 335 WordsDeixa un comentari\nEl Jordi ve, el ‘Fernàndes’ va\nHi ha persones tan imprescindibles per fer que les coses rutllin, tan compromeses a fer-les rutllar, tan discretes i modestes en la seva contribució —d’altra banda, infatigable: totes les hores disponibles de cada dia, dels 365 dies de l’any— que, sovint, ens oblidem de donar-los les gràcies.\nUna d’aquestes persones imprescindibles, als Amics de les Arts i Joventuts Musicals de Terrassa, és el Jordi Fernàndez, que es va incorporar a l’entitat fa 26 anys, com a vocal del Grup literari Mirall de Glaç, però la contribució del qual va molt més enllà de la literatura (publicacions, concursos literaris, presentacions d’obres i autors, consgrats o novells…), com saben als assidus a les conferències, els regulars de les cantades del Cor Montserrat, desenes d’artistes visuals, músics i creadors multidisciplinars que han participat en alguna de les iniciatives que ell ha organitzat, ha dinamitzat o, simplement, ha fet possible.\nContinua la lectura de “El Jordi ve, el ‘Fernàndes’ va” →\nBy Adela Farréin Amics i família, Cultura 19/06/2016 28/06/2016 836 Words2 comentaris\nUn dia li vaig preguntar a Richard Ford si els personatges del seu llibre de relats Rock Springs havien perdut l’esperança. L’escriptor nord-americà, autor de novel·les tan reconegudes com El periodista esportiu o Canadà, em va dir que no era cert, que cadascun dels protagonistes d’aquelles històries seguia endavant amb la seva vida i tenia un afecte, “i això, en un món tan complicat com el que vivim, ja és molt”.\nDimarts vaig recordar aquella conversa mentre pensava en Salvador Alavedra, la figura del qual vaig encarregar-me de glossar en l’acte de lliurament de la Medalla d’Honor de Terrassa, que se li ha concedit a títol pòstum. En rellegir el meu propi text sobre la vida del Salvador vaig pensar en la profunda tristesa del país durant els durs anys de la post-guerra, en la joventut perduda (“Generació estroncada la nostra, que no va poder arribar a esbadellar-se i es va quedar en poncella recremada”), en la impotència, en la desesperança…\nContinua la lectura de “Esperança” →\nBy Adela Farréin Cultura, Reflexions, Societat 20/04/2016 28/06/2016 424 Words2 comentaris


Hamburguesa d'azukis i moniato - Receptes Vegetarianes\nL’azuki és un llegum que prové de l’Himalaia. Com tot el llegum s’ha de cuinar molt bé per poder assimilar totes les propietats. És un aliment indispensable per fer una dieta sana. Són més fàcils de digerir que altres lleguminoses.\nLes seves principals propietats són que contenen grans quantitats de fibra, vitamines del grup B (B1, B2 i B7), ferro, manganès, magnesi, fòsfor, calci i zinc. Les proteïnes que contenen són de molt valor biològic, ens faciliten tots els aminoàcids essencials que necessita el nostre cos. Aquests ens aporten un efecte relaxant i desenvolupador del cervell.\nTambé són alcalinitzants, tonifiquen els ronyons, les vies urinàries i el cor. Són uns bons diürètics i desintoxicants i alliberen de forma natural l’excés de líquid de l’organisme.\n1 tassa d'azukis secs o un pot de cuits.\nFarina de blat integral.\nSi hem de cuinar els azukis és important seguir unes directrius per a que no ens provoquin, com la resta de llegums, flatulències i indigestió. Els deixarem en remull tota la nit. Llençarem l’aigua del remull i posarem 1 tassa d’azukis i tres d’aigua en una olla.\nQuan l’aigua bulli la taparem i deixarem que es cuinin una 1/2 hora. No hi afegirem sal fins que quedin uns cinc minuts de cocció, perquè del contrari no s’estovarien. Si els féssim en una olla a pressió, el temps de cocció es redueix a 15 minuts.Mentrestant es bullen els azukis pelarem i bullirem el moniato.\nEn el pot de la batedora posarem els azukis, el boniato, el julivert i ho processarem. Per fer una massa homogènia anirem afegint pa fins que aquesta ens ho accepti.\nFarem la forma d’hamburguesa (per a que no se’ns enganxi la massa a les mans, ens les humitajarem amb aigua) i les passarem per farina.\nTallarem la ceba a rodones i la posarem a caramelitzar (feu clic aquí per veure’n la recepta),\nFregirem les hamburgueses i estaran a punt de servir.\nPosarem ceba caramelitzada per damunt de l’hamburguesa.\nPer guarnir el plat, farem unes xips de carxofa o unes fulles d’enciam amb tomàquet.\nEtiquetes de receptes: azukis, Boniato, Carxofa, ceba\nCreat: 23 novembre, 2015


Gattererhof Scena Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Verdinser 50, Scena, Scena, Itàlia, 39017 - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Gattererhof\nDissenyat tant per oci com per negoci, Gattererhof està situat idealment a Verdines; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Gattererhof asseguren una estada plaentera als seus clients. L'hotel ofereix habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, restaurant, servei de bugaderia, bar per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Gattererhof no troba competidors en cap categoria.