Conveni entre Hospital del Mar i la Fundació TIC Salut Social per avançar cap a la Patologia Digital - Notícies - Parc de Salut Mar\nConveni entre Hospital del Mar i la Fundació TIC Salut Social per avançar cap a la Patologia Digital\n17 de novembre de 2020 - Informació general\nLa digitalització arriba al camp de l'Anatomia Patològica amb els primers passos cap a la substitució dels microscopis òptics dels patòlegs per escàners que generen imatges digitals. En aquest sentit, els avantatges més rellevants de la digitalització són la disponibilitat i la seguretat de les dades, la quantificació objectiva de biomarcadors, el desenvolupament d'algoritmes diagnòstics basats en intel·ligència artificial, la perennitat de la imatge original, i la possibilitat de teletreballar, entre molts d'altres.\nCom agents facilitadors de la transformació digital, la Fundació TIC Salut Social vetlla per tal que les novetats tecnològiques que poden transformar el model assistencial de salut s'implementin a Catalunya. En aquest context de transformació, el Servei Català de la Salut ha iniciat el projecte SIMDCAT-APAT que té per objectiu avançar cap a un model unificat de tota la Imatge Mèdica Digital de Catalunya d'Anatomia Patològica digitalitzada.\nPerquè aquest projecte es porti a terme, es necessita la visió i participació dels professionals de la patologia, i en aquest cas l'Hospital del Mar és un dels centres catalans amb més experiència en la digitalització d'anatomia patològica. En aquest sentit, el mes de setembre de 2020 l'Hospital i la Fundació TIC Salut Social van establir un conveni de col·laboració perquè centre pugui aportar el seu know-how i donar suport en la definició, detecció de necessitats i disseny funcional del desenvolupament i validació de la plataforma SIMDCAT-APAT. La Fundació TIC Salut Social aportarà la seva experiència en el desenvolupament i implementació del Sistema d'Imatge Mèdica de Catalunya (SIMDCAT), que actualment ja es troba estès principalment en el camp de la radiologia.\nEl projecte SIMDCAT-APAT es troba actualment en una fase de definició de necessitats i requeriments funcionals i és per això que la Fundació TIC Salut Social ha començat a portar a terme una metodologia per detectar necessitats, que es basa en la realització d'entrevistes a professionals patòlegs, biòlegs i tècnics involucrats en Anatomia Patològica de l'Hospital del Mar. A partir d'aquesta metodologia, la Fundació TIC Salut Social analitzarà els resultats i definirà els requeriments funcionals del SIMDCAT-APAT.\nAquest conveni ha de ser el punt de partida per seguir amb el desenvolupament de nous projectes en altres àrees d'interès amb l'Hospital del Mar, amb l'objectiu comú de transformar l'actual model d'atenció sanitària.


Nous catalans del Raval - Latituds\n05/02/2015: Nous catalans del Raval\nEstrena dijous 5 de febrer de 2015 a les 23.10 al 33 i a internet\nAl barri del Raval de Barcelona trobem molts joves catalans d’origen immigrant que acaben l’educació obligatòria sense feina i en risc d’exclusió social. Diverses iniciatives culturals i artístiques els permeten configurar un nou projecte de vida i sentir-se part de la nostra societat.\nAl Raval hi ha diferents projectes, com Joves Teb, que imparteix un taller de rap on els joves poden escriure i gravar les seves cançons, en les quals blasmen les desigualtats socials que pateixen.\nLa companyia de teatre Pa’Tothom busca amb el teatre de l’oprimit una reflexió per aconseguir una transformació social. Un dels temes que tracten és la discriminació racial per part de la policia. Amb aquestes iniciatives, entitats i educadors acompanyen joves que ja són de casa nostra, però que corren el risc de sentir-se exclosos degut als prejudicis i estigmes presents a la societat.\nJoves Teb - Associació per a joves\nContinue with the nice job. We would undoubtedly show it with my coworkers.


Diversos professors d'Humanitats participen en el seminari «La universitat en el pensament de Benet XVI» | UIC Barcelona\nEl dijous 19 de gener passat va tenir lloc al Saló de Graus de la Universitat un seminari dirigit als professors de la Facultat d'Humanitats, amb el títol "La universitat en el pensament de Benet XVI", moderat pel Dr. Josep Corcó.\nEls ponents van ser el Dr. Josep Ignasi Saranyana, membre del Pontifici Comitè de Ciències Històriques i professor emèrit d’Història de la Teologia de la Universitat de Navarra, i la Dra. María García Amilburu, professora de Filosofia de l’Educació a la UNED.\nEl primer a exposar el discurs va ser el Dr. Saranyana, que va analitzar el tema de més relleu tractat pel Papa en relació amb la universitat –la racionalitat–, segons quatre discursos: Ratisbona (2006), La Sapienza (2008), Westminster Hall (2010) i Berlín (2011).\nEntre totes les propostes que va exposar el Dr. Saranyana, la més rellevant va ser que “la racionalitat de la fe és una base ferma per a una entesa comuna entre els homes, siguin quines siguin les circumstàncies culturals o les conviccions religioses que tinguin. Per aquest motiu, el cristianisme té molt a dir en la construcció de la societat moderna, perquè aposta decisivament per la racionalitat, des dels orígens”.\nPer la seva banda, la Dra. García Amilburu va exposar la ponència “Present i futur de la universitat. La visió de Benet XVI”. Va destacar les tres qualitats que segons Benet XVI ha de conrear la universitat com a casa de la veritat: centrar-se en la persona en tota la seva amplitud, buscar la veritat mitjançant el diàleg interdisciplinari i aprofundir en el diàleg entre fe i cultura.


Mona de Pasqua – P.5 – MDP Assís\nMona de Pasqua – P.5\nBenvinguts pares i mares de P-5!\nDesprés d’uns dies de festa a casa celebrant la Setmana Santa, gaudint de la família, descansant i de ben segur, fent moltíssimes activitats, ja tornem a la rutina.\nA l’escola hem tornat amb moltíssimes ganes i energies per continuar aprenent i viure un munt més d’experiències en aquest últim trimestre de curs.\nL’últim dia del 2n trimestre vàrem elaborar amb pa de pessic, xocolata, “Lacasitos”, plomes de colors, el pollet i l’indispensable ou de xocolata, l’esperadíssima Mona de Pasqua . Al matí la vam deixar preparada i a la tarda ens la vam menjar.\nEstava boníssima!!!… mmmmmmmmmmmmmmmm!!!!\nUs deixem amb les millors imatges d’aquell dia tan dolç…


Ni congelades, ni malaltes, ni infectades! » educaccio.cat\nBy adm educaccui on\t 15 de gener de 2021 0 Comentaris\nEl Departament, en el marc de la covid19, s’ha limitat a donar unes orientacions sobre la ventilació als centres educatius, les quals es basen en la ventilació natural, és a dir, les finestres estan obertes pràcticament tot el dia. Per aquest motiu, CCOO vam sol·licitar al Departament que insta-les al centres sistemes de ventilació mecànica controlada per evitar contagis i emmalaltir per les baixes temperatures a l’aula.\nAmb la COVID19 la gran majoria de centres educatius no compleixen les condicions tèrmiques ni ambientals establertes en el Real Decret 486/1997 on especifica que la temperatura on es realitzin treballs sedentaris propis d’oficines o similars estar compresa entre 17º i 27º.\nEl Departament d’educació està incomplint aquest real decret permetent que amb la “ventilació natural” i les baixes temperatures el personal educatiu es congeli i emmalalteixi.\nEl Departament NO està adoptant les mesures necessàries perquè els llocs de treball siguin segurs i saludables i qui en pateix directament les conseqüències és el personal treballador que està dia a dia a les aules. Hem d’actuar, per tant, recomanem que el centre educatiu afectat faci un registre de les temperatures i que ho comuniqui per escrit al director/a dels Serveis Territorials i a la gerent del CEB (Consorci Educació Barcelona) per instar-los a adoptar les mesures necessàries per protegir als seus treballadors i treballadores.\nSi us plau, notifiqueu les incidències (mitjançant el formulari http://bit.ly/baixestemperatures) als delegats i delegades de CCOO dels vostres centres, per tenir més força i portar al comitè de seguretat i salut el recull de dades i situacions que incompleixen la normativa. A partir d’aquí farem les denúncies pertinents a la Inspecció de Treball.


Els nens i nenes de Cicle Superior i Cicle Mitjà ,de la nostra escola, participem en el concurs “ El gust per la lectura” . CS ha hagut de llegit “ En Jim Botó i en Lluc el maquinista” i CM“ El secret de la Lena”.\n8 respostes a Animació lectora\nA mi el que m’agradar es el teatre,\ntambé el de les imatges que ens haviem de inventar-nos\n12/06/2012 a les 7:58\nhola soc marian\nami mangradat mol cuan afingut acelia seniora i ni anseniat cuan sefeia els pares de lena se feia mol petits i ami mangradat mol cuan li abist el pol i aida cuan era bestis de pares i ami mi atocat el foto com una sica ce feia fils de ulls i naltros tenia de scriure ce u beiem.\n12/06/2012 a les 7:55\nHola soc la l’ Ema\nJo no vaig ser en aquell dia pero e leixit els vostres comentaris de bloc i m’an agradat moltisim.\nM’an agradat els teatres que bau fer baltros.\nARNAU 4t diu:\n12/06/2012 a les 6:18\nA MI EM VA AGRADAR MOLT EL TEATRE DE LA HISTORIA I DESPRES D’UNES ACTIVITATS PER ACAVAR VAM FER UN VALL PER ANAR AL REGNE DE LA FANTASIA\n12/06/2012 a les 6:02\nJo m’ho vaig passar molt bé aquell dia, com que el nostre llibre es com una mica màgic\naquella noia ens va fer passar un matí màgic.\nM’en recordo d’una activitat per parelles, la noia va portar fotos de cuadres i eren molt fantastiques, nosalres teniem que descriurela i inventar-nos més coses que deia a la fitxa.\n11/06/2012 a les 18:46\nmu vaix passar molt requetebe , fent el teatre era molt divertit el que feiem una de les activitats era: ens va tocar una foto i haviem de inventar-nos un titol, descriure-la, ficar el que haviem de fer per entrar al mon de la fantasia ,dir com es deia la nostra fada ,dir quins poders tenia ,on vivia ,quin mascota tenia per ajudar -la .\nJoel i jo en va tocar la foto d´una rosa mig caiguda i un arbre que es movia pel vent i el paisatje era fosc plovia a vots i varrals .La nostra fada es deia rosai per entrar al mon de la fantasia teiem que fer un dibuix vonic la mascota de la fada era una tortuga .\nquan vam acavar vam vallar una canço per entrar al regne de la fantasia . m´ho vaig passar requetebe!!! vull que torni a vindre!!!\nAleix 4t diu:\n11/06/2012 a les 18:34\nAquestes fotos del nostre teatre m’han agradat molt, ho trobo molt guai que ho hàgis enviat al nostre blog.\nMattis 3r diu:\n11/06/2012 a les 13:13\nm´ha ágradat molt quant va vindre la senyora.\ni també he apres moltes coses.


Arriba el primer Open de corda al territori Golem - FEEC - Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya\nNotícies - 11/04/2019\nArriba el primer Open de corda al territori Golem\nMaresme Escalada esportiva Escalada\nArenys de Munt acollirà aquest dissabte 13 d’abril el primer open de corda al territori Golem. La segona prova no competitiva del calendari d’escalada esportiva l’organitza Associació Esportiva de Muntanyencs Arenys de Munt.\nA les 10 h del matí l’emblemàtica Sala Golem obrirà les portes a tots aquells que vulguin provar les vies equipades per l’organització. L’Open també comptarà amb una classificació i els finalistes podran optar a les finals que es faran a les 17 h. Un cop acabin, l’organització donarà els premis i farà un sorteig de material entre tots els participants.\nEl Centre de Tecnificació d’Escalada Esportiva de Catalunya també estarà present en la prova amb l’objectiu de valorar el nivell actual dels esportistes en dificultat i detectar els possibles aspectes a millorar. L’actual director tècnic Ivan Terricabras i el seleccionador d’escalada esportiva Manolo Navarro acompanyaran els joves.\nLes inscripcions romandran obertes fins el dia de la prova.


