La Diputació de Tarragona potencia el turisme a la Costa Daurada i Terres de l'Ebre\nLa Diputació de Tarragona potencia el turisme a la Costa Daurada i Terres de l’Ebre\nImatge promocional de la Costa Daurada de cara a l’estiu. (Fotografia: Diputació de Tarragona)\n25/05/2020 - 19:28h\nL’ens tarragoní vol enfortir el sector turístic del territori afectat per la crisi de la Covid-19 amb un parell d’anuncis\nLa Costa Daurada i les Terres de l’Ebre es presenten al públic com a destinacions segures, atractives i que generen confiança a l’hora de tornar a planificar les vacances, en les campanyes de promoció i difusió que el Patronat de Turisme de la Diputació de Tarragona posa en marxa per contribuir a la reactivació del sector, durament castigat per la pandèmia de la Covid-19.\nLa nova estratègia de comunicació de les dues marques turístiques s’adreça als mercats català i espanyol, com a públics prioritaris, en l’actual conjuntura de restriccions de mobilitat i transport.\nEl Patronat de Turisme de la Diputació de Tarragona remarca que ha incrementat els seus esforços en matèria de promoció i publicitat en aquests moments de dificultats, per contribuir a enfortir el sector turístic de la Costa Daurada i les Terres de l’Ebre.\nLes campanyes permeten posicionar les dues marques en la represa de l’activitat, aprofitant que els dos territoris han passat ja a la segona fase de desescalada. Per aquest motiu, des d’aquesta setmana s’engegaran les accions de publicitat sobre les destinacions en una planificació que s’estendrà fins a la primera setmana del mes de setembre i amb una inversió global de 490.000 euros.\nLa presentació de la campanya s’ha fet pública aquest dilluns, dia en què també es posa en marxa en diferents suports. Mitjançant una roda de premsa telemàtica, la presidenta de la Diputació de Tarragona, Noemí Llauradó, ha destacat la implicació de la institució en la reactivació del turisme en aquests moments difícils: “Davant d’aquesta profunda incertesa que ens atemoreix, cal que siguem valents, resilients i creatius; amb la nova campanya generem confiança als visitants tot ressaltant les nostres fortaleses com a destinació”.\nDe la seva part, la presidenta del Patronat de Turisme, Meritxell Roigé, ha posat de manifest les diferents trobades que s’han anat mantenint amb el sector públic i privat en les darreres setmanes, i ha assenyalat que aquesta és una campanya “potent”, que “permetrà donar gran visibilitat al turisme de la Costa Daurada i de les Terres de l’Ebre”.\nA la presentació d’aquest dilluns hi han participat, així mateix, la vicepresidenta del Patronat, Camí Mendoza; la directora del Patronat, Marta Farrero, i l’adjunt a la direcció del Patronat, Albert Folch.\nNoves creativitats, un missatge adaptat al nou escenari i un espot televisiu integren una campanya diferent, sensible, pròpia i que referma l’essència de les destinacions. El treball creatiu i de planificació s’ha fet en coordinació amb l’Agència Catalana de Turisme, amb qui s’impulsarà una potent campanya adreçada al mercat espanyol, i amb el suport dels agents públics i les associacions empresarials que agrupen el sector turístic de la Costa Daurada i les Terres de l’Ebre.\n‘Costa Daurada, com sempre‘\nEl lema Costa Daurada, com sempre recull l’essència de la campanya per aquesta destinació. A través dels records, es proposa rememorar aquells llocs, moments i experiències viscudes a la Costa Daurada que formen part del nostre paisatge emocional i de les nostres vacances en família.\nUna campanya que viatja en el temps, però que reforça un missatge sobre la Costa Daurada i la seva oferta turística actual: els valors d’un territori que no han canviat.\nLa campanya compta amb dos espots, un de 20 segons i una versió extensa de 2 minuts, que es podran veure per televisió i també a través de mitjans i plataformes en línia.\nLa productora Minifilms, amb Ramon Balagué i Xavier Morral com a creatius, són els responsables d’una peça audiovisual creada expressament per als moments actuals i elaborada en ple confinament, sense sessions d’enregistrament exteriors i amb la col·laboració del Centre de la Imatge Mas Iglesias de Reus (CIMIR) i l’Arxiu Comarcal de la Conca de Barberà.\nLes dues campanyes previstes sobre la Costa Daurada i les Terres de l’Ebre van coordinades amb l’Agència Catalana de Turisme i la campanya que es farà amb la resta de destinacions catalanes a l’Estat: Catalunya és casa teva.\nDol a l’Arboç per la mort de Borja Boga, president de l’Associació de Protecció Civil\nRedacció | 10/06/2020 - 12:26h\nVigilància privada per evitar que els veïns de Banyeres i de Sant Jaume se saltin el confinament\nACN | 05/05/2020 - 06:00h\nLa festa major del Vendrell 2020 tampoc tindrà bestiari de foc\nRicard Vinyals | 22/06/2020 - 10:11h\nL’alcalde del Vendrell proposa crear l’Àrea Metropolitana Marítima\nEls calafellencs Buhos posen a la venda mascaretes solidàries\nEl coronavirus posa el focus en el carrer de les Dues Províncies\nResultats electorals al Baix Penedès


Norbert Martínez parla sobre Matem els homes\nQuins homes hem de matar?\nCap, no crec que s’hagi de matar ningú. El títol ha portat polèmica. Jo n’havia parlat amb en Manel (Dueso) i ell en realitat, se l’agafa amb una certa distància. És un títol metafòric. Ell diu, i em sembla molt encertat, que en realitat, el títol és un “no” i un “prou” de quatre dones que han patit.\nUna de les protagonistes explica que va matar el seu company perquè en deu anys de relació només havien fet tres vegades l’amor. Resulta motiu suficient per matar algú?\nEl text comença d’una manera molt concreta, elles comencen dient: “ens diem Alina, Clàvia, Berna, Dúlia, potser són noms reals, potser no”. Jo crec que tota l’obra s’ha d’agafar en aquest sentit. Del que explica, nosaltres hem de treure’n l’entrellat del que és veritat i el que és una invenció i el que el temps ha canviat en elles. I van apareixent coses que ens donen pistes del què els ha passat. Que el marit de l’Alina (Mònica Rocafort) només li hagi fet l’amor tres vegades no és motiu per matar, no hi ha cap motiu per matar ningú. Però el cas d’aquest personatge, ella convivia amb algú que realment tenia una obsessió pel seu cul i tota la resta no existia. És la lectura que faig d’aquest personatge: en realitat, quin tipus d’home tenia l’Alina? Algú qui ella diu que es va estimar, que van ser els deu millors anys de la seva vida, però és evident que allà va passar alguna cosa i que ell l’havia fet patir i que li havia fet passar els millors anys, però potser també els pitjors. Sí que és motiu per reprovar-li alguna cosa, no per matar-lo, però sí per dir “prou, no vull que em torni a passar més”.\nQuin paper juga en l’obra el fet que els noms de les protagonistes siguin inventats?\nEls seus noms comencen amb les primeres lletres de l’abecedari: A, B, C i D. I elles ho diuen, que potser són veritat o potser no. Això et dóna una pista sobre de què va la funció: tenim una sèrie d’informacions sobre aquests personatges i és el públic qui ha d’esbrinar què és el que va passar en realitat. I els noms és el primer joc a fer. Segurament, són falsos, són molt curiosos i donen moltes pistes sobre de què va la funció.\nSón quatre personatges femenins que van cometre un assassinat, directa o indirectament, l’espectacle també dóna aquesta pista, què potser no van ser elles qui els van matar directament, sinó senzillament, van ser causants indirectes de la seva mort. Són quatre personatges que han matat algú i que, després d’un temps, fan una revisitació del seu passat. Tenen uns motius per haver fet això i és el que ens expliquen. El fet que ho expliquin d’una forma molt concreta fa que el públic sigui part implicada en la seva explicació. De fet, acaben sent els jutges de tot el que han explicat. Elles provoquen que el públic ho sigui. Són quatre històries que formen part de la fantasia i que se n’ha d’extreure el contingut interior. Evidentment, amb un fil molt bèstia que és el dels abusos sexuals, la violència de gènere, això apareix a la funció, és inevitable, però és un marc, senzillament.\nQuin objectiu té la interacció amb el públic, que els porta fins i tot a baixar a platea a parlar-hi?\nEl tipus d’escriptura teatral porta a això clarament i elles ho diuen: trencar la quarta paret i traspassar al públic. De fet, l’obra no funcionaria si no existís aquest cinquè personatge que és el públic. En el fons, el que fa l’obra, que el teatre fa normalment però aquí d’una manera explícita, és dir: “nosaltres us expliquem una història, vosaltres traieu-ne les conclusions que vulgueu”. El text també força una cosa que trobo molt bèstia, que és enfrontar una acció reprovable per tothom, com és matar algú. Planteja aquest fet, el títol mateix ja ho deixa clar, i a l’obra s’explica el perquè. Segurament, no hi ha ningú que ho justifiqui però potser, a mesura que l’obra va passant, ens oblidem d’aquest final i veiem l’explicació dels fets i no acabem culpabilitzant l’actriu que ens ho està explicant. Crec que això és l’interessant del text i que ho fa d’una manera completament formal i sense cap tipus d’amago, senzillament ho explica: “vosaltres ens esteu jutjant a nosaltres i és el paper que us ha tocat fer avui”.\nQuè els diuen les actrius a cau d’orella als espectadors quan baixen a platea?\nVan repetint la última frase que ha dit cadascú. Al final de tot, elles diuen “jo no vull matar ningú, segurament, ni tan sols ho volia fer”, però tenen una sèrie de mancances i cadascuna va dient quines. N’hi ha una, la Dúlia (Maria Agnès Llobet) que va repetint “jo només vull que m’estimin”. A nosaltres ens agradava plantejar aquestes últimes frases com donar-li la volta al títol de l’obra perquè en realitat, elles no volen assassinar ningú. El que volen és cobrir aquestes mancances que els fan falta. I crèiem que baixar amb els espectadors i fer personal el que fins llavors havia estat global era interessant. Sabem que només ho escolten com a màxim vuit espectadors, però ens agradava que algú s’emportés aquest element personal de “nosaltres no volíem fer això, tenim una mancança i ens agradaria que fos coberta”.\nOn i quan transcorre l’obra?\nEl Manel la situa en el que podria ser una presó o un psiquiàtric, però volíem un lloc que no fos res més que un espai fictici en el qual algú pot explicar-se. Per mi era estrany situar això d’una manera física molt concreta i el que varem fer era que en realitat ho expliquen des d’un estat emocional. L’espai per a mi era això, un lloc del cervell situat en el punt des d’on pots viatjar cap al passat, veient el que has fet i essent capaç d’explicar-ho i de fer-ne fantasia. Varem plantejar l’espai blanc perquè eliminava qualsevol concreció i feia que la gent no s’hagués ni de plantejar on era, no volíem cap referència, que tot fos molt net. En realitat, és un sense fons. En altres teatres amb més profunditat no veus on acaba el terra i on comença la paret.\nI l’engranatge que hi ha al fons de l’escenari?\nAssajant la funció, em venia la imatge d’uns autòmats, uns titelles que es planten allà per ser vistos i jutjats. L’autòmat és una cosa antiga, però que tothom coneix i en el seu moment ens fascinava perquè s’acostava molt a la cosa humana. És una referència d’una cosa que ens mirem amb la distància i que ens permet dir si la trobem maca o lletja. Formava part d’una idea que em voltava pel cap, l’aparador, el món dels monstres, dels freacs, alguna cosa que els humans fem constantment, que és contemplar coses horroroses amb distància. Tothom és capaç de veure com la gent mor en directe per televisor, ens impacta en aquell moment, però al cap de cinc segons ens n’hem oblidat perquè hem d’anar a fer el dinar. Ho volia mostrar d’alguna manera i l’única referència que vaig trobar va ser la de l’autòmat. De fet, l’obra comença com si elles fossin uns autòmats, amb una coreografia molt curteta, però que pot donar una idea del que preteníem amb aquest espai.\nEl fet que els monòlegs es vegin constantment tallats per les intervencions dels altres personatges buscava guanyar ritme i dinamisme?\nÉs una cosa que porta molt el text, que crec que és molt pretesa pel Manel. De fet, el va crear a partir d’un conte que va escriure sobre un dels personatges i a partir d’aquí, va veure que la cosa es podia entrellaçar. Crec que ell no volia fer quatre monòlegs, sinó el diàleg entre elles i realment, és l’important. Tenen algunes part monologades i que es dirigeixen directament al públic i fan desaparèixer les altres actrius, però crec que la funció sense aquests moments, també es podria fer. L’interessant és el diàleg entre elles. En un monòleg, l’interlocutor sempre és el públic, o algú imaginari, que el públic acaba substituint. L’interessant és que les quatre noies parlin entre elles perquè veiem una altra posició del seu parlament, una relació entre elles que acaba fent que s’uneixin en un crit concret, el de “matem els homes”.\nLes visions que tenen les noies sobre avions que escapen, n