La neu amb gruixos de més de 15cm a Cervera i una estampa plenament hivernal - Teleponent\nInici Comarques Segarra La neu amb gruixos de més de 15cm a Cervera i una...\nLa neu amb gruixos de més de 15cm a Cervera i una estampa plenament hivernal\nLa neu no ha provocat importants problemes i a partir de les deu del matí ha començat a fondre de manera accelerada\nLa nevada ha deixat gruixos de més de 15 centímetres a Cervera, fet que ha generat una estampa plenament hivernal precisament el dia que comença la primavera.\nEs tracta de la nevada més important de l’hivern i molts cerverins s’han vist sorpresos per l’abundància de la precipitació que si bé ho ha deixat tot cobert de neu, a partir de les deu del matí ha començat a fondre de manera accelerada.\nAixò ha fet que no s’hagin registrat importants problemes i els treballs de la brigada municipal s’han centrat en netejar voreres i punts on la neu ha quedat acumulada. El transport escolar s’ha vist parcialment afectat amb 253 al conjunt de la comarca de la Segarra.\nLa nevada ha enfarinat altres punts de Ponent, sobretot a l’Urgell i la zona de Tàrrega. En canvi, a altres llocs com Mollerussa només s’han vist caure alguns flocs de neu a primera hora del matí.\nA la demarcació de Lleida 16 rutes de transport escolar han quedat afectades al Pallars Jussà, Alt Urgell i la Segarra amb afectació a 253 alumnes, dels quals 212 són de la Segarra. A la Catalunya Central, al Moianès hi ha hagut 5 rutes que han quedat alterades amb afectació a 69 alumnes i al Bages altres cinc rutes han quedat alterades i han afectat 33 alumnes.\nArticle anteriorAlerten de la falta de diagnòstic precoç de la malaltia pulmonar obstructiva crònica\nArticle següentLa Paeria cedeix a la UdL la finca on s’ha construït el mòdul II del Centre de Recerca en Biomedicina


S’acosta l’esperada Fira del Caçador Ciutat de Tàrrega\nAlbert Bores – Lleida – 12/09/2018\nEl proper dia 30 de setembre es portarà a terme la 17a edició de la Fira del Caçador Ciutat de Tàrrega, Memorial Felip Rubinat, la Fira més gran en matèria cinegètica que se celebra a Catalunya.\nUna Fira organitzada per la Societat de Caçadors de Tàrrega, involucrada i compromesa com sempre amb la promoció de la caça, que rep el suport de l’Ajuntament de Tàrrega, el Consell Comarcal de l’Urgell, la Diputació de Lleida, la Federació Territorial de Caça de Lleida i Ràdio Tàrrega.\nDurant el matí, al recinte firal hi haurà una exposició canina de races caçadores, se celebrarà el típic concurs d’Agility, el X Concurs Nacional Caní Ciutat de Tàrrega, es realitzarà una exhibició d’airsoft, es podrà tirar amb arc amb la modalitat d’Arctrap, hi haurà un simulador de caça que muntarà la Federació Catalana de Caça, es farà una exhibició de falcons, una exhibició eqüestre i una exhibició de vol. Als camps annexos al recinte firal es farà el Recorregut de Caça i la final del 15è Master Sant Hubert.\nEnguany, la novetat serà el 1er Concurs fotogràfic LA CAÇA, un concurs que té per objectiu donar a conèixer una visió personal de la caça en qualsevol dels seus àmbits, rituals, usos i costums.\nCom sempre, hi haurà servei de bar i hi haurà una extensa mostra de productes i articles relacionats amb la caça, així com els típics estands amb productes locals i de proximitat.\nCinegeticat us desitja una Bona Fira!\nHashtags 17a Fira Caçador Ciutat de Tàrrega Fira caça fires de caça de Catalunya Memorial Felip Robinat


Ladyfest, el 'pogo' feminista\nDurant quatre dies, el festival barceloní ha entregat el protagonisme a una infinitat de músiques i creadores i ha demostrat que existeix un públic interessat en esdeveniments culturals polititzats\nDiumenge, 26/06/2016 | Actualitzat a les 20:24 CEST\nEstem acostumats, desgraciadament acostumats, a anar a festivals en què no actua ni una sola dona. I a altres en què a penes hi ha dones entre el públic. El Ladyfest Barcelona va demostrar aquest cap de setmana passat, com va fer l’any passat el festival de hip-hop feminista La Rima, que existeix un públic per a aquestes cites; un públic entusiasta, agraït, participatiu i que, per descomptat, transcendeix la militància feminista.\nEl primer gran èxit del Ladyfest Barcelona no va ser de públic, sinó logístic. Instal·lar-se a la Nau Bostik, una fàbrica en desús al costat de l’estació de tren de La Sagrera, va ser un encert. És un espai immens amb zones a l’aire lliure i diverses naus semiobertes per ubicar-hi els diferents escenaris i, en el seu cas, una exposició d’art feminista. A destacar, en aquesta última, les peces tèxtils del Grup de Mitja Subversiva, resignificant una pràctica tan presumptament apolítica com és reunir-se per cosir i xerrar.\nPerò, ¿què passa en un festival on els protagonistes són tot dones? La primera resposta, com a espectador masculí, seria aquesta: res d’especial. Hi ha concerts més entretinguts que altres, com en qualsevol festival. Descobreixes grups que mereixerien més visibilitat, com Meconio, Las Odio i Las Ovarios; aquestes últimes van tocar en una de les festes prèvies al festival. I perceps que en l’èxit d’alguna sessió, com la de DJ Mini Ovni, hi influeix la forta identificació del públic amb el seu repertori; encara que és molt normal que t’excitin més les cançons que més bé et representen.\nMés enllà dels concerts, sí que va cridar l’atenció el contingut de xerrades, conferències i tallers. Ara que fins i tot els festivals teòricament alternatius són embut i motor de les pràctiques neoliberals més nocives, el Ladyfest és el més polititzat i contracultural que s’ha vist en molt de temps en aquesta festivalera ciutat. Aquí no es van presentar apps per augmentar beneficis, sinó que es va parlar de com recuperar l’espai públic, de com visibilitzar col·lectius minoritaris, de l’art com a bé comú...\nI, atenció, es va conviure amb l’autocrítica. Divendres, el programa de ràdio feminista Sangre fucsia es va desplaçar des de Madrid per entrevistar a la Nau Bostik tres responsables del Ladyfest, i la seva primera pregunta va ser sobre l’absència d’activitats sobre sexualitat i desconstrucció del cos. Així va néixer un debat no previst que va empènyer el festival a reflexionar i prendre nota. Vaja, que no se’ls va retirar l’acreditació.\nA la barra de La Capsa es venia cervesa artesanal. Quan la demanaves, et preguntaven: ¿Loba o Lagarta? Eren els dos models de cervesa a la venda. I de les dues es van esgotar existències abans que sortís la veneçolana Isamit Morales. Llàstima, perquè la seva explosiva sessió de global bass era de les que exciten i disparen el consum d’alcohol. Música d’alt voltatge i potents baixos, tan ballable que a la mateixa Isamit li van saltar unes quantes vegades els auriculars mentre desenvolupava lliurement les seves coreografies.\nL’eufòria per tot el que s’ha aconseguit aquests dies al Ladyfest es va poder veure en el set final del valencià Underground Female Collective: drum’n’bass del bèstia. I aquesta eufòria es va barrejar també amb problemes d’última hora com la cancel·lació del vol de l’anglesa Lesley Woods, que va obligar a traslladar la seva actuació a diumenge. La infinitat d’anècdotes i vivències acumulades donaria per a un cicle de conferències. De fet, de la taula rodona sobre autogestió feminista sortirà una memòria perquè qui ho vulgui pugui posar en pràctica algunes de les experiències compartides allà.\nA diferència de molts festivals, en un Ladyfest els coneixements no són un secret que es guarda a pany i forrellat, sinó un tresor a compartir. Costa de creure que amb tot el saber acumulat, amb l’èxit de públic obtingut, amb les amistats i idees que deuen haver sorgit aquests dies i amb la quantitat de dones que han anat per primera vegada a un festival d’aquest tipus, no se’n celebri un altre a Barcelona. El 2017, el 2018 o quan sigui.\nQuedem un dia a Can Batlló\nLa guajira de Sant Gervasi


» Murals cintapintanúvols\nTransformació del mural per a La Solana (Burg)\nPublicat el 16 Juny 2014 per cintapintanuvols\nREFLEXIÓ SOBRE EL MURAL\nHa estat interessant tot el procés de creació, observació i transformació del mural, fet primer per a l’Espai Tomata i ara remodelat per a La Solana.\nEntre un i l’altre projecte, ha passat només un any i el mural ha donat de què parlar.\nEl tema principal era, l’arbre sortint de la boca de la dona-pagesa. Uns li veien connotacions sexuals, altres agressives… a mi, personalment, mai em va molestar cap comentari, acceptant el punt de vista que pot tenir tothom i divertint-me, la veritat, en tot allò que es generava al seu voltant.\nPodia disfrutar de la controvèrsia, des de la tranquilitat que em donava, que qui m’havia encarregat el mural, estava realment satisfeta de la feina feta. El mural era la Neus.\nFent aquesta feina he aprés i viscut moltíssimes coses i ara es tanca un cicle per obrir-ne un altre, però el mural segueix estant.\nHaig de dir, que a mi m’agradava més la primera versió, la original, però entenc que transpirava massa l’essencia de l’anterior projecte i ara, La Solana, inicia un altre camí.\nGràcies, amics i amigues per confiar en mi i fer-me partícep dels vostres projectes, un plaer, sempre, passejar-me i compartir taula amb vosaltres.\nRESPOSTA AL MEU TEXT DE LA NEUS MONLLOR\nÉs emocionant llegir-te. Realment la feina que vares fer de plasmació del que jo porto a dintre, va quedar ven dibuixada al mural de l’Espai Tomata. Ara, des de la distància, veig la potencia de la imatge i la fidel translació artística del que volíem transmetre. Arrel, força, diversitat, fruits, cicle natural, llavors… posicionament davant la vida!\nJa saps que jo sempre n’he estat molt orgullosa del mural. La controvèrsia era el reflex de la feinada que encara tenim per arribar allà on volem. Menjar ecològic, local i de temporada, no és cap joc. És una aposta política que es practica cada dia al plat. Entenc que la Solana no se sent seu aquest valor de la mateixa manera, i que per tant, no se sentia còmoda amb el mural. I ho trobo fantàstic! Vol dir que vares fer molt bé la teva feina de llegir el meu cor i dibuixar tot el que emana.\nAmb tot, estic contenta d’haver pres la decisió de canviar d’etapa. Ara al veure el mural he sentit alegria de tot el que varem “parir”, i també satisfacció de què la llavor que varem sembrar doni fruits nous.\nGràcies Cinta per enviar-nos el correu i per les teves paraules. M’ha arribat al cor allò de què “el mural era la Neus”… saps que no ho havia pensat així abans?!? Una mica si, però ara ho sento molt més. És curiós com el temps dóna perspectiva.\nPodeu veure tot el procés de realització del mural per a l’Espai Tomata aquí (dintre la pestanya de murals d’aquest web)\nMural a l’Espai Tomata (Burg)\nPublicat el 24 Juny 2013 per cintapintanuvols\nVídeo del procés de realització del mural\nMural habitació Marina (La Garriga)\nPublicat el 22 Juny 2013 per cintapintanuvols\nMural habitació Bruna (Lleret)\nPublicat el 5 Març 2013 per cintapintanuvols\nMural infantil UOC València\nPublicat el 9 Agost 2012 per cintapintanuvols


Realització d'una anàlisi RSI\ndijous, 4 de febrer de 2016 07:51\nLa Fundació Campus Arnau d'Escala i el Gabinet d'Estudis Socials realitzaran conjuntament al llarg de l'any 2016 una anàlisi de l'impacte social de la Fundació Tutelar de les Comarques Gironines basada en la metodologia SROI, que consisteix a elaborar un mapa dels impactes socials d'una organització i a monetaritzar-los fins arribar a una xifra única resum de l'impacte en funció de la inversió realitzada.\nUn diagnòstic sobre la diversitat interna\ndivendres, 8 de gener de 2016 08:50\nLa Fundació CEPAIM ha encarregat al GES la realiització d'un diagnòstic sobre la situació de la gestió de la seva diversitat interna com a pas previ per a la confecció d'un Pla de Gestió.\nDiagnòstics i Plans de Diversitat\ndimecres, 30 de desembre de 2015 08:14\nEl GES amplia la seva cartera de serveis amb la realització d'informes de diagnòstic de la situació de les empreses i organitzacions en matèria de diversitat interna per gènere, edat, origen ètnic o nacional, discapacitat o orientació sexual i d'assessorament per a l'elaboració dels corresponents plans de diversitat. Aquesta és una proposta que s'adreça fonamentalment a petites i mitjanes empreses i organitzacions.\nAssentaments d'immigrants a la província de València\ndivendres, 4 de desembre de 2015 10:07\nPer encàrrec de la Fundación CEPAIM, el GES farà un informe d'avaluació de les condicions de vida dels assentaments de població immigrant existents a la provícia de València i de l'efectivitat de les intervencions realitzades per aquesta Fundació.