Arriben les primeres 30.000 dosis del projecte Covax | BonDia Diari digital d'Andorra.\nLes vacunes AstraZeneca del projecte Covax que han arribat avui al país.\nEl projecte Covax ha enviat 30.000 dosis de la vacuna d'AstraZeneca.\nAquest dijous ha arribat una nova remesa de vacunes contra la Covid-19. Es tracta de 30.000 dosis del vaccí desenvolupat per Oxford/AstraZeneca que han arribat a Andorra a través del projecte Covax, promogut per l’Organització Mundial de la Salut. Les citacions per rebre aquestes noves vacunes es començaran a enviar avui mateix i l’administració s’iniciarà el dimarts 6 d’abril. Per tal de podré rebre el vaccí, cal inscriure’s prèviament a www.govern.ad/preinscripcio o al telèfon 775019. Fins aquest dijous s’hi havien apuntat prop de 33.000 ciutadans\nL'enviament d'avui és el primer que arriba mitjançant el mecanisme Covax. El Principat va signar l’estiu del 2020 l’acord per formar part d’aquest sistema, que assegura que tots els participants reben les dosis en igualtat de condicions –mateix preu, temps de distribució.\nL’Executiu té tres vies obertes per aprovisionar-se de vacunes contra la Covid: a banda de l’esmentat projecte COVAX, també existeixen, amb França i Espanya, acords administratius relatiu al subministrament i trasllat de vacunes, i que s’emmarquen en les vies previstes perquè els Estats tercers europeus puguin rebre la vacuna al mateix ritme i de manera coordinada amb la resta d’Estats de la Unió Europea.\nActualment s’han administrat al país 9.669 dosis dels diferents vaccins contra la Covid.


Kālida projecta el seu futur - Fundació Kàlida\nKālida projecta el seu futur\nBenedetta Tagliabue s’incorpora al Patronat de Kālida\nMés de 700 persones reben atenció pràctica, social i emocional, un mes després de la inauguració de Kālida Sant Pau\nBarcelona, 26 de juny 2019.- Obrir cada dia el centre Kālida Sant Pau té un cost de 2.000 €. Es va inaugurar fa una mica més de quatre setmanes i en ell les persones amb càncer, també els seus familiars i cuidadors, hi troben un equip professional especialitzat en suport psicosocial integral -psicooncòlogs, infermers, treballadors socials i terapeutes- que desenvolupa un programa assistencial basat en evidència empírica i que complementa els tractaments mèdics hospitalaris.\nSituat al costat del Servei d’Oncologia de l’Hospital de la Santa Creu i Sant Pau de Barcelona, pertany a la xarxa internacional de l’organització escocesa Maggie’s, els centres de la qual disposen de personal altament qualificat i estan construïts dins dels recintes d’hospitals públics per arquitectes de reconegut prestigi.\nÉs precisament en aquest últim punt en el qual la incorporació de l’arquitecta Benedetta Tagliabue al Patronat és significativa: “Els patrons de Kālida són persones voluntàries compromeses amb la missió de l’organització. Entre altres, contribueixen a promocionar l’entitat i vetllen perquè es compleixin els seus objectius. Mentre treballem en l’ampliació del programa assistencial, afegint noves activitats com les sessions d’Artteràpia o el Taller “Posa’t en la teva pell”, per a la cura dermatològica durant el tractament oncològic, el Patronat ja comença a projectar la seva futura expansió de centres. Comptar amb el suport de Benedetta serà fonamental per a fixar els criteris i directrius arquitectòniques de la Fundació Kālida, així com la selecció i aproximació d’arquitectes rellevants”, comenta Germán Castejón, president de la Fundació.\nUna cadena de compromís i generositat\nBenedetta Tagliabue, autora del projecte Kālida Sant Pau dissenyat desinteressadament, és directora de l’estudi internacional Miralles Tagliabue EMBT amb seu a Barcelona, Xangai i Paris, fundat en 1994 amb el seu marit Enric Miralles, qui va morir de càncer en 2000. Guardonada recentment amb la Creu de Sant Jordi 2019, té també el Premi RIBA Stirling 2005 i els Nacional d’Arquitectura d’Espanya 2006, i de Catalunya 2002, entre altres. “Kālida m’encanta perquè parteix d’un centre petit, però és un projecte grandiós. Em sento molt honorada de formar part del seu patronat que comparteixo amb professionals de talent en àmbits que desconec i dels quals puc aprendre molt. Espero aportar consells sobre arquitectura i paisatgisme, també sobre llocs on el projecte pot créixer”, comenta l’arquitecta. “El seu compromís amb nosaltres ha estat des de l’origen entusiasta i generós. Fonamental, a l’hora de convèncer a la també arquitecta Patricia Urquiola perquè s’involucrés en el disseny interior de l’edifici”, explica Joan Reventós, director de la Fundació. Gràcies a elles, han cedit els seus productes empreses com American Harwood Export Council, Bulthaup, Roca, Listone Giordano, Kettal, Mutina, Andreu World, Viccarbe, Flos, Moroso, Gan, Capellini, Bover Barcelona Lights, Marset, Santa&Cole, , Teixidors, Kvadrat, Point, Airlan o Cementos Molins, entre altres.\n“El cost total del centre Kālida ha estat d’1.759.000 € IVA inclòs. La visió del Patronat és iniciar el desplegament a Catalunya per a generar sinergies entre centres. En el futur, Kālida espera expandir les seves activitats en la resta del país, encara que no es tanca a possibles oportunitats que puguin sorgir en el camí”, comenta Reventós.\nPresidit per Germán Castejón -consultor d’empreses en qüestions relacionades amb estratègia, finances i govern corporatiu-, formen part del Patronat l’advocat Miquel Roca Junyent com a secretari, José Luis Rubiralta en representació de la Fundació Nous Cims, com a tresorer, els doctors Agustí Barnadas i Josep Tabernero, director del servei d’oncologia de l’Hospital de Sant Pau i cap del Servei d’Oncologia Mèdica de l’Hospital La Vall d’Hebron respectivament, Jordi Bachs en representació de la Fundació Privada Hospital de la Santa Creu i Sant Pau de la qual és gerent i Laura Lee, Chief Executive Officer Maggie’s: “la presència d’aquestes persones és una mostra que l’aposta per aquest model és ferm i que respon a una visió a llarg termini: desenvolupar una xarxa de centres Kālida al costat dels principals hospitals públics de tractament del càncer del país”, conclou Reventós.\nEn aquestes quatre setmanes de marxa, el 53% de les persones que han visitat el Centre no havien rebut anteriorment cap suport pràctic, emocional o social relacionat amb el càncer.\nFundació Kālida, constituïda a finals del 2015 a Barcelona amb l’impuls de la Fundació Privada Nous Cims i la Fundació Privada Hospital de la Santa Creu i Sant Pau, Kālida promou un model d’assistència psicosocial per a pacients amb càncer en el qual el principal és la persona. El seu objectiu és crear centres, situats a pocs metres dels Serveis d’Oncologia d’hospitals públics de referència en tractaments del càncer, amb espais per acollir i acompanyar les persones que ho necessitin i als seus familiars, amics o cuidadors. Kālida s’inspira en el model d’atenció psicosocial de l’ONG escocesa Maggie’s, de la xarxa internacional de la qual forma part. El primer centre a inaugurar-se és Kālida Sant Pau.\nMaría Pía Rodríguez del Pozo\nResponsable de Captació de Fons i Comunicació\nTel.935 565 731\napoyo psicosocial, Benedetta Tagliabue, cáncer, Hospital de Sant Pau, Kalida, Kalida Sant Pau, oncologia, Patronat, Patronato, suport psicosocial\nMa Carmen Ferré Isamat\n28 June, 2019 7:57\nUna feina molt ben feta,exemplar i plena de generositat! A agraïr pels que patim càncer, familiars i per tota la ciutadania!\n28 June, 2019 9:31\nMoltes gràcies per les teves paraules Maria Carmen, el plaer és nostre!


Notícies - El realisme britànic de 'Fish tank', avui al Cicle de Cinema d'Autor\nEl realisme britànic de 'Fish tank', avui al Cicle de Cinema d'Autor\nel 24/feb/11 Adrià Claramunt Cultura PDF\n'Fish tank', de la directora anglesa Andrea Arnold, és la proposta d'aquest dijous del Cicle de Cinema d'Autor. Guanyadora del premi a la millor pel·lícula del 2010 de l'acadèmia britànica i del premi especial del jurat del Festival de Cannes de 2009, aquest film s'inscriu en la millor tradició del realisme social britànic de l'estil de Ken Loach. La pel·lícula es pot veure, com sempre, en doble sessió, a dos quarts de vuit del vespre i a les deu de la nit. El preu de l'entrada és de quatre euros.\n'Fish tank' narra la història de Mia, una jove adolescent que no troba el seu lloc al món. L'arribada d'un misteriós desconegut a casa seva sembla que ho pot canviar tot i portar l'amor a les vides de Mia i la seva mare. Amb aquest punt de partida, Andrea Arnold, aconsegueix una pel·lícula que va més enllà de la reflexió social, amb uns retrats de personatges amb molts clarobscurs, i que genera molt suspens.\n'Fish Tank' aconsegueix una bona química entre actors no professionals com la protagonista Katie Davis i d'altres grans professionals com Michael Fassbender. La seva relació al film, confusa però alhora versemblant, és on resideix el principal atractiu del llargmetratge.\nCrítica cinematogràfica de 'Fish Tank'.\nLa pel·lícula es pot veure, com sempre, en doble sessió. A dos quarts de vuit del vespre i a les deu de la nit. El preu de l'entrada és de quatre euros.


La demanda internacional de béns contribueix al risc de malària - Mosquito Alert\nAlex Richter-Boix2020-04-13T13:17:33+02:00abril 13, 2020|\nPer\tAlex Richter-Boix\tabril 13, 2020\nEstudis anteriors han demostrat que la desforestació i la pertorbació dels boscos tropicals donen lloc a una major transmissió de malària. La destrucció de la selva genera noves condicions ambientals i ecològiques en les quals prosperen millor els mosquits. Un nou estudi vincula la demanda global de béns amb la desforestació i el risc de malària.\nEl treball és el primer a relacionar de manera directa el consum global amb l’augment de casos de malària en algunes regions. S’estima que en aquestes regions on estan augmentant els casos, una cinquena part de la desforestació està impulsada pel comerç internacional. El cafè, la fusta, la soja, el cacau, l’oli de palma, el tabac, la carn de vedelles i el cotó, són els principals productes demandats a escala global que estimulen la desforestació.\nMalgrat que globalment sembla que el nombre de casos es va reduint des de l’any 2000, preocupa el seu augment en algunes regions. En 2018 va haver-hi 228 milions de casos al món i 405.000 morts, de les quals set de cada deu van ser nens de menys de cinc anys.\n7 de cada 10 morts per malària en el man són nens de menys de 5 anys\nEl 90% dels casos de malària tenen lloc en tres regions de boscos tropicals: la conca del Congo, la conca de l’Amazones, i la del Gran Mekong a l’Àsia (Fig. 1). En aquestes regions els principals mosquits que transmeten la malària són: Anopheles gambiae, Anopheles funestus, Anopheles dirus, Anopheles minimusi Nyssorhynchus darlingi. Tots ells associats amb la desforestació, els canvis d’ús de terra i les migracions humanes.\nFig. 1. Mapa de les regions amb poblacions en risc de contraure malària en color groc. Les zones ratllades representen les zones que estan patint més desforestació. Mapa simplificat del de Chaves et al. 2020. Nature Communications 11: 1258. Font: Mosquit Alert (CC-BY–NC–2.0)\nLa demanda de productes bàsics des dels països rics fa augmentar el risc de malària als països productors\nEl vincle entre la desforestació l’augment de casos de malària s’ha demostrat a Indonèsia, Nigèria i en l’Amazones. Un treball dut a terme en 795 municipis de l’Amazònia durant tretze anys, va arribar a la conclusió que aclarir els boscos un 10% dóna lloc a un augment del 3,3% de casos de malària.\nEl nou estudi torna a relacionar la incidència de la malària amb la desforestació, però a més aconsegueix establir una relació entre la desforestació amb el consum de productes a escala global. Per a això van usar una base de dades internacional detallada amb l’entrada i sortida de productes per països. Amb ella van poder establir la xarxa global de subministraments, des de la zona desforestada per a produir, fins als països consumidors del producte.\nEls països amb un major risc de malària associat a la desforestació són Nigèria, Tanzània, Camerun, Uganda, República Democràtica de Congo, Índia, Zàmbia, Birmània, la República Centreafricana i Burundi. Part de l’increment de risc en aquestes zones es deu a la demanda de productes dels països més rics, encapçalant la llista Alemanya, Estats Units, Japó, Xina, Regne Unit, França, Itàlia, Espanya, Holanda i Bèlgica. La demanda de fusta, cacau, tabac i cotó estan entre les principals causes de la desforestació.\nLes poblacions més exposades a la malària són els que es beneficien econòmicament menys per l’explotació dels boscos\nEl treball és una nova evidència de l’estreta relació que existeix entre la salut de les poblacions humanes i el medi ambient, i visibilitza, amb nombres, que el problema és global. Els autors confien que els seus resultats puguin utilitzar-se per mitigar els casos de malària, bé regulant les cadenes de subministraments o mitjançant l’etiquetatge i certificat dels productes.\nLes comunitats que s’enfronten a una major transformació del seu paisatge per suplir les demandes internacionals, són alhora les de major risc en estar més exposades als mosquits que transmeten la malària. A més, les poblacions més exposades a la malaltia són les que es beneficien econòmicament menys de l’explotació dels boscos.