Historia del mas Vedruna | Joaquima de Vedruna\nMas Vedruna\tvedruna\t2018-03-13T09:48:22+00:00\nLa Vedruna és un Mas, avui dia englobat dins el nucli urbà, impressionant i superb, segurament engrandit en els segles XVII i XVIII. A la seva magnífica façana orientada a llevant s’hi alcen dues galeries porticades, planta baixa i primer pis de rajol i pedra, del segle XIX, al nord-est hi ha diferents cossos adossats. El mot ‘vedruna’ d’orígen preromà indica una partió amb un munt de pedres.\nLa primera referència històrica correspon a finals del segle XIII, quan és citat com a mas remença i sotmès a les jurisdiccions feudals dels senyors d’Hostoles. Amb la Sentència de Guadalupe s’alliberen dels mals usos. Posteriorment s’emparenta amb el Cos de Cogoll i augmenta les seves propietats amb els molins de la Vedruna. boscos i terres de la vall del Llémena i d’altres masos.\nEl tret més destacable però fou que aquest mas va pertànyer a la fundadora religiosa de les Vedrunes: Joaquima de Vedruna i de Mas (Barcelona 1783-1854) descentent de la vila de les Planes d’Hostoles, el 1826 fundà les Carmelites de la caritat patrocinades pel bisbe de Vic. Es difongueren ràpidament per tot el païs i s’encarregaren dels malalts i d’ensenyar als infants.\nJoaquima feia estada sovint a les Planes per administrar la propietat familiar de la Vedruna. El 1827 envià les primeres monges a l’hospital de Tàrrega i a partir d’aquí passà el reste de la seva vida entre relacions familiars i l’augment de la congregació, que a la seva mort tenia 43 centre, entre hospitals, escoles públiques i col·legis privats. Fou beatificada l’any 1940 i canonitzada l’any 1959. La seva festaes celebra el 22 de maig.\nLa casa va caure en desús i fou l’any 2000 quan trobant-se en un estat ruinòs, la família Vidal va adquirir-a i començà una restauració per part de l’avi Joan Vidal durant uns anys, convertint aquest Mas com es veu a l’actualitat, seguint un procés laboriòs de restauració per tal de conservar la seva arquitectònica inicial, amb la seva façana porxada tan destacables.\nA partir d’aqui es va decidir de dividir-la en varis apartaments molt acollidors per estades de dies, mesos o llargues estades. Aquests apartaments consten amb cuina i bany individuals.\nActualment MªÀngels Canal segueix amb el projecte ampliant i restaurant la masia amb una nova zona d’spa, i el projecte de restauració de la capella de la santa Joaquima de Vedruna.


Ana M. Martínez: 'Tot està preparat perquè la nostra Festa Major llueixi més que mai' - Festa major 2015 - Rubí TV\nAna M. Martínez: 'Tot està preparat perquè la nostra Festa Major llueixi més que mai'\nL'Ajuntament reconeix la tasca de les entitats que celebren 25 i 50 anys durant la recepció a l'Ateneu\nL'Ateneu ha acollit aquest dijous la tradicional recepció d'entitats prèvia a la Festa Major. Durant l'acte, l'alcaldessa, Ana Maria Martínez, ha agraït la tasca del teixit associatiu durant tot l'any i especialment durant la Festa Major. A més, ha avançat que 'està tot preparat perquè la nostra Festa Major llueixi més que mai'.\nL'acte ha servit també per fer un reconeixement a l'AMPA de l'escola Joan Maragall i els Diables de la Riera, que enguany celebren 25 anys d'història; i al Museu Vallhonrat, que celebra el 50è aniversari.\nEtiquetes: Recepció, entitats, Festa Major, Ana Maria Martínez, alcaldessa, Ateneu


El paratge de Sant Cristòfol comptarà amb un Centre d'interpretació de la Serra de Mariola | ARA Multimèdia\nParatge de Sant Cristòfol. Imatge via Turisme Cocentaina\nEstarà a l'edifici municipal que hi ha al paratge. El consistori es planteja mantindre una zona de bar en una part de l'edifici, i altra per al Centre d'Interpretació.\nEscrit per Lirios Silvestre 3 febrer 2021\nL'Ajuntament de Cocentaina es mostra molt satisfet per poder oferir en el futur aquest nou servei d'informació. "Aquest centre d'interpretació passarà a ser un punt de referència del parc, amb una ubicació idònia, ja que bona part dels senders i camins de la Serra de Mariola tenen inici a aquest paratge, de forma que els visitants del parc podran rebre tota la informació d'aquest, abans d'iniciar les rutes".\nDes del consistori expliquen que ara conselleria elaborarà el conveni i després es procedirà a la instal·lació i dotació del centre d'interpretació en l'edifici municipal que ja hi ha al paratge de Sant Cristòfol. Estarà dotat amb equipament per a la divulgació i educació mediambiental, així com guies i una brigada de conservació i manteniment. Tot aquest procés tindrà una durada aproximada de dos anys "temps que s'haurà d'esperar perquè arribe el nou servei al municipi".\nDes de l'Ajuntament es plantegen mantindre el servei de bar en una part de l'edifici, i en l'altra instal·lar el Centre d'Interpretació.\nL'acord es va concretar en una reunió telemàtica entre l'alcaldessa de Cocentaina Mireia Estepa i la regidora de Medi Ambient, amb el director del parc natural Salvador Palop i la cap de serveis d'espais naturals Felicidad Cuesta.


T'escoltem i et cuidem - Mutua Universal\nT'escoltem i et cuidem\nEns comprometem amb el benestar de les persones i de les organitzacions i vetllem per la salut dels treballadors, tant a nivell intern (els nostres propis treballadors), com extern (els nostres treballadors protegits i adherits).\nResponsables amb els nostres mutualistes\nMutua Universal escolta i cuida els seus mutualistes (empreses associades, autònoms, treballadors protegits) i col·laboradors a través d'iniciatives i compromisos que tenen com a objectiu millorar-ne el dia a dia.\nA partir del coneixement de les necessitats de cada empresa i el seu capital humà, oferim solucions personalitzades que garanteixen la recuperació òptima dels pacients i la millora de la productivitat i competitivitat de les organitzacions.\nInnovació en benefici de la salut: apostem per tecnologies innovadores en tots els productes i serveis que millorin l'experiència dels nostres mutualistes, com la Clínica Online, la cinta antigravetat Alter-G, la Unitat de rehabilitació cardíaca o la Unitat de Psicologia.\ngestió integral de l'absentisme: Mutua Universal posa a disposició dels seus associats i col·laboradors un sistema que permet detectar les causes de l'absentisme mitjançant l'anàlisi d'indicadors i l'aplicació de mesures adaptades a cada empresa a fi de reduir-lo.\nEmpresa saludable: l'Entitat, a més de programes de reducció de sinistralitat, orientats a la reducció del nombre d'accidents i malalties professionals dirigits a empreses que compleixin els criteris de Planificació de l'Activitat Preventiva (PAP), ofereix a les seves empreses associades consells saludables per crear ambients que afavoreixin la salut i que puguin ajudar en el desenvolupament d'habilitats personals.\nAjuda social: Mutua Universal dona resposta a les diverses situacions de necessitat especial dels treballadors accidentats i les seves famílies a través del seu catàleg d'ajudes, i innova constantment per adaptar-se a les necessitats socials emergents.\nResponsables amb els nostres treballadors\nA Mutua Universal desenvolupem polítiques i iniciatives que fomenten la diversitat, la conciliació i la formació per garantir la igualtat d'oportunitats entre tots els treballadors. Ens comprometem amb un entorn de treball saludable que satisfaci tots els treballadors i en potenciï el benestar i desenvolupament professional.\nEl nostre compromís amb la igualtat de les persones es materialitza mitjançant el Pla d'Igualtat de Mutua Universal i de la Comissió d'Igualtat, com a plataforma de diàleg amb els representants legals dels treballadors, i en col·laboració amb el Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat, per tal d'avançar cap una participació major i més equilibrada de les dones en els llocs de responsabilitat de les empreses.\nEl nostre compromís amb la conciliació es materialitza en el Pla de Conciliació que, seguint el model de gestió EFR (empresa familiarment responsable), reuneix una sèrie de mesures que fomenten la conciliació de la vida laboral i familiar dels treballadors.\nEl nostre compromís amb la diversitat es reafirma a la Declaració de respecte a la persona i a la seva diversitat i en l'adhesió al Xàrter de diversitat, amb el compromís de donar suport a i promulgar la inclusió de la diversitat i la no discriminació a l'entorn laboral.\nEn el marc de la nostra adhesió a la Declaració de Luxemburg de la Xarxa Europea de Promoció de la Salut en el Treball i a través del programa intern de Salut Corporativa “Benestar Universal: +Salut, +Vida”, ens comprometem i promocionem la salut i el benestar dels treballadors de Mutua Universal.\nApostem per la formació, a través de la Universitat Corporativa, un espai de coneixement i aprenentatge per formar i desenvolupar els treballadors de manera alineada amb els objectius de negoci i les necessitats competencials, i la gestió del talent, eina clau per a la promoció i retenció dels nostres professionals, així com la cobertura dels llocs clau de l'organització per les persones més adequades.\nMutua Universal té diversos canals que fomenten i faciliten el diàleg amb els grups d'interès i permeten gestionar-ne les expectatives, oferir solucions innovadores i mantenir relacions de confiança.\nAmb els nostres mutualistes: les enquestes de satisfacció, la Línia Universal, el web públic, la web privada per a empreses, la zona privada per a pacients, les jornades i els actes i l'oficina de suggeriments, queixes i reclamacions.\nAmb els nostres treballadors: el Portal del treballador, la Bústia del treballador, el butlletí intern, les comunitats professionals o el Canal d'idees.


El CE Hispano Francès organitza el Primer "Or" i "Bronze" de Pàdel - Club Esportiu Hispano Francès\nInici » Notícies » El CE Hispano Francès organitza el Primer “Or” i “Bronze” de Pàdel\nEl CE Hispano Francès organitza el Primer “Or” i “Bronze” de Pàdel\nTenim el plaer de comunicar-vos que enguany el CE Hispano Francès organitzarà per primera vegada dos tornejos de pàdel que estan dins el Circuit de la Federació Catalana de Pàdel i puntuables pel rànquing català.\nDel 16 al 22 de Maig tindrà lloc el Torneig de Pàdel OR dotat en 2.500 euros i la setmana del 3 al 9 d’Octubre el de BRONZE.\nPel primer torneig, el de l’OR, us informem que les inscripcions són de 25 euros per persones i heu de formalitzar la inscripció a través de la web de la FCP www.fcpadel.cat abans del 13 de Maig improrrogable. Hi haurà Welcome Pack per tots els jugadors i jugadores.\nVolem agrair especialment als nostres sponsors que fan possible que aquest torneig sigui un èxit, a tots ells moltes gràcies!.


Els Mercats de Reus també venen 'online' a Tarragona i a tres comarques\nLes parades que ofereixen el seu gènere són 14 i s’amplia el repartiment\nActualitzada 30/07/2020 a les 09:44\nEls Mercats de Reus amplien la prova pilot de venda online que van iniciar a principis de març a través d’Ulabox i reforcen el sistema amb l’objectiu d’oferir-lo a ple rendiment a la tardor. Ara ja es pot comprar a 14 parades i s’ha ampliat considerablement l’àrea de repartiment.\nAra hi ha una parada del Mercat del Carrilet, Fruitacasa, i la resta són del Central: Xarcuteria K l’Anto, Polleria La Cantonada 108, Casa Borrull, Carnisseria Mestre Vilella, Carnisseria Antònia, Polleria Rosa Riba, Xarcuteria Àlex, Carnisseria Tremosa, Peixos Toni Ortiz, Daniel Salinas, Pesca Salada Vidal, Carnisseria Bigorra i Casa Pladevall. Tres parades més van signar l’acord i es poden incorporar a la plataforma en el moment que vulguin, igual que la resta de parades dels dos mercats.\nPel que fa a l’àrea de repartiment, aquesta també creix i els productes es lliuren des d’ara a Reus, a Tarragona i a diverses poblacions del Baix Camp, l’Alt Camp i el Tarragonès. En detall, es farà lliurament diari a Reus, Tarragona, Almoster, Cambrils, Castellvell, La Canonja, La Selva del Camp, Montbrió del Camp, Riudoms, Salou i Vila-seca. D’altra banda, es farà lliurament un o dos dies a la setmana a L’Aleixar, Les Borges del Camp, Maspujols, Mont-roig del Camp, Vandellós i l’Hospitalet de l’Infant, Vilaplana, Vinyols i els Arcs, Valls, Alcover, Torredembarra, Perafort, El Morell i La Pobla de Mafumet.\nEl regidor d’Empresa i Ocupació, Carles Prats, valora molt positivament la prova pilot i com s’ha garantit el servei durant les setmanes de confinament: «Durant aquestes setmanes hem comprovat que l’oferta dels Mercats de Reus també és competitiva online. Ara fem un pas endavant, amb més parades i una àrea de repartiment més àmplia».\nTiquet mitjà de 82 euros\nLa compra està activa a través de l’app i la web d’Ulabox (www.ulabox.com/ca). La plataforma permet una comanda mínima global de 25 euros. Des de l’inici de les proves, l’import del tiquet mitjà és de 82 euros per comanda i client. Per als nous clients –i mentre duri la segona fase de la prova- la primera comanda no té despeses d’enviament. Només cal afegir el cupó de descompte FLASHREUS i es descompta directament. Les comandes de més de 79 euros no paguen enviament. Per a la resta, sense el cupó de descompte, l’import és de 4,50 euros.\nComenta el contingut : Els Mercats de Reus també venen 'online' a Tarragona i a tres comarques