divendres, 13 de setembre de 2013 09:16\nLa I Trobada de Castelleres es farà aquest diumenge a la Torre Lluc.\nI Trobada de Castelleres de la Baronia de l’Eramprunyà\nA la jornada, que es farà a la Torre Lluc, hi participaran, a més de la colla de Gavà, els Encantats de Begues i els Castellers de Viladecans i Castelldefels\nEl Parc de la Torre Lluc acollirà, aquest diumenge, a partir de les 11.30 hores la I Trobada de Castelleres de la Baronia de l’Eramprunyà, una jornada en la qual hi prendran part els Castellers de Gavà, els de Castelldefels, els de Viladecans i la colla dels Encantats de Begues. Es tracta d’una festa, que segons explica Rosa Ferran, dels Castelleres de Gavà amb la qual "volem estrènyer els llaços d’unió entre les colles d’aquesta zona i promoure l anostra activitat al baix Llobregat per aconseguir ressò i nous integrants".\nAquesta és la primera actuació que els castellers de la nostra ciutat faran després del seu bateig oficial el juny passat durant la celebració i de a la Festa Major de Sant Pere. Ferran precisa que “durant el juliol es va seguir assajant i a l’agost ens vam aturar per vacances, perquè molta gent va marxar fora. Ara hem reprès les sessions a la Torre Lluc i quan comenci a fer fred ens traslladarem al rocòdrom de la piscina, que és l’espai que ens ha cedit l’Ajuntament fins que no trobem un lloc més adequat i definitiu”.\nDurant la diada castellera de diumenge, la nostra colla de Gavà farà, bàsicament, castells de 6. “Intentarem aixecar un 4 de 6, un 3 de 6 i algun pilar de 4”, explica Ferran i recorda que “es tracta de quelcom difícil, i nosaltres anem a poca poc. Penseu que per fer un castell es requereixen de moltes persones i molt atentes i els castells de 5, tot i que en algun assaig ens surten, cal anar perfeccionant-los”\nDarrera actualització de divendres, 13 de setembre de 2013 09:48


La teleassistència fa 3.000 trucades cada dia pel coronavirus | betevé\nEl personal dona consells per prevenir el contagi de la covid-19, recomanacions per al dia a dia i ajuda a descongestionar el telèfon 061\nMarc Garcia | Dissabte, 21 de Març del 2020, a les 14.03\nL’Ajuntament de Barcelona ha reforçat el servei de telassistència municipal per trucar cada dia a 3.000 persones grans per informar-los sobre el coronavirus i resoldre’ls dubtes. El servei té 88.095 usuaris, la majoria persones majors de 75 anys, un dels col·lectius més vulnerables a la covid-19. En les trucades es donen consells per evitar contagis i informació sobre l’estat d’alarma.\nPer fer tot aquest volum de trucades, s’ha contractat 10 persones per ampliar fins a 114 l’equip de telefonistes. També s’han incorporat tres persones més a les unitats mòbils de teleassistència, que té en total 23 tècnics. La campanya de reforç va començar el 14 de març, però el dia 19 és quan es va assolir el ritme de 3.000 trucades diàries.\nDescongestionar el 061\nAmb les trucades diàries, la teleassistència es vol convertir en “un telèfon de referència” per resoldre dubtes entre els seus usuaris i contribuir així a descongestionar el 061 CatSalut respon de l’allau de trucades que rep diàriament. Les converses entre telefonistes i usuaris s’allarguen entre quatre i cinc minuts i, a banda d’informació sobre el coronavirus, es fan també recomanacions per al dia a dia, com ara com organitzar-se el temps o mantenir-se actius físicament.\nEl contacte vol combatre la sensació de solitud de les persones usuàries, sobretot les que viuen soles. També s’assegura que tinguin les necessitats bàsiques i d’atenció cobertes. Si no és així, s’avisa l’Àrea de Drets Socials perquè s’ocupin del cas. Des que va començar la campanya, la teleassistència ha rebut 184 trucades de persones que manifestaven tenir símptomes de la covid-19. Tots els casos s’han derivat al CatSalut i al 061.\nPel que fa a les emergències, el servei està gestionant uns 100 casos més de mitjana cada dia respecte a les que hi podia haver abans de l’estat d’alarma. Més enllà de les trucades que es fan, la teleassistència funciona les 24 hores del dia per atendre qualsevol consulta de les persones usuàries.


La vida d'aquests caçadors era atzarosa i solitària. Portaven l'estrictament necessari. Menjaven el que trobaven, ja fossin fruits silvestres o animals. Estaven exposats a perills diàriament, com ara ossos, serps, nevades, inundacions. A més, havien de conviure —o enfrontar-se— amb els nadius de la zona. Portaven els cabells llargs per demostrar que no tenien por que els arrenquessin la cabellera.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Far_West&oldid=28984428»


Notícies | Educació Palafrugell\nNous cursos per a adults\nUs presentem tot seguit l’oferta formativa per a adults que l’Àrea d’Educació fa per al curs 2021-2022. Us hi podreu inscriure aquest setembre.\nFinalitzen els TEA d’estiu\n64 escolars de Palafrugell han participat aquest mes de juliol als Tallers d’Estudi Assistit (TEA), un reforç a l’alumnat que ha presentat més dificultats durant el curs.\nNou Passaport Edunauta\nDesprés d’una experiència pilot, el Passaport Edunauta es valora com una bona eina per treballar els reptes d’Educació 360º. Aquest curs es reedita i s’amplia.\nLa tercera edició del Premi de Fotografia "Palafrugell és educació" s'ha tancat amb el lliurament dels guardons a: Miquel Planells, Xavier Codolà, Marta Moreno, Ramon Rodríguez i Eddy Gómez -per aquest ordre, del 1r premi al 5è. Vegem-les: 1- Escola de dansa (M....\nAjudem-los a aprendre català\nTens una estona setmanal per col·laborar amb el projecte “Xerrem”?\nMalauradament, a molts estudiants de català els manquen oportunitats de practicar l’idioma que volen aprendre. Per això, amb la Coordinadora d’Associacions per la Llengua, impulsem aquests petits grups de conversa. Et necessitem per conduir-ne un!\nOferta formativa proper curs\nLlengües i llenguatges per afrontar la comunicació d'avui. És, en síntesi, el que us ofereix l'Àrea d'Educació per al curs 2020-2021. Vegeu tot seguit el detall dels mòduls formatius per a adults i tallers de curta durada programats. Complementàriament a les ofertes...\nRetorn de diners dels cursos\nA causa de l'estat d'alarma provocat per la pandèmia que patim, el dia 16 de març van quedar suspeses totes les classes dels mòduls formatius per a adults que organitza Àrea d'Educació de l'Ajuntament de Palafrugell. Per això l'alumnat que va abonar l'import del 2n...\nCom va l'estiu? Se li està fent llarg a la mainada? ...Si estan tips de calor, de platja o muntanya i tenen ganes d'ombreta i relax, aquí us llistem un seguit de propostes de lectura per a diferents edats:D'aquests llibres n'hi ha uns quants a la Biblioteca de...\nAdmesos als PFI – PTT\nEls PTT-PFI de JARDINERIA, HOTELERIA, ATENCIÓ AL PÚBLIC I SERRALLERIA són per a joves que no han aprovat l'ESO però volen preparar-se per trobar feina i/o reprendre els estudis més endavant. Si bé la preinscripció als Programes de Formació i Inserció (PFI), també...\nEls XXXVens premis Josep Sagrera i Coromines de les categories d'Educació Secundària es van "lliurar" el passat 10 de juny en un acte virtual. Si bé els treballs de recerca de l'alumnat de Primària no s'han pogut realitzar aquest curs perquè es fan en grup -i moltes...\nTotes els nens i nenes preinscrits dins el termini han estat admesos a les escoles bressol municipals per al curs vinent. Seguidament trobareu les llistes ordenades després del sorteig públic del passat 12 de juny. ESCOLA BRESSOL MUNICIPAL TOMANYÍ: ...\nLes inscripcions per al curs 2020-2021 al segon cicle d'educació infantil, primària i secundària obligatòria (o sia, per a mainada de 3 a 15 anys) seran finalment del 13 al 22 de maig. Mirem d'explicar-vos tot seguit com es farà a les escoles i als centres de...\nL'Àrea d'Educació, com tothom, mira d'anar prestant els serveis des de la distància. D'una banda, donant suport als centres educatius de Primària i Secundària que miren d'assegurar-se que a les llars de tot l'alumnat tinguin mitjans per seguir el curs de manera...\nMirarem de fer el dia 30 d'octubre la jornada "SEGUIM construint l'educació a Palafrugell" que estava prevista per al passat 20 de març. Fa un any es va dur a terme aquí mateix una primera jornada en què, amb el lema Costruim l'Educació 360º a Palafrugell, es...\nEl passat 26 de febrer es van lliurar els guardons del III Premi Escolar de Redacció en Llengua Anglesa Tom Sharpe que, en memòria d'aquest escriptor anglès, l'Ajuntament de Palafrugell convoca amb la finalitat de promoure l'interès per la literatura anglesa entre les...


Jornada Oportunitats de Negoci a Mèxic - CECOT\nDels 14 km del tram que ha d’unir Abrera i Terrassa de la B-40 queden per posar en funcionament 6,2 km del tram central que, segons previsions de la Cecot, finalitzarà a mitjans del 2021 i no en octubre d’aquest any com està previst. llegir més\nLes novetats derivades del nou Reglament d’Ordenació del Transport Terrestre han centrat gran part del programa informatiu de la trobada. llegir més\nTransformar el Mercat de la Independència, finalitzar la B40 per facilitar i atraure visitants del Baix Llobregat o millorar la mobilitat a Terrassa són algunes de les propostes de Cecot Comerç per frenar el preocupant degoteig de tancaments comercials a la ciutat. llegir més\nDavant la convocatòria d’eleccions generals el proper 28 d’abril, hem tornat a remetre un document amb el recull de propostes per millorar la competitivitat de les pimes i per estimular l’economia a totes persones que encapçalen les diferents llistes electorals que hi concorreran. llegir més\nMèxic destaca especialment per les oportunitats de negoci en els sectors de l'energia i recursos, les infraestructures, la maquinària i béns d'equip, el packaging, la química i les plàstics i la salut i els equipaments mèdics. Les exportacions catalanes a Mèxic augmenten per quart any consecutiu.


D’unes taques | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nDurant els anys de Jordi Pujol, fidels i postulants administraven parcel·les de despotisme en mitjans, escoles i empreses\n6 GEN 2016 - 20:01\tCET\nPerò dues taques fosques i persistents ennegreixen tanta noblesa. La primera es dibuixa amb la cara de Jordi Pujol. Durant els anys del seu pontificat, fidels i postulants administraven parcel·les de despotisme en mitjans de comunicació, escoles, universitats, empreses. Catalunya semblava aquella contrada on, segons ens diu un vers de Foix, escapcen el qui es té dret. I també semblava l’antiga Etiòpia, on els súbdits de la cort imitaven els gestos, la veu, els tics i les obsessions del rei. Ara, quan tot anuncia que patriarca i família tenen grans possibilitats de passar a la història universal de la infàmia, els mateixos que recordaven als dissidents que Pujol era indiscutible, es presenten com a garants d’una nació impol·luta. Aquesta és una taca que no se’n va, però la segona encara és més negra.\nFa poc vam poder llegir les explicacions de Mònica Terribas en resposta a les preguntes que li va fer aquest diari sobre la seva entrevista a l’assassí de José María Bultó. Terribas, seguint segons diu criteris acadèmics, es nega a usar la paraula “terrorista” i parla d’“independentisme combatiu”. Sobre el concepte de terrorisme —assegura— no hi ha consens internacional. Tampoc hi ha consens sobre la igualtat de sexes o sobre la llibertat d’opinió; són coses que només interessen a les democràcies. La fe de Terribas és la del relativista. Diu: “Hi ha qui considera Bin Laden terrorista i hi ha qui el considera un heroi. Hi ha qui considera Obama un heroi i hi ha qui el considera un terrorista”. El mateix relativisme dels que demanaven diàleg amb ETA i s’indignaven amb la Llei de Partits, el d’aquelles autoritats acadèmiques que invitaven l’esquerra abertzale a dissertar sobre la pau i toleraven en nom de la llibertat d’expressió que els estudiants intentessin expulsar de les aules els polítics i els intel·lectuals amenaçats. És una taca vella i persistent. Si llegeixen la Divina Comèdia veuran que als que la porten no els volen ni a l’infern.


Us volem informar de diferents qüestions relacionades amb els qüestionaris d’opinió dels alumnes sobre la tasca docent del professorat.\nEn el cas de grau, només s’aplicaran els qüestionaris als grups assignatura que tinguin un mínim de quatre alumnes matriculats dins els següents terminis:\nPrimer semestre: de l’11 de desembre de 2017 al 4 de gener de 2018.\nSegon semestre: del 2 al 30 de maig de 2018.\nPel que fa al màster, s’aplicarà l’enquesta quan hi hagi almenys dos alumnes matriculats i durant el període sol·licitat pel director/la directora del màster.\nEs podrà demanar que no s’apliquin els qüestionaris en cas que el/la professor/a no hagi impartit un mínim del 25 per cent de docència o s'hagi produït alguna incidència que ho justifiqui. Si escau, heu de fer la sol·licitud, fins al dia 16 de novembre de 2017, al vostre director/directora de departament (graus), o abans de l’inici de les dates programades d’aplicació de les enquestes al director del CEP (màsters).\nPodeu consultar la planificació prevista per a l’aplicació dels qüestionaris a UIBdigital (Docència i investigació, Assignatures, Avaluació de la tasca docent), també hi podeu consultar els vostres resultats històrics.\nL’anonimat de les opinions dels estudiants està garantit de conformitat amb el que disposa la Llei orgànica 15/1999, de 13 de desembre, de protecció de dades de caràcter personal. Per acabar, us volem demanar la vostra col·laboració fomentant la participació del vostre alumnat.\nEns podeu fer arribar els vostres comentaris i suggeriments a l’adreça de correu electrònic <sequa@uib.es>.


2 de març de 2010 General\nQue un col·lectiu, amb intenció clarament subversiva, utilitze com a\npunta de llança de la seua proposta contracultural el concepte de\n“compartir” i que, a més, ho faça reivindicant la cultura tradicional\ncom a paradigma de la ideologia que propugna és, a banda de paradoxal\n—subversió i tradició mai han acostumat a rimar—, d’una insòlita i\nCompartir dóna gustet s’autodefineixen com “un procés col·lectiu que\ntreballa, des de diferents disciplines i arts, en la recerca, difusió i\nintervenció per la cultura popular, lliure i de transmissió directa” i\nparteixen de la percepció que “existeix una gran connexió entre les\nformes de fer de la cultura tradicional de transmissió oral i les noves\npossibilitats de producció i distribució lliures que ofereixen Internet\ni les noves tecnologies”.\nAl darrere del col·lectiu es troba gent que prové d’altres experiències\nsimilars —hi ha membres d’Orxata Sound System, per exemple— i que s’ha\ncaracteritzat els darrers anys per un activisme alternatiu molt\nvinculat a moviments socials i a la defensa de la cultura independent i\nles llicències lliures. En aquest sentit mereix una menció especial el\nrostre més visible de la seua ala musical, Marc Sempere, Marquet, a qui\nhem vist al davant de Jalea Real o Ix!, com a co-guionista i actor de\nl’esplèndida pel·lícula El taxista ful o co-dirigint al teatre l’obra\nAquest primer disc de Compartir Dóna Gustet, que presentaren a la passada Fira Mediterrània de Manresa i que comptà amb un important patrocini de la mateixa Fira —el projecte resultà guanyador d’un dels Premis Mediterrània 2008—, explicita de manera clara i rotunda els valors d’una proposta inaudita que dóna aquí els seus primers rèdits artístics.\nPotser l’heterogeneïtat del seu contingut, el seu caràcter experimental o la interpretació del propi Sempere —sempre una miqueta esfilagarsada i voluntàriament tendent a l’histrionisme— actuen com a elements dissuasoris per a oïdes poc donades a l’esforç, però si se superen aquestes reticències inicials, hom descobrirà un treball suculent, provocador —en el sentit més positiu del terme— i ple d’idees suggestives, amb moments de pura insurrecció i altres vessants d’emotivitat.\nTots els temes parteixen de referents tradicionals que, en la majoria de casos, hi romanen com a esquers identitaris tot i el que el tema evolucione cap a regions molt allunyades del punt de partida original.\nS’inicia amb una marxa mora interpretada per l’Ateneu Musical de Cocentaina que dóna un caire èpic i solemne a les proclames ideològiques del disc, exposades per Marquet en un discurs, de to ben bé confidencial, que contrasta amb el fragor insistent de la banda; i segueix amb un u i dos a càrrec del Xiquet del Carme —la seua presència al disc és molt eloqüent, tant per banda d’ell com per la dels qui el convoquen— que hi exhibeix el seu poder interpretatiu, immune al pas dels anys; després ve una relectura de “La Ballarusca” en clau de reggae —compte amb la trompeta de Natxo Jiménez— que fa un divertit paral·lelisme entre aquesta senyora “privada d’un capellà” i l’actual Barcelona, “privada d’un capital”. “La Puri, el Botín i el Pere” és una per-versió d’una melodia de cançó de bressol on, sobre l’estructura de la cobla original “el meu xiquet és l’amo / del corral i del carrer…”, és fa una caòtica i acidíssima reinterpretació protagonitzada per diversos personatges públics —Botín, Tura— i anònims i tancada per un inesperat pasdoble. A continuació, “La locura es soledad” proveirà un dels moments més neguitosos del disc. És un tema obsessiu presidit per bases electròniques, un ritme de samba i una melodia circular inspirada en les que interpreten les xeremies eivissenques; la part final del tema, amb el saxo de Mireia Tejero improvisant sobre els bucles que dibuixen les xeremies, és un paroxisme de tensió i de desfici. “A morir” juga novament amb els dobles sentits encapsulats en una cançó infantil que, interpretada per Pau Riba i el seu fill Llull, constitueix un dels punts de major llibertat experimental de la gravació, no debades hi participen també alguns membres de Cabo San Roque. “Lilit València” parteix de la música del pasdoble “El Faller” i n’estrafà la lletra per canviar-li completament el sentit: “Xiqueta meua / que del carrer tu eres l’ama” esdevé “Xiqueta meua, tu no eres de ningú per res…”. Llavors se cedeix la paraula a Miquel Gil que posa la seua veu de paper de vidre al servei d’una cançó de treball del Comtat tot prologant el que serà la part culminant del disc: els tres darrers temes, “1992”, “Cançó de la precària” i “Tia Mila”, que constitueixen, per motius diferents, tres moments de profunda torbació emocional. El primer, sobre la melodia de “Les cobles del ram” de Santa Eugènia de Berga, és una venjança descarnada cap a la Barcelona post-olímpica. En un ambient asfixiant, marcat per un ritme persistent i sever, una remor de simbombes, el feedback sostingut de les guitarres, i una progressió sonora ascendent, es conta, entre altres coses, la història de Pau Malvido, “l’ovella negra” de la família Maragall i un dels personatges més importants de la contracultura catalana del darrer terç del segle XX. “Cançó de la precària” és el reflex en l’espill femení —representat per la veu afligida de Sílvia Pérez— de la “Cançó de llaurador” d’Ovidi Montllor. Estremidora. I queda “Tia Mila” on la fórmula dels CDG assoleix la seua expressió més sentimental i reeixida: no és altra cosa que la coneguda cançó “El tio Pep”, amb els significats trasmudats per una trista història familiar explicada amb proximitat i tendresa. Mai aquells cors de “tio Pep” havien sonat amb una càrrega tan gran d’emoció i de sentit.\nSeria una pena que un treball d’aquest calat musical s’estancara en l’anècdota d’allò alternatiu, que ocupara els prestatges de curiositats o que es valorara només amb una apreciació banal de la filosofia que s’hi defensa: aquí hi ha un mètode de treball que convé explorar amb més profunditat i amplària i, sobretot, una capacitat d’expressar a la qual se li podria demanar, si es vol, més concreció, més contenció, però difícilment més autenticitat.


Notícies - Jordi Alumà crea per a l'Espai Lluís 15 obres inèdites\nJordi Alumà crea per a l'Espai Lluís 15 obres inèdites\nJordi Alumà al costat d'una obra seva / Font: Espai Lluís Ribas\nL'Espai Lluís Ribas exposa l'obra més recent de Jordi Alumà anomenada 'Grisells'. La mostra, que s'inaugurarà el 5 de novembre, consta de 15 peces inèdites creades especialment per a l'espai santcugatenc.\nL'artista Jordi Alumà, després de tres anys sense exposar, presenta les seves últimes creacions a Sant Cugat. Acostumat a la Sala Parés de Barcelona, ara l'autor s'allunya d'aquesta tradició i canvia l'escenari, coincidint amb la celebració dels seus 90 anys.\nJordi Alumà compta amb renom internacional i les seves obres han estat reconegudes i exposades a algunes de les ciutats més importants del món. El barceloní es va iniciar en la pintura des de ben jove i la seva darrera etapa se centra en peces on transmet experiències vitals.\nDesprés de la inauguració de les noves creacions del pintor a Sant Cugat, les obres també es podran veure al Museu de les Drassanes de Barcelona al gener i a la Sala Parés al març.


"L'exili català ja ha aconseguit una gran victòria moral, que la justícia espanyola estigui esperant la condemna o l'absolució d'Europa"\nper Gemma Aguilera Redactora 28 de març de 2018 22:38\nL'exili català ja ha aconseguit una gran victòria moral, que la justícia espanyola estigui esperant la condemna o l'absolució d'Europa. Suïssa ja ha dictat sentència –en el sentit figurat, perquè ni tan sols ha obert un procés judicial-, no extradeix ciutadans per suposats delictes polítics. Bèlgica i el Regne Unit envien a casa els consellers perseguits mentre no prenen una decisió, sense que mostrin cap interès ni pressa per extradir els seus nous ciutadans. És més, les mostres de solidaritat de les respectives societats i de la seva premsa ja són una derrota d'Espanya. Perquè passi el que passi, la percepció dels ciutadans europeus sobre aquest estat que empresona càrrecs electes escollits democràticament mai més no tornarà a ser la mateixa.\nAmb un GPS, dotze agents del CNI i molts diners públics, el règim del 78 ha internacionalitzat de manera abrupta i perillosa la seva aposta repressiva contra l'independentisme. La detenció del president Puigdemont en territori alemany no és casual, és el resultat d'una aposta a tot o res d'Espanya, convençuda que el país governat per Angela Merkel, la primera dama de la UE, extradirà el president Puigdemont i li servirà en safata un trofeu de caça per poder tenir la foto preuada del president aterrant a Barajas i un parell d'hores més tard empresonat. Serà un càstig exemplar per als catalans. S'acabaran les apel·lacions a Europa, als tribunals europeus i als organismes de defensa dels drets humans, perquè la gran UE els haurà donat un cop de porta... Però la jugada del jutge Llarena, el guardià d'aquest règim, pot acabar en estocada sagnant per a la imatge internacional d'aquest estat del sud d'Europa en fallida econòmica.\nDe moment, Espanya perd per golejada la batalla ideològica. Ni els ciutadans alemanys, ni els belgues, ni els suïssos ni els escocesos no s'empassen el relat d'un Puigdemont, uns consellers i uns Jordis amb la pistola sota el braç perpetrant un cop d'Estat violent amb la complicitat de 2,1 milions de radicals. El que van veure els europeus va ser aquell títol repetit en diversos mitjans europeus l'1-O: "Espanya, la vergonya d'Europa", acompanyat d'imatges de càrregues policials. Alemanya, Bèlgica, el Regne Unit i Suïssa han estat obligats a prendre partit en un conflicte que fins ara era només cosa d'Espanya. No hi ha marxa enrere. Abans o després l'Europa oficial despertarà. Els seus ciutadans, majoritàriament, ja ho han fet.\nI un altre focus, França. Un manifest de columnistes de Le Monde, un rotatiu no precisament procliu al secessionisme, fa diana en el gran clic que comencen a fer els ciutadans d'estats de tradició democràtica. Només una frase, demolidora per a Espanya: "Ens pertoca defensar els ciutadans europeus que són entre reixes per la fidelitat a les seves paraules". Demanen l'alliberament dels presos polítics, als quals acusen de rebel·lió, i sentencien: "Ells però, no tenien ni una sola pedra a la mà". Touché.


Tips per solucionar el reescalfament del motor - Alevais Grues (Figueres | Roses)\nEls motors tenen un sistema de refrigeració, el qual impedeix l’escalfament del motor, però moltes vegades ens preguntem què fer si hi ha una falla en el sistema de refrigeració ?, si funciona sota condicions severes o forçoses.\nSi condueixes costa amunt en un dia calorós, si condueixes a alta velocitat i després t’atures o redueixes la velocitat. Si l’agulla de la temperatura del teu motor no deixa de pujar, prepara’t per baixar-li “els fums” amb aquests pràctics consells:\nNo apagar el motor si l’indicador puja, aquesta no és la millor solució ja que les vàlvules es poden fer malbé.\nApagar l’aire condicionat i obrir les finestres del teu cotxe ajudarà a que el motor descansi una mica i pugui començar a refredar\nRevisa els nivells de refrigerant en el teu automòbil\nSi el dipòsit està ple, però tot i així segueix pujant l’aigua de l’escalfament, pot ser que sigui un problema elèctric afectant l’indicador.\nComprova que el ventilador del radiador funciona de forma correcta, si el ventilador no està funcionant detingues ràpidament el motor.\nMantingues les teves mans i roba allunyades de l’electro ventilador i de les corretges per evitar quedar atrapat.\nMai obris el tap del vas d’expansió quan el teu cotxe aquest molt calent, ja que l’aigua bullint et pot lesionar.\nAmb aquests consells pràctics, podràs continuar el viatge i saber si la falla era del ventilador del radiador, però després no oblidis portar el teu cotxe a revisió per assegurar el bon funcionament del teu automòbil.\nAlcohol i conduir: Mala elecció Alguns secrets per ser el millor conductor


Levy demana a TV3 no retransmetre la cavalcada de Vic per instrumentalitzar els nens\nActualitzada 04/01/2017 a les 13:34\nL'Assemblea Nacional Catalana (ANC) i Òmnium Cultural han iniciat una campanya per animar la població a rebre els Reis Mags amb "fanalets de l’estelada"\n© La vicesecretària d'Estudis i Programes del PP, Andrea Levy.\nLa vicesecretària d’Estudis i Programes del PP, Andrea Levy, ha exigit aquest dimecres a la cadena autonòmica Televisió de Catalunya que no retransmeti la cavalcada dels Reis Mags a Vic (Barcelona), ja que en ella es "vol instrumentalitzar els nens" amb una intencionalitat "clarament política".\nL'Assemblea Nacional Catalana (ANC) i Òmnium Cultural han iniciat una campanya per animar la població a rebre els Reis Mags amb "fanalets de l’estelada" en la cavalcada de Vic, la qual cosa ha generat crítiques tant