Novetats discogràfiques setmana del 20 de juliol - Diari digital de Ràdio Platja d'Aro\nNovetats discogràfiques setmana del 20 de juliol\nRedacció 21/07/2020\tNo Comments\n75 nous temes ja sonen al 102.7 de la FM. Aquí et presentem les més destacades!\nLes novetats més destacades en català venen de la mà de Cabot, que denúncia les vergonyes d’Europa al nou senzill ‘Tu d’on vens?’. La formació de Marratxí fixa la mirada en la responsabilitat política de les indigències dels anomenats països en vies de desenvolupament. Aquí la teniu:\nCABOT – Tu d’On Véns?\nJéssica Martín i Pere Duran son Mel i Sucre, un grup de música i animació para grans i petits que transmet missatges positius, d’amor i respecte, tot i en temps negatius, d’odi i d’insolidaritat. Missatges d’esperança, per mitjà del joc, la música i el ball. Aquí teniu aquest nou tema que porta per títol ‘El Moment d’arraconar’.\nMel i Sucre – El Moment d’Arraconar\nLes novetats en castellà venen encapçalades per el més nou de Funambulista.\nDiego Cantero, més conegut per tots nosaltres com Funambulista, va temptejar fa poc als seus seguidors a través de xarxes socials preguntant si tenien ganes de nova música. Com era d’esperar, la resposta afirmativa va ser aclaparadora i el cantautor acaba de complir la seva paraula.\nEl segon senzill del seu nou àlbum d’estudi, encara sense data, és ‘Viento a favor’. Una cançó optimista i plena de vitalitat. Aquí la teniu:\nAntonio José s’ha convertit, indubtablement, en un dels artistes andalusos més joves i amb més projecció a nivell internacional. Des de la seva participació i victòria a ‘La Voz’, en l’equip d’Antonio Orozco, no ha deixat de treballar en la indústria de la música. Ara estrena nou senzill. ‘Ando Perdido’ i sona així:\nDel panorama anglosaxó destaquem que Alanis Morissette va llançar la setmana passada la seva nova cançó, “Reckoning”. La cançó va ser escrita per Alanis i Michael Farrell i produïda per Catherine Marks. El tema formarà part del esperat àlbum d’Alanis, ‘Such Pretty Forks In The Road’, que estarà disponible el 31 de juliol. Aquí teniu el darrer treball:\nTina Turner ha deixat el seu retir per actualitzar el seu èxit ‘What’ s Love Got to Do with It ‘. La cantant nord-americana, de 80 anys, porta jubilada de la música des del seu últim tour a l’any 2009. Tina ha col·laborat amb el DJ Kygo en un rentat de cara d’aquest tema que va ser llançat al 1984 dins l’àlbum Private Dancer i que va ocupar la primera posició en la llista The Billboard Hot 100 aquell mateix any. Així sona aquest nou ‘What’ s Love Got to Do with It ‘.\nAltres novetats destacables son; Sam Smith amb Fix You en viu, Kid Cudi que s’ha juntat amb Eminen i Slim Shady i ens porten ‘The Adventures Of Moon’. Els mítics Eagles ens porten una versió en directe del ‘Hotel California’ des del The Forum MMXVIII, o Dua Lipa que ens presenta ‘Hallucinate’. Molt bona música per un estiu estrany. Cuideu-vos amics i fins la setmana que ve!\nPrevious Previous post: La Santa obre portes i aquesta nit comença Unplugged Music Experience amb Manu Guix\nNext Next post: L’hotel de luxe Elke Spa de Sant Feliu recapta fons per millorar les residències de la 3a edat de la ciutat


#BombejaAgustinet | La final de Copa en la retina, per Felip Bens (@felipbens) - Plaza Deportiva\nLa final de Copa en la retina\nVALÈNCIA. El curs granota 2020-21 ja és històric al marge del resultat dels dos pròxims enfrontaments amb l'Athletic. Històric, de fet, és l'adjectiu més llegit i més escrit des de fa setmanes en l'entorn d'Orriols, associat a la trajectòria deportiva de l'equip degà del nostre futbol en el context d'una reforma de l'estadi que té bocabadada a la València futbolística.\nQue ningú crega que l'allau d'elogis rebuts quedarà en res, per a bé o per a mal. La lloa mai ix debades i sempre té doble direcció: pot refermar l'autoestima i consolidar una bona dinàmica, pot estimular l'autocrítica i contribuir a millorar i pot animar a signar més èxits; però també pot fer caure en l'autocomplaença, destensar el nervis que inclús els més gran necessiten per a triomfar. L'exigència, que vindrà marcada per Paco López, pot fer el Llevant s'incline per la primera opció, per seguir fent història, amb plena consciència de l'oportunitat que tenim davant. L'exigència evitarà que es bote al camp creent que tot està fet i que es perga la tensió competitiva que segur que els lleons, acostumats a trobar-se en estes conjuntures, sí que van a tindre disparada.\nSeria comprensible que, en portes d'una final, 84 anys més tard, després d'haver conquistat el Metropolità i amb la salvació virtual en la butxaca (31 punts quan en queden 42 per disputar-ne) els futbolistes llevantins es deixaren anar. Seria comprensible quan, només amb açò que s'ha aconseguit, la llegenda de Morales i Roger s'ageganta per moments; quan De Frutos és destacat a diari com un dels millors assistents d'Europa; quan Vezo, Postigo, Duarte i fins i tot Pier recorden ara a Beckenbauer; quan ni tan sols les lesions són capaces de domesticar l'esperit impetuós i atrevit de l'equip, de minvar la seua classe i el seu gen competitiu. I un llarg etcètera de noms propis.\nEls xics estan en un núvol i certament s'ho han guanyat, però tots en volem més. Nosaltres perquè sí, per un milió de motius, per un segle d'anhels. Ells perquè són professionals i lluitaran per fer créixer els seus fulls de servicis, el palmarés col·lectiu i per a escriure els seus noms en l'historial més gloriós del llevantinisme. Però no pergam de vista que, just en este moment, la temptació de l'autocomplaença és més perillosa que mai. Els elogis fluiran siga com siga.\nI tenim l'obligació de recordar que no és així. Que la història està farcida d'exemples en els quals la glòria només pertany als vencedors. Que la literatura del perdedor és un succedani atractiu però gens comparable a la glòria. Deixar-se anar seria un erro pel qual ens penediríem cent anys.\nCom el de 1935, quan un dels millors Llevant de tots els temps eliminà al València i al Barça, en octaus i quarts, a doble partit, i ho celebrà amb tanta efusivitat, tanta joia i tantes traques que cregué que ja ho tenia tot fet i es quedà a les portes de la gran final, eliminat per un Sabadell que no era superior.\nSí, açò toca la setmana que ve, però no del tot. El partit de lliga contra l'Athletic és també l'inici del camí a la Cartuja que tindrà l'acte principal dijous que ve. Ser competitius, mostrar-se superiors, convençuts, determinats, guanyar hui, és començar amb un avantatge gran la tornada de la semifinal. No tingau cap dubte.


Disset d´abril 2015\nL´esterilla calenta, al clatell, i el boli Mitsubishi que escriu cap per avall, a les mans. Els Bassots "asidrat" i amb olor de pixum déu córrer ja per les venes i afecta d´alguna manera les neurones ( s´havia de provar, o no?). Tu fins fa poc assegut al meu costat. T´he acomiadat a la porta després de compartir el sopar. Surto al balcó i et llenço una flor de clavell ( com es fa amb els escollits; tu ho ets) que agafes al vol. A l´altra mà tinc una llumeta solar de color verd. Després escolto "El Alce" de McEnroe, realment hipnòtica (gràcies Maite per fer-me-la conèixer). Ara només una llibreta a les mans ( quina oportunitat intentar millorar la pàgina en blanc!) on poder escriure de tot o res. https://www.youtube.com/watch?v=e5xTjSmpv0I\nPublicat per Esojairam a 12:41 p. m. Cap comentari:\nPublicat per Esojairam a 6:56 p. m. Cap comentari:\nMassa temps sense escriure\nMassa temps sense escriure. No perquè no succeeixin coses, potser perquè en succeeixen massa. No les escrius tant però les vius més. I ara et trobes que no saps quina plasmar primer, a quina donar més importància, per quina començar. Busques la natura, busques el silenci, busques el verd, llegeixes sempre que pots. Has conegut la dansa lliure, on la consciència, la música i els moviments es fonen i l´ànima vola lleugera. Dansa lliure que va amb mi.Quan reposo la mirada als núvols, als arbres, les fulles, el riu, el foc, els estels... Espirals, girs, connexions, equilibri, desequilibri, immensitat, plenitud, quietud, presència, profunditat, silenci, consciència, energia. Has participat en tallers de menjar raw, de cuina natural i saludable, on has après a tractar i presentar els aliments de noves maneres. Vas a buscar aigua a la font, reculls menta dels vorals del camins, fas el teu rebost de bolets. La tardor sol ser generosa. T´agrada molt. La setmana passa volant entre animalons, assaigs corals, buscar aliments que et cuidin el cos i l´ànima. Llegir en Tolle abans d´anar a dormir sempre resulta motivador i és nou cada vegada. Magranes, codonys, moniatos fan companyia a revistes i llistes de la compra amb lletra inintel.ligible. A la nit tries "A winged victory for the sullen". Les ones sonores es fiquen al teu cos i el van relaxant de mica en mica. També la teva ment. Penses en la paraula "ostomitzat" i et sona estranya, llunyana, com si no tingués res a veure amb tu. Consciència, essència, vida. Això som tu i jo. No ens oblidem del que SOM pensant en el que tenim o en el que fem. Transitorietat, expansió, contracció. La sortida a l´exterior i la tornada a casa. No entens com les cares de moltes persones estan enganxades tant de temps a 20 cm d´una pantalla. Fes una respiració conscient ara mateix ( o dues o tres): aportarà espai a la teva vida. Espai...exterior i interior...ESPAI https://soundcloud.com/erasedtapes/a-winged-victory-requiem-pt1\nPublicat per Esojairam a 12:56 p. m. Cap comentari:\nMirades prioratines i baixcampines\nL´Hisop m´ha enamorat ( fins que no em demostri el contrari...)\n( Imatge agafada de la seva pàgina web) Poques vegades he anat un dia a un restaurant i l´endemà he tornat amb l´ànim de repetir exactament el mateix. Bé, diria que no ho havia fet mai fins ahir. Ahir vaig descobrir amb una amiga el menú de migdia de l´Hisop i em va enamorar des del primer moment. Lloc petitet i cuidat a la part alta de Barcelona ( cohabitant amb altres grans restaurants coneguts). Matèria prima de qualitat en la seva màxima expressió. I amb el "plus" de sorprendre´t amb uns "miniaperitius" per anar fent boca i unes prepostres abans de les postres ben originals. I no s´acaba aquí perque la "festa" continua fins i tot amb els cafès, acompanyats d´uns ingredients ben originals presentats en pedres de riu! sí,sí! ( com m´agraden a mi les pedres!). Per on comencem? Pel principi doncs, que sembla que cronològicament tot surt més fàcil... Lloc discret en carrer discret. Amb numeració ben curiosa val la pena mencionar: perquè els números no van parells/imparells com normalment, sinó que van correlatius. Comencen per l´ú a la part baixa de la vorera dreta del carrer mirant a muntanya, segueixen en ordre fins a la part alta del carrer, i després continuen per l´altra vorera amb el vint-i-escaig també seguidament fins que s´acaba el carrer. Hem arribat al número 9, pujant a la dreta. Travessem la porta, mirem de deixar els problemes afora, i unes senyoretes amables (però sense pecar d´excès) ens donen la benvinguda i ens guarden l´ abric en lloc adient. L´ambient és tranquil, net, auster, sense floritures. Estovalles blanques, vasos de vidre transparents i rosa vermella natural surant en aigua nítida dins recipient decoratiu. Alguna parella benestant, alguns executius per la zona en la què estem... No hi ha xivarri sinó converses en to mesurat. Triem el menú de migdia, que segons hem sabut més tard, sol anar variant cada 3 setmanes; té un preu de 28euros més IVA més begudes. Abans de res ens presenten els pans que podem escollir. Es veuen tots artesans i ben escollits: de panses i nous, blanc o armeni. Comencem amb una mena de mousse de garoina amb suc de taronja i vermut Yzaguirre menjada amb cullera i presentada dins la mateixa garoina amb punxes: Mmm...tan breu com deliciosa. Seguim amb un dauet de cansalada amb uns minipesolets per sobre verds,verds ( denoten un punt de cocció precís), amb una textura que es desfa a la boca ( sobretot el greix) i que pot transformar una senzilla peça de porc tan quotidiana en una experiència que no te n´oblides... I ara sí, a triar un entre dos plats de primer i dos plats de segon: Triem tots dos els canalons de colomí amb "norecordoqué" de rave picant i fonoll: dir molt bons em sembla injust però ara mateix no se m´acut res més ni millor. L´altra opció és amanida amb trossets de tonyina mooolt poc feta; un plat mooolt ben fet també però pel qual avui no optem. De segon escollim també a l´uníson la "presa" ibèrica ( no he pogut trobar l´equivalent en català) amb albergínia, mousse de carxofa i una mena de salsa de pebrot vermell. Aquesta peça de carn està situada entre l´omòplat i la part craneal del coll, conté abundant greix intermuscular i és el tall de porc ibèric de més qualitat. Uau! Aquí sí que les textures de la carn arriben a la seva màxima expressió. Al punt en tots els sentits: de cocció, de presentació, de sabor...el que voldries que passés sempre quan et servissin plats d´aquesta mena. Feia molt de temps que no menjàvem presa. Potser la primera vegada que vam menjar-ne i que estava també deliciosa va ser en terres del Sud, a Cadis, d´on guardem un record gastronòmicament parlant excepcional. O sigui que el llistó ja estava bastant alt perque sabíem el que podíem esperar...Ah! L´altra opció és lluç amb acompanyament de cigrons i bledes ( l´ he vist a la taula del costat i se´ m feia la boca aigua de la tendresa amb què es desprenien les làmines de lluç!). Finalment ara sí, mirem de compartir les postres que seran d´una banda un assortit de formatges catalans i estrangers ( francès i italià) amb codonyat, i d´una altra banda gelat de maduixa i remolatxa amb caviar per sobre, trossets de maduixa, tot ell banyat amb llet d´ametlla. Ens porten primer les cunyes dels formatges degudament explicats. Volen en un tres i no-res regats amb el ví negre que hem escollit: Indígena DO Penedès, un ví natural biodinàmic a un preu molt correcte que ens fa el pes. I abans del gelat el que anomenen les prepostres: una mena de " mojito" de camamil.la amb menta, semigranissat, tot fresquet que passa la mar de bé i fa d´"impasse" abans del gelat. Compartim doncs el gelat, amb una bona presentació i que també vola ràpidament. I per finalitzar un cafè amb gel pel meu company i un trifàssic descafeïnat per a mi ( que també feia mesos que no feia). Com ja he avançat abans, fins i tot amb els cafès arriben les darreres i grates sorpreses: tres pedres de riu cadascuna d´elles amb un detallet dolç diferent per amenitzar l´estona del cafè. Sobre una d´elles unes làmines de pastanaga hàbilment enrotllada farcida de caramel, una altra amb unes làmines dolces de poma verda amb estragó també enrotllades sobre si mateixes, i l´última acull dues trufes de xocolata boníssimes que t´omplen tota la boca... El detallet més curiós de tots: olives negres d´Aragó embolcallades amb una mena de capa-crosta blanca dolça que enganya a primera vista sobre el seu contingut real. Es pot esperar més d´aquests plats? Senzillament no. Executats amb precissió mil.limètrica amb resultats moooolt interessants. Torno fix, com diu algú que coneixem " a no ser que hi hagi un cataclisme". Felicitats a tot l´ equip de l´Hisop. M´heu guanyat per l´estòmac sí.\nPublicat per Esojairam a 8:41 p. m. 1 comentari:


Era l'última nit d’estiu del 1980. El cel s’havia tenyit d’un gris cendra tan fosc que no deixava passar la claror de la lluna ni la de les estrelles. Tan sols una llarguíssima corrua de fars de cotxe il·luminava la foscor del paisatge, en aquella nit tan especial per a nosaltres. Des de dalt del turonet del bosc de l’Olla estant, albiràvem astorats, i satisfets alhora, aquella infinitat de cuques de llum que, lentament i en llarga processó, ascendien i ascendien per la serpentejant carretera en direcció al nostre poble.\nArribat el capvespre, la nostra feina, dins del col·lectiu de joves als quals pertanyíem, era intentar guiar una part del trànsit en direcció cap al camí vell de la Selva perquè els cotxes aparquessin a un voral del camí o a l’esplanada del camp de futbol que havíem habilitat. Però, a poc a poc, i a mesura que arribava l’hora assenyalada, s’anava apoderant de nosaltres una sensació de certa angoixa perquè ens semblava que ens seria impossible acabar mai la nostra missió ja que només veiem ascendir llumenetes de cotxes i més cotxes. Per una banda, sentíem alegria i satisfacció ja que això volia dir molta gent i que el concert seria un èxit. Però, per l’altra, també estàvem preocupats perquè aquella gentada, mai vista en un poble tan petit com el nostre, podia desbordar-se en qualsevol moment.\nUnes hores abans del concert, durant tota la tarda, mentre netejàvem l’hort, muntàvem l’escenari, organitzàvem el bar, segellàvem les entrades, ultimàvem els preparatius... el cel s’havia anat enteranyinant i alguna que altra gotellada de forma intermitent havia fet acte de presència. Si continuava així, hi havia el perill de que el nostre somni, pel qual tant i tant havíem lluitat amb tota la il·lusió del món des de feia molt de temps, se n'anés en orris per culpa d’una inoportuna pluja.\nPerò, des que havíem començat aquell meravellós i inconscient projecte de portar música de fama internacional al nostre petit i reclòs nucli rural, tenia la sensació que algú o alguna cosa estranya movia els fils del nostre destí i posava a prova el límits de les nostres forces. Tanmateix, quan arribàvem a un punt límit, allà on ja semblava que no podíem més i que malauradament hauríem d’avortar-ho, tot just llavors l’atzar reconduïa la situació per protegir-nos i poder continuar endavant.\nPer això tan intangible i eteri, o per la nostra força de voluntat, o per la unió del nostre grup, o per persistir i persistir malgrat les dificultats, o per simple tossuderia... fos el que fos, volíem creure – érem molt joves- que res de res, ni l'amenaçadora pluja, ni els xiulets del públic impacient per sentir aquell esperat concert, ni la mala bava d’aquell representant usurer del cantant, que només pensava en els seus diners i que ens havia pres el pèl des que vam negociar aquell espectacle musical, ja feia més d’un any al Palau d’Esports de Barcelona, ni la pèrdua del tren per anar a París a convèncer al cantant a casa seva, ni el període militar d’un company que no podia pujar a cap avió per anar a l’estranger, ni la suma important de diners que havíem de reunir per poder pagar-ho tot... impediria que la música omplís de llum i color cada racó del nostre poble en aquella darrera nit d’estiu que avui recordo.\nNomés faltaven uns quants minuts per l’hora assenyalada i els nervis s’anaven apoderant de nosaltres. De sobte, no vaig poder més i li vaig dir al meu company amb el que aparcàvem cotxes:\n- Nen, marxem a l'Hort del Savall a veure com va tot?\n- Sí -va dir-me.\nA mesura que avançàvem i que veiem el camí, la carretera, els vorals, els carrers... plens de cotxes i de sentir el murmuri i excitació d’aquella gernació, l’alegria ens envaïa del tot. Aquesta joia encara va ser més aclaparadora quan, al baixar les escales de pedra de l’hort del Pep, vam contemplar aquella esplanada repleta de gent i més gent esperant anhelosa que comencés aquell concert que tanta expectativa havia generat arreu. Un altre company del Col·lectiu Llibertari, en veure’ns entrar, va exclamar, amb la felicitat reflectida a les nines dels ulls:\n- Quina passada nois, hem venut més de 3500 entrades. Aquí no hi cap ni una agulla.\nQue bé, vaig pensar, ja que a més de l’èxit a nivell de grup, també havia guanyat, junt amb un altre camarada, gràcies a una juguesca sobre la quantitat d’assistents, un suculent sopar a Can Bosc de Cambrils.\nMalauradament, la cosa es complicava més del compte ja que passava de l’hora concertada per l’espectacle i, a poc a poc, el públic i el cel es començaven a impacientar i en qualsevol moment tota la nostra felicitat es podia convertir en drama. Llavors, s’acostà un altre company, que portava personalment les negociacions amb el mànager, i ens anuncià:\n- L’Ibarrondo dels collons, ja ens l’ha tornat a jugar. M’ha dit que fins que no tingui tots els diners que no començarà el concert.\n– Què dius? No pot ser que sigui tant cabró -vam contestar.\nAixí va ser com tota aquella colla de joves d’entre 15 i 21 anys, que havíem organitzat aquella moguda, vam sofrir una de les hores més llargues del món.\nTanmateix, per sort, aquella havia de ser la nostra nit, una nit inoblidable, mai vista i, fins i tot, jo afegiria que històrica. Els àngels del cel van aguantar-se els pixats, el representant -després de més d’una hora de tensa i amarga espera- va rebre escrupolosament els diners que havíem pactat i aquell famós cantautor de barba blanca va desplegar un dels concerts més brillants que hom recorda a la nostra vila... i que principià així: Avec ma gueule de métèque...!\nEra l’última nit d’estiu de 1980, i aquest 20 de setembre de 2010 es va complir el 30è aniversari.\nAquest breu relat -basat en fet reals, sobre algunes de les sensacions, imatges i anècdotes, que crec recordar d’aquella màgica nit del concert de Georges Moustaki, que es va celebrar el 20 de setembre de 1980 a l’hort de Cal Savall, i que vam aconseguir tirar endavant el Col·lectiu Llibertari de Vilaplana, gràcies a l’esforç i a la ferma voluntat de lluitar i de persistir i persistir en allò que creus- pretèn ser un petit homenatge o recordatori per a totes les persones que d’una manera o d'una altra hi van col·laborar.\nA Vilaplana, 20 de setembre de 2010


Dimarts 17 d’octubre: reunions amb bisbalencs i bisbalenques, manifest i començo classes gimnàstica | Blog d'Agnès Ferré\nAl matí tinc reunions amb cinc veïns i veïnes per temes diversos: servei d’aigua, servei de bus urbà, transport comarcal, llicència d’activitats i obres. Just acabar aquestes reunions, els regidors i regidores del Partit Demòcrata hem baixat davant l’Ajuntament per sumar-nos amb els bisbalencs i bisbalenques que denuncien l’empresonament dels presidents d’Òmnium i ANC, a les 12 del migdia. He llegit el següent manifest, enviat per l’ACM (Associació Catalana de Municipis) i AMI (Associació de Municipis per la Independència):\n“Les nostres idees sempre seran lliures\nLes idees no tenen un camí marcat, ni amo, ni senyor. Les idees són la llibertat més gran que tenen els homes i les dones del segle XXI després de lluites incansables de persones anònimes, de col•lectius socials, fins i tot de guerres… Avui, per sort, estan protegides en tots els tractats internacionals.\nAcabem amb silenci i un fort aplaudiment i tornem al despatx amb la feina!\nAl setembre em vaig apuntar a gimnàstica, que ofereix la regidoria d’esports de l’Ajuntament, un gran ventall d’activitats! M’apunto a estiraments per començar a l’octubre però fins avui no hi he pogut anar. Molt bé!!\nAgnès FerréAl govern (2015/19), Alcaldessa, Treballem per la BisbalBisbal, esport, referèndum\nDimecres 18 d’octubre: matí de reunió d’equip i d’ocupació, tarda de pluja i de Consell d’alcaldes al CCBP Dilluns 16 d’octubre: reunió al matí per la revisió d’expedients urbanístics; dia de patiment pels incendis a Galícia i tarda i vespre d’indignació per la presó dels presidents d’Òmnium i l’ANC


INDUMENTARIA TRADICIONAL DE LA DONA CULLERANA\nVicent Ferrandis Mas.\nAssociació Valenciana d'Indumentaristes.\n1. NOTES INTRODUCTORIES.\nAbans d'endinsar-nos en l'estudi de les peces de vestir, seria convenient fer algunes consideracions sobre el vestit en general. Així, direm que el motiu principal del vestit, el devem identificar amb el resultat d'exigencies naturals per una banda i per l'altra amb les qüestions mágíques, religioses i sobre tot diferenciadores.\nQueda dar que l'home, animal íntel-lígent, fon capaç, des d'epoques remotes, de comprendre que sobre la propia pell podia sobreposar la de qualsevol altre animal com a abric. Apareixen així els primers vestits.\nDesprés, amb el descobriment de les tecniques de filat i de teixit, aparegueren els vestits basics, consistents en peces de tela que tal com eixien dels telers cobrien el cos per a abrigar-lo, sense ajustar-se a la seua forma i subjectes mítjancant plecs i altres diverses maneres.\nUn altre pas posterior, va ser l'aparició de les robes talars, que cosides sols per les vores, queien des dels musc1es fins l'altura desitjada, pero tampoc no ajustant-se al cos, sinó tot lo més a la cintura per mitjá d'un cordó o cingle.\nA l'Edat Mitjana, és quan en realitat els vestits comencen a adoptar les formes del cos i a dividir-se en parts perfectament diferenciades i destinades a cobrir zones determinades d'aquell.\nCom abans hem comentat, el vestit és un dar element diferenciador de la persona; l'home prehistoric caçador intentava diferenciar-se dels seus consemblants portant les millors pells de les feres caçades o les d'alguns determinats animals, ja que altres no eren capaços de caçar-les i fins i tot haurien d'anar nuets.\nÉs inqüestionable que el vestit sempre ha donat lloc a la ostentació de la riquesa i del rang social, de tal manera que és justament pel vestit que es podia distingir als religiosos, soldats, nobles i a determinats oficis.\nCal dir que la indumentaria de qualsevol país esta condicionada sempre per factors naturals propis de l'espai habitat, pero també per uns altres factors, entre els quals el més important és la moda. Els factors determinants propis del país són:\nEn primer lloc la climatologia, que determina la necessitat d'utilitzar fibres que produixquen calor, en els llocs de temperatures baixes; o que escopixquen l'aigua, allá on plou sovint; o que resulten refrescants, a les zones de temperatures altes. La textura del teixits sera grossa, si fa fred; prima, si fa calor. El color de la roba, a més a més, sol ser fosc en paísos freds i més viu i variat als paísos on les temperatures són mitjanes o elevades.\nI en segon Iloc, les materies primes disponibles, que són de gran importancia. Així, en llocs de forta producció llanera, hi ha teixidors de llana, i els teixits per ells produíts (sobretot els de mitjana o baixa qualitat) salen ser consumits en el país. Análogament acorre amb la seda, el lli o qualsevol altra fibra.\nPero potser el factor més important en la determinació de la indumentaria siga la moda. En general, més prompte o més tard, acaba superant els altres factors adés relacionats: si al lloc que fa fred la moda d'un determinat moment és la de vestir teixits fins i vaporosos, se'ls posaran damunt d'uns altres gruixuts, que així quedaran tapats; si la moda és de vestir teixits que no es produíxen al lloc, s'importaran des de fora; i així amb tot el demés, per tal d'anar a la moda.\nTenint en compte totes aquestes consideracions, passarem a descriure tot allo que formava part, en alguna mesura, del vestit tradicional d'una determinada comarca, en el benentés que el terme tradicional implica la utilització del mateix vestit al llarg de diverses generacions, amb variacions mínimes.\nEn les grans poblacions, i sobretot entre les c1asses adinerades, la cosa més usual sempre ha estat que la moda conseguira variar la manera de vestir en un curt período de temps, de forma que cap vestit arribava a convertir-se en tradicional. En canvi, a les zones rurals, o entre la majoria del poble de les ciutats, l'efecte era el contrari, ja que la gent, generalment més pobra i més arrelada als costums, no podía permetre's el luxe de canviar de vestit sense esgotar el que usava, fins al punt de passar-lo de pares a fills mentres era utilitzable. Tot aco feia que en les classes altes de les ciutats les maneres de vestir foren efímeres, mentre que en les classes populars les modes passaren de llarg, ignorades per la majoria, i no prengueren cap entitat.\n2. LA INDUMENTARIA TRADICIONAL A CULLA.\nAmb el present estudi, procurarem fer algunes aportacions en relació a la indumentaria cullerana, la qual hem d'emmarcar dins d'una extensa área geográfica que coincidix aproximadament amb la major part de la província de Castelló, exceptant, aixó sí, la zona de vora mar.\nAixí dones, direm que la indumentaria tradicional de Culla és essencialment la mateixa de tot el Maestrat, i no massa diferent de la de comarques interiors valencianes tan allunyades com la de Requena, la Serrania de Xelva o qualsevol altra de la província d'Alacant o de la resta del territori peninsular.\nCulla, i tota la seua demarcació, vivia practicament d'una economia basada en la ramaderia, sobretot d'ovelles i dels derivats obtinguts d'elles: carn i llana. Pel que fa a la llana, com ha indieat Pere Enric Barreda i Edo (1), era un producte elaborat, d'un costat, per a1guns menestrals, pero, d'un altre costat, també per quasi tots els veíns de la zona, que la convertien en filats. Tant la materia prima com els filats prodults, solien destinar-se a l'exportació, encara que en alguns casos (probablement molt pocs) es convertirien finalment en teixits. A1s inventaris de béns, dels darrers segles, existents a l'Arxiu Municipal de Culla trobem que en quasi tots ells es consignen com a intruments casolans devanadores, torns de filar i altres artefactes necessaris per a les operacions basiques de transformació de la llana, com ara escaldar, cardar, pentinar i filar dita materia prima. Amb totes aquestes operacions, en les que solia intervindre la familia al comp1et, s'aportaven uns jornals complementaris a la casa, per altra banda indispensables per a poder subsistir o sobreviure.\nTot alló relacionat amb els teixidors i els tipus de teixits produíts a la comarca, esta, pel que es veu, poc estudiat. M'he de remetre de bell nou a Pere Enric Barreda (2), qui relaciona entre la gama de tals productes draps, cordellats, mantes, faixes i cobertors. No obstant, per les meues investigacions d'arxiu, em consta que també es produíen estamenyes, algunes fines i tot amb nom i característiques propis, com és el cas de l'anomenada coloreta o estamenya de Benassal, que pareix ser que es venia a quasi tot el Regne de Valencia.\n2. LA INDUMENTARIA TRADICIONAL FEMENINA A CULLA.\nEn el present estudi pretenem centrar-nos exc1usivament en el vestit de la dona cullerana, deixant per una altra ocasió el de l'home, i cenyint-nos al período significatiu que constitulxen els segles XVIII i XIX. És tracta d'una epoca en que, encara que es produiren alguns canvis molt importants en la manera de vestir tradicional, es mantenen algunes característiques invariables en relació a les peces usades i les seues característiques per espai de quasi dos-cents anys. Passarem enseguida a descriure particularment cadascuna de les peces més importants de vestit femení tradicional a Culla.\n3.1. La camisa.\nÉs la roba més interior que vist la dona, es colocava directament damunt la carn, el seu orige és molt antic, apareixquent ja a l'Edat Mitjana, amb el nom morisc d'alcandora (3). Per a la seua confecció s'utilitzaven normalment dos qualitats distintes de teixits, l'un més bast de llenç caser o estopa, quasi sempre de cánem per al cos, que rebia el nom d'arbre; i d'altra qualitat més fina i en moltes ocasions de compra per a fer el cabec (coll), l'eixelleró (quadrets de baix les aixelles) i les manegues. Aquesta costum de fer les máneguss amb teles més fines, ja la comenta Francesc Eiximenis l'any 1495 (4)\nLa camisa tradicional de tot el territori espanyol és molt similar a tots els llocs i fins a finals del Segle XIX resta quasi invariable, consistint a una construcció molt simple a mode de roba talar, és a dir, que s'utilitza una tira de teixit a tot l'ample que ix del teler i doblant-la pel mig formava una caiguda saguera i una davantera, es retallava un tros quadrat per a traure el coll, que era escotat, i es rematava amb una tireta generalment brodada, que era el cabec; per a donar-li més amplaria a la part baixa, des de l'eixelIera o poc més avall, se li afegien unes gaies, fetes cadascuna de dos triangles cosits entre ells i després als laterals. Les mánegues podien ser curtes o llargues, en el primer cas, arriba ven fins al colze, on es posaven unes randes i es subjectaven amb una veteta, cordonet i en alguns casos, amb botonets molt menuts. Per a donar-li el máxim de facilitat de moviments, baix la mánega portava un quadradet conegut per aixelleró. Al voltant del cabec o escot, es posaven també randes més estretes que per les mánegues, i que es deixaven vore per l'escot del gipó o justillo.\nA finals del Segle XIX, fa aparició un element nou en la seua confecció: és el canesú, que li fará perdre poc a poc totes les altres característiques, fins al punt que en els darrers anys ha desaparegut la forma tradicional (5).\n3.2. Les sinagües.\nConegudes a algunes comarques com brials o vions, eren la segona roba que la dona posava sobre la camisa. Consistia en una falda o brial interior, confeccionada quasi sempre de llene casolá o estopa, encara que alguns exemplars de la gent més adinerada podien ser de llenç fi de compra. Se confeccionaven, com la resta de les faldes, de la manera que explicarem més avall. Les guamicions més corrents, en cas de tindreles, solien consistir en farfalans, en randes apuntadades d'agulla o de boixets, o en alguns casos en franges de llenç fi sobreposades, que a vegades estaven retallades formant ones o puntes (6).\nFarem esment en aquest apartat els calcons o pantalons interiors que portaren les dones de principi del Segle XX, que entre les classes populars no s'usaren anteriorment (encara que era peca més antiga9 i per tant no deuen considerar-se com a peca tradicional.\n3.3. Les faldes exteriors.\nHi havien diversos tipus de faldes, pero totes elles tenien les característiques de confecció identíques mantingudes quasi invariables des del final de segle XVII fins a quasi darreries del XIX. Es confeccionaven en dues parts, diferenciades per dos talls que marcaven la part davantera i la part saguera; la davantera tenia la meitat de tela que la part saguera i per tant, al moment d'ajustar-la a la cintura, portava menys plecs que la saguera. La part saguera portava dues vetes de cotó o de fíl que es nugaven davant i la davantera portava altres dues vetes que eren més llargues i que després de passar per darrere de la cintura es nugaven també davant.\nA finals del Segle XIX, la seua configuració es transforma, quedant un sol tall a la banda de davant i, per supost, sols dues vetes, que finalment foren substítuídes per gafets metal-lícs.\nLa saia: és aquesta l'autentic guardapeus de la comarca, confeccionat de teixits de llana, com ara estameñilla (7), coloreta, sarga, cordellat, drap, etc; els colors quasi sempre blau o verd, i en altres ocasions el roig (8).\nEl guardapeus: anomenat també tapapeus, és la falda exterior de més valor per ser de seda, i per tant, al Maestrat sempre importada. No és molt freqüent a la comarca, pero no obstant, se'n conserven d'exemplars, segurament perqué s'han guardat molt bé al ser estimats com a valuosos. Com s'ha nomenat abans, es confeccionaven de seda i el teixit era de lligament tafetá, alducar o filadís. Els exemplars de més luxe podien ser de domas; els colors com els de les saies: blau, verd i roig. Les guarnicions consistien en randes i galons d'or o argent en la majoria de les ocasions, sent també freqüents els farfalans a l'aire, de tafetá més finet, o franges i vetes de mostra sobreposades.\nVestit de dona de la primera mitat del segle XIX.\nCamisa de llenç casolá, justillo d'espolí i la punta de cotó, guardapeus de filadis blau, mocador i davantal de mossolina.\nFoto de Carles Pitarch.\nEl salaeco: valencianització de zagalejo, també dit sagaleco, era la falda de cotó d'ús cotidiá, fácil de netejar, de colors més sofrits i apagats, encara que alguns eren de fons de color clar i dibuixos de colors vius. Aparegué en general a finals del segle XVIII, encara que em pareix que en aquesta zona ho faria ja entrat el Segle XIX. Primerament es feien d'autentiques indianes i altres teixits pintats amb motles de fusta, i més tard de cretones produídes industrialmente (9).\nLa basquinya: era la falda utilitzada per a ocasions especials i sobretot per als actes religiosos. Podia ser de teixits gruixuts de llana, com l'estamenya, o també de llana fina, com el merí. Altres eren de seda amb quasi tots els tipus de lligament: tafetá, sarga i setí. El color era sempre el negre o en tot cas, el marró molt fosc. Les guarnicions, en cas de portar-ne, solien consistir en sobreposats de randa, tires de vellut o franges diverses, algunes d'elles de vellut picat (10).\nLes faldetes, faldellí o «refajo»: a alguns documents estudiats (no d'aquesta comarca) es confundixen amb les altres faldes, apareixent com a brials, saies, sagalecos o inclús com a guardapeus. Podríem descriure-les com a falda curta i tova que es posava directament damunt les sinagües i que en ocasions era interior, si sobre ella es posava el guardapeus, basquinya o sagaleco. Amb les característiques conegudes, degué introduir-se a mitjan segle XIX, puix que en realitat la primera notícia localitzada per mi és de l'any 1836 (11) i no és si no a partir de l'any 1860 quan apareix en gran quantitat als documents. Aquesta utilització tardana queda demostrada, a més, per la gran quantitat d'exemplars que físicament s'han conservat. Es confeccionaven sempre de teixits de llana: estamenya, bayeta, drap o franel-la.\nEls colors, majoritáriament roig o groc, seguits per uns altres colors com blanc, blau o verd. Les guarnicions solien consistir en senefes pintades generalment en negre, en blau, o en color melat o rovell, aquest últim, probablement sempre de producció local i obtés per caparrosa verda, que s'empleava també en la pintura de cobertors amb motles de fusta. Un altre tipus de guarnició era la que consistia en sobreposats de vellut o altres teixits a tires, rectes o retallades, formant senefes menys complicades que les pintades; també es podien sobreposar randes o galons. Finalment també n'hi havia amb senefes brodades en un sol color o en diversos colors, aquestos últims molt vistosos i probablement els més moderns, alguns d'ells fets a teler sobre teixits ratllats.\n3.4. Les diverses classes de cossos.\nIgual que passava amb les faldes, hi havien variants de cossos, sobretot respecte a les mánegues, de forma que els cossos sense mánegues se'ls denominava justillos i els que en tenien gipons.\nGipó de cetí negre. Culla. Segle XIX.\nTots els cossos ajustats tenien les mateixes característiques: cobrien el cos des deIs muscles fins a la cintura. La part davantera estava formada per dos peces quasi triangulars que feien la punta més llarga, un poc trencada o lleugerament arredonida, sempre armada com a mínim amb caberes o totalment armada en la majoria de les ocasions. L'armadura solia consistir en barbes de balena en els més rics o en els confeccionats per professionals (12), mentre que les classes populars solien utilitzar verducs d'olivera per a les caberes i per a la resta canyes partides, varetes de la fulla del margalló, a la que li lleva ven les punxes, espart, palla de mill i d'altres. Els justillos salen anar més armats que els gipons, fins a l'extrem de trobar-se justillos que estan completament armats, per davant i per darrere.\nCal dir que la peça davantera pot tindre distintes variants de confecció que resultarien llargues i difícils d'explicar per escrit, pero si que pense que és convenient dir que molts d'ells solen tindre en aquesta peça davantera, un quasi perfecte triangle, de color distint que el de la resta del cos, molt freqüentment el roig, verd, blau o morat, i de distint teixit: tafetá, setí o grodetur.\nTambé hi havien cossos amb la peca davantera més estreta i que havien de suplementar-se amb una altra peca també triangular i de distint color i teixit que feia el mateix efecte. A aquesta peça se l'anomenava petillo. El petillo no fou mai una peca massa popular i generalment se pot trobar sols entre persones adinerades i sol anar conjuntat amb el davantal i la palatina.\nLa part inferior del cos, es a dir, la que descansa sobre les caderes, esta cofeccionada mitjançant uns talls que formen unes faldetes almenades (en les comarques de parla castellana anomenades haldillas) que permeten que el cos es puga apretar, sobretot a la cintura, al mateix temps que tapen la cintura de la falda i donen major vistositat al cos.\nEn general i exceptat en molt comptades ocasions, el cos s'encordava a la part davantera amb un cordó fet ama, rematat a un extrem per una contrera metál-lica i a l'altre amb un botó o mancaneta construit amb el mateix fil del cordó. El botó permetia que a l'estirar de l'altra punta s'anaren ajuntant les caberes de les dues peces davanteres, quedant el cos ajustat. En altres casos el botó no existia i un dels extrems havia de nugar-se per un dels ulls sobre la cabera, o també les dos puntes podien anar rematades per contreres metál-liques, ja que en alguns casos una veta substituia el cordó.\nEl cordat podia quedar a la vista, passant-lo pels ulls fets directament a la tela del gipó, en una línea paralel-la a la cabera de cadascuna de les peces davanteres, o amagat, deixant les peces davanteres sense ulls i posant-li unes tires de llenç; amb els ulls i caberes a l'interior.\nEl justillo, conegut també per cotilla o cosset, en alguns documents apareix citat com a costillo o costilla, nom que d'alguna manera pareix indicar que cotilla tindria realment el sentit de “peca que apreta les costelles” i que no seria, per tant, el diminitiu de cota. Cal dir que en tots els documents consultats no apareix mai el terme coteta que alguns investigadors accepten o inclús utilitzen, i per tant no sembla correcte, a no ser que designe una cota masculina o de xiquet.\nJustillo. Culla. Segle XIX.\nEl justillo és, com abans hem indicat, el cos sense mánegues, Degut a la poca tela emprada en la seua confecció, es solien aprofitar retalls de teixits rics, com ara espolins, domassos, melánies, napolitanes, grodeturs i altres. Al ser roba de molt d'ús, se'l solia reforçar amb badana o vius de tela als punts on més havia de fregar. Els colors solien ser molt vistosos amb un predomini del roig, seguit pel blau, morat, groc i altres. Les guarnicions es solien col-locar sobre les costures i eren de galons, agradables, cordons i randes d'or o argent, formant dibuixos.\nPero no tots tenien la possibilitat, ni la necessitat de comprar-se teles riques o de seda per afer-se els justillos, raó per la qual molts eren (i més en aquesta comarca) de teixit de llenç casola (13), que era barat, durador i fácil de netejar. Per altra banda, el justillo tampoc es veia massa per baix del mocador, com de fet senyala Teodor Llorente: «otro pañuelo, cruzado sobre los hombros, tapa la apretada cotilla» (14).\nEl gipó és el cos amb mánegues que s'utilitzava sobre tot a l'hivern i com a roba de vestir. Generalment era de color negre o morat i més escassament trobem altres colors. Els més luxosos solien estar confeccionats de vellut llis o de sedes planes de poca calitat: filadís, alducar, mosumana, tafetá o setí. Pero el més corrent en aquesta comarca eren els teixits de llana, com ara cordellat (15), estamenya, manresa, terna, pana i altres. Les guarnicions solien consistir, igual que per als justillos, en agradables, galons i cordons d'or o argent, a més de pelfilles i bollats (16).\nLa major diferencia entre els diversos models de gipons estava en les mánegues, que podien ser a la sangradura, les que eren justes a la sangradura del braç; de soc, les que sobrepassaven la sangradura i cobrien alguns centímetres més; curtes, les que no arribaven a la sangradura, faltant-los algun centrímetre; d'estral, les rematades amb un suplement que per mitja d'uns plecs adquiria la forma d'una fulla d'estral (podien ser curtes, de sangradura o de soc); llargues, les que ultrapassaven la sangradura i que podien ser senzilles o amb voltes a la bocamanega. A més, en la documentació de l'epoca apareixen altres models de mánegues que estan poc estudiats i són difícils d'identificar.\nLa casaqueta era un model de gipó sense ajustar, generalment per a portar amb petillo, cordat amb llacos vistosos. La principal característica la constitulen les llargues faldes que en nombre de tres estaven confeccionades com els faldons de les casaques masculines. A més portaven borjaques solapades amb cartera, imitant les de les casaques. Les manegues podien ser de qualsevol dels models descrits per als gipons, encara que les més usuals eren les d'estral.\nCap a finals del segle XIX, comencen afer aparició uns altres cossos sense armar, que es posaven sobre corsés o justillos, i que poc a poc, a mida que passava la moda diuitesca dels cossos ajustats, es posaren directament sobre la camisa. Aquestos cossos continuaren anomenant-se gipons o prengueren el nom de sacos.\n3.5. El mocador del coll.\nÉs en principi una peça de tela quadrada que es doblava per la meitat, formant un triangle, o, com en la majoría dels casos, solia estar ja tallada per la meitat, amb el que es conseguien dos mitjos mocadors. Durant el segle XVIII i primera meitat del XIX, es confeccionava generalment de mossolina blanca o de llenç fi, també blanc, del país, clarí, batistilla, cambrai, etc. o de seda de colors, encara que també trobem algun exemplar d'indiana o d'altres teixits de cotó píntats (17).\nCom a guarnició se li solien posar randes vorejant dos dels costats i solien brodar-se amb senefes de punt de cadeneta combinades amb desfilats. Els brodats més freqüents eren els de fil de cotó blanc, no obstant que n'hi haguera també de fil roig, d'or o argent(18).\nA partir de la segona meitat del segle XIX comencen a aparéixer els mocadors de llanes fines i cotons estampats, que al principi procedien de França i després comencaren a produir-se a Catalunya.\nPero el verdader mocador decimononic. fou l'anomenat de Manila o de crespó, o d'escuma, o de la Xina; confeccionat sempre en seda d'efecte acresponat. N'hi hagué de tots els colors i de molt diferents dimensions (d'a vara, d'a vara i mitja, d'a dos vares). La seua introducció en Espanya es feia pel port de Manila, capital de les illes Filipines, raó per la qual es popularítzá eixa denominació de mocador o de mantó de Manila, encara que la verdadera procedencia era el departament de Cantó, a la ribera del Txu-King, principal productor de sedes gregues. No obstant, pareix prou probable que fóra tota la extentíssima comarca del Kuang-Tung la productora dels dits mocadors i que s'exportaren a través de Cantó, per la seua situació estratégica (19).\nHi hagué també mocadors que s'utilitzaven per a cobrir el cap, ja en epoca molt recent, sobretot per a protegir-se del sol, o també en els dols i en aquest, últim cas eren sempre de color negre (20). Es doblaven en triangle, lligant-se dos de les puntes per baix de la barba. Solien ser de seda, cotó o pita.\n3.6. El davantal.\nConsistix en un tros de tela més o menys rectangular. Generalment solia ser més ample que llarg, pero a l'arreplegar-se en la cintura produia l'efecte contrari, és a dir, que posat pareixia més llarg que ample. El seu orige deu d'estar lligat a l'aparició de faldes i cossos com a robes distintes, probablement durant el segle XVI. Les dimensions han variat constantment segons el gust de cada epoca, pero sobre tot en relació a la utilitat que se li pensava donar: gran per a fer faenes i menut quan sols era per a resguardar o quan servia d'element decoratiu. Es subjectava a la cintura amb unes vetes més o menys lluídores, a vegades amb flocs postissos de seda adornats amb llentilletes, flocadures i randes d'or o argent.\nGeneralment, solien estar construits de teixits de cotó o llenç fi blanc (del país, cotanca, clarí, naval, etc.) o també de seda de color negre: gasa, filadís, alducar, sargueta, etc. (21). En aparéixer les indianes i altres teixits de cotó pintat, s'utilitzaven aquests, amb profussió de colors i dibuixos. Eren freqüents les guarnicions consistents en puntes i farfalans, així com els brodats a punt de cadeneta sobre cotó blanc. Pero a les comarques de l'interior eren tal vegada més freqüents els confeccionats amb llanes i de gran quantitat de colors (22).\n3.7. La mantellina.\nÉs aquesta una de les peces de més importancia en l'indument femení antic, molt en contra d'allo que la majoria creuen. S'utilitzava com a roba de diari i quasi sempre que s'eixia al carrer. Coneixem molts dibuixos, rajoletes i pintures, a les que apareixen les dones passejant pel carrer o inclús fent faenes a l'aire lliure i porten com a tocat mantellines de color blanc. Hi ha constancia que a les cases solia haver un penjador per a la mantillina darrere de la porta, per a tindre-la a má cada vegada que s'eixia o s'aguaitava al carrer. La seua abundancia confirma també la importancia que tenia, ja que després de camises, sinagües o faldes era la prenda més abundant (23).\nEl costum de tocar-se amb mantellines desaparegué amb la progressiva introducció de mocadors del cap, que resultaven més cómodes, vistosos i barats.\nDurant el segle XVIII, la mantellina fou quasi invariablement de forma semicircular, de teixit de llana (baieta o franel-la) i quasi sempre de color blanc o lleugerament colorejada (noguerada i ensofrada) i guarnida amb randes posades a la vora exterior o amb cinta de seda col-locada a l'interior (24).\nA finals del segle XVIII feren aparició les mantellines de mossolina blanca, també de la mateixa forma en semicercle, que solien anar guarnides amb randes col-locades a la vora de fora i en moltes ocasions brodades amb punt de cadeneta de fil blanc, o ocasionalment d'or o argent. Més tard, a primers del segle XIX apareixen nous models de mantellines i s'extén l'utilització de les sedes de color negre per a la confecció. Així dones fan aparició la mantellina de fondo o de casco, que consistix en una peça de tela tupida de forma ovalada, rodada d'una blonda de més d'un pam d'ampláría, excepte a la part davantera, on porta una altra peca de blonda d'uns 50/60 cms. d'ampláría per 105/120 cms. de llargaria, que aprofitava per a tapar la cara i que s'anomenava vel. D’aquesta mantellina existien variants diferenciades sobre tot pel casc o fondo. Així ne trobem de fondo de tafetá brodat, de fondo de blonda, de fondo guarnit de vellut picat, de fondo de tafetá llis amb guarnició de cintes o passamaneries.\nLes mantellines de tovalla, consistien en una peca de tela rectangular d'uns 55/65 cms. d'ampláría i uns 200/220 cms. de llargáría, a la que se li afegia el vel de blonda. El vel, com en les mantellines de fondo, aprofitava per a tapar-se la cara. La majoria de mantellines d'aquest model, solien ser de tafetá negre brodat amb fil negre, no obstant les més senzilles eren generalment de tafetá llis sense brodar o amb dibuixos adomassats. També existien les que eren totalment de blonda, que no portaven vel, i que els erudits han anomenat com a «mantilla española».\nLa mantellina redona o en forma de semicercle, continua utilitzant-se en companyia de totes aquestes, pero fabricada en franel-la de merí, en setí de seda o en sarga de seda i sempre de color negre i generalment guarnida amb una cinta de vellut tambe negre (25).\nLa mantellina de tipo dengue, que ja existia durant el segle XVIII, i que tenia una forma intermija entre la de tovalla, la de fondo i la redona, va substituir el seu color roig primitiu també pel negre, i les passamaneries primoroses per una simple cinta o llista de vellut o d'un altre teixit.\nCap a la segona meitat del segle XIX la mantilla queda relegada quasi exclusivament als actes religiosos i altres de molta solemnitat.\nDins d'aquest apartat dedicat a les mantellines, farem referencia també al manto, peça de similars característiques a algunes d'elles, encara que de majors dimensions. Utilitzat des d'el segle XVI, sempre ana vinculat a les grans ceremonies o dols i per tant era quasi sempre de color negre, formant conjunt amb les basquinyes. Es confecciona ven de teixits de llana fina o de seda (tafetá de llustre o gasa de fum). Com a peça de dol, tingué supervivencia fins a ben entrat el segle XX (26).\n3.8. Les calces.\nÉs una roba que als pobles allunyats de les ciutats, sols solia vestir-se en les epoques fredes, ja que com era molt donada a trencar-se i desgastar-se regularment es prescindía d'ella, pensant que era una despesa innecessaria. No obstant, la majoria de les dones, solien tindre les seues calces per als dies de festa i quan estaven a mig usar les deixaven ja per a l'hivern.\nAls documents estudiats als arxius no solen aparéixer amb molta freqüencia i, si ho fan, sempre més als dots que als inventaris de béns (27), ja que probablement estaven molt gastades i podien tindre poc valor a l'heretar. Es feien indistintament en llana, cotó o seda, i els colors més usuals eren el blau, roig o blanc (28).\n3.9. El calcer.\nEl de diari solia consistir en espardenyes de cánem, No obstant, en moltes ocasions s'anava descalç, ja que a pesar de ser relativament barates les espardenyes, eren de poca duració. Les utilitzades eren produídes en el mateix poble, puix en aquesta comarca sempre hi ha hagut una forta tradició espardenyera. D'hivern eren molt usats el socs, confeccionats amb una sola de fusta, que aillava de la humitat del sol.\nOcasionalment i per als dies de molta festa, podien utilitzar-se per algunes dones les sabates de cordová o de teixits forts, com el mahonet. També s'usaren darrerament els botins de pell o de tela botonats.\n3.10. Les joies.\nEncara que als documents d'arxiu consultats no apareix cap joía, per les trobades en treball de camp podem pensar que les més corrents eren:\nLes arracades. Probablement durant el segle XVIII, foren les anomenades d'a tres o d 'a un, les més corrents. Tenien tres parts diferenciades: la roseta o candat, que era la part de l'orellal, redona o lleugerament ovalada o avellanada; el cos o barqueta, peça intermija de forma abarquillada; i els penjants o «almendrillas» que podien ser un per cada arracada, amb que prenia el nom d'a un, o tres per cadascuna, amb que prenia el nom d'a tres. Físicament a Culla, hem pogut observar un parell d'aquestes arracades confeccionades en argent sobredaurat i espillets, de les anomenades d'a un.\nArracades d'a un. Culla. Segle XIX,\nSimilar a les arracades d'a tres era el barquillo, que es diferenciava qua si tan sols en tindre en lloc de les tres «almendrillas», uns penjollets amb rastre de dues, tres o quatre perles prou gruixudes.\nUn altre tipus d'arracades era el format per dos cossos avellanats; el que fa d'orellal apuntat cap amunt i l'ametleta apuntada cap avall. N'hem trobat també un parell a Culla, realitzades en coure sobredaurat i espills.\nArracades de "fulles". Culla. Segle XIX.\nTotes aquestes arracades solien estar confeccionades en or (els de la máxima qualitat) i argent sobredaurat o coure sobredaurat (els de baixa qualitat). En quant a les pedres encastades, les d'or solien portar maragdes o diamants i les d'argent, llautó o coure s'havien de conformar amb espillets i vidres verds. El montatge de l'encast solia fer-se en quadrat o redó indistintament en les de tres cossos, i en redó i molt menudet en les de dos.\nA més d'aquestes c1asses d'arracades, pensem que també es portarien a CuIla les gallegues, les carabassetes, les de filigrana d 'argent i esmalt pobre, les de maceta, les de llac, «desaliños» i altres, pero no ens pararem a decriure-los, per no ser massa representatius i no tindre'ls constatats físicament.\nLa creu del pit o joia, consistia en un fermall per a posar-se'l just baix de la gola, compost de dos, tres o inc1ús quatre parts. Es subjectava al coll amb una cinta, cadeneta o collar, que passava per dins d'unes ansetes situades a la banda de darrere de la peca superior, anomenada el llaç. D'aquesta peça penjaven un o dos cossos intermedis i finalment una altra peça en forma de creu, més o menys definida. La joia es confeccionava amb les mateixes característiques i materials que les de les arracades que hem descrit, i en moltes ocasions fins i tot feia conjunt amb elles.\nL'agulla del monyo, era element indispensable per a poder pentinar el monyo a la manera valenciana. Constava de dos peces que s'acoblaven entre elles, una que era la verdadera agulla o espasa, rematada en un rosetó, i l'altra que era una especie de tubet que feia de funda o baina, també rematada en un rosetó, de manera que a l'introduir la primera dins de la segona, restaven visibles soIs els dos rosetons pels laterals del monyo. També es confeccionaven amb les mateixes característiques i materials que les arracades i creu del pit o joia, i fins i tot en ocasions ens consta que podien formar tot un conjunt.\nAltres joies de menor importancia solien ser les medalles, els reliquiaris, guardapels, medallons, rosaris de coll i de mans, cadenes de quatre cares, anells, callars de perles fines o de nacar, i en el cas de persones adinerades polseres, sempre dos, una per cada má.\n1. Barreda i Edo, Pere Enric: «La indumentaria tradicional (Aproximació al costumari Benassalenc)». en Primeras Jornadas sobre arte y tradiciones populares en el Maestrazgo (Benicarlo, 16, 17 y 18 de gener de 1987), Benicarló, Centre d'estudis del Maestrat, 1988, pag 165-176.\n3. Probablement del arab al-kandara “perxa on es deixaven dormir les aus de cetreria” o “perxa on es penjava la roba mentres es dormía”. El nom modern de camisa, també presupon una peca de dormir, ja que probablement derive del castellá cama: camisa o camisia.\n4. Eiximenis, Francesc: Llibre de les dones maridades o Carro de les dones, edició de 1495. Escrit en l'epoca a que l'autor residía a Valencia, diu així: «e dins porten alcandores delicades amb manegues d'altre ley».\n5. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «siete camisas de muger, cuatro buenas y tres viejas»; Arxiu Particular d'Apolinar Miralles: Hijuelas d'una herencia de mitjan segle XIX, on apareixen anotades sis camises. He d'agrair a Caries Pitarch l'haver-me facilitat fotocopia de tals documents.\n6. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «dos enaguas usadas».\n7. Llorente y Olivares, Teodoro: España, sus monumentos y artes, su naturaleza e historia: Valencia, 1, Barcelona, Daniel Cortezo y C'., 1887, pag 272.\n8. Arxiu Municipal de Culla: Inventari del béns de Cecilia Bellés (1770): «unas sayas azules de estameña / unas sayas verdes de sarga catalana / unas sayas de coloreta / unas sayas de cordellate de mescla»; Inventari del béns de Raymunda Salvador (1816): «unas sayas usadas de azul y burel / unas sayas azules viejas»; Arxiu Particular d'Apolinar Miralles: Hijuelas (mitjan segle XIX): «unas sayas blaves de lana / unas sayas carmesinas / unas sayas royas / unas sayas ralladas».\n9. Arxiu Particular d'Apolinar Miralles: Hijuelas (mítjan segle XIX): «un salaeco blau».\n10. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «unas basquiñas buenas».\n11. Arxiu del Regne de Valencia: Cartes del dot de Rosa Mallén, Valencia, 1836.\n12. Ordenanzas concedidas al gremio de sastres ... de la Ciudad de Valencia (1754) Aquestes i totes les ordenances prohibixen a qualsevol persona que no siga examinada tallar i cosir peces ajustades, com ara gípons, cotilles i altres.\n13. Arxiu Municipal de Culla: lnventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «un justillo de lienzo viejo». Arxiu Particular d'Apolinar Miralles (mitjan segle XIX): «un costillo».\n14. Llorente y Olivares, Teodoro: Op. cit., pago 272.\n15. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «un jubón de cordellate viejo».\n16. Ferrandis Mas, Vicent: «Elementos para el estudio de la indumentaria valenciana: el vestido de la mujer (1787-1812», en Torrens. Estudis i investigacions de Torrent i comarca, núm. 1 (1982), pag 88.\n17. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Cecilia Bellés (1770): «un pañuelo de seda con viras blancas», Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «un pañuelo de indiana azul, usado».\n18. Ferrandis Mas, Vicent: «Sobre algunos complementos del vestido de la mujer valenciana», en Actas del IV Congreso Nacional de Artes y Costumbres Populares. Zaragoza, 1983, en premsa.\n19. Ferrandis Mas, Vicent: Pañuelos de cuello y chales en la indumentaria tradicional. Catáleg de la colecció de mocadors de Vicent Ferrandis per a les exposicions de Múrcia i Alcoi.\n20. Llorente y Olivares, Teodoro: Op. cit., pago 272: «la mujer, muy recatada y honesta es ajena a toda coquetería: ciñe asimismo sus sienes pañuelo oscuro, que cae atrás cubriendo la cabeza y ocultando el cabello; otro pañuelo, cruzado sobre los hombros, tapa la apretada cotilla».\n21. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «un delantal de hiladillo viejo».\n22. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Cecilia Bellés (1770): «un delantal de coloreta»; Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816) «un delantal de coloreta también viejo / un delantal de viones a medio usar.\n23. Ferrandis Mas, Vicent: La mantilla (Murcia y Valencia), Aldaya, l'autor, 1987.\n24. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Cecilia Bellés (1770): «una mantellina de bayeta / dos mantellines nogueradas de bayeta»; Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «una mantellina de vayeta con ribete / una mantellina buena de ropa del pais / una mantellina de vayeta gorda, vieja».\n25. Llorente y Olivares, Teodoro: Op. cit., pago 272: «sus galas, para los días festivos, son la mantilla espesa, tan recogida que apenas deja ver el rostro, y la basquiña negra: cuando, así enlutadas, van a la iglesia, parecen lúgubres fantasmas».\n26. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Cecilia Bellés (1770): «un manto de estambre».\n27. Arxiu Municipal de Culla: Inventari dels béns de Raymunda Salvador (1816): «unas medias de trama azules»; Arxiu Particular d'Apol-linar Miralles: Hijuelas (mítjan segle XIX): «un par de medias blaves».\n28. Llorente y Olivares, Teodoro: Op. cit., pago 272: «baja la recia saya azul hasta los pies, que calzan medias también de estambre, también azul, y fuerte sandalia».\nPublicado por Vicent Ferrandis en 11:56\nhuongdung 17 de agosto de 2020, 20:40\nComunicación para el II° Congreso de Folklor...\nINDUMENTARIATRADICIONAL DE LA DONA CULLERANA Vi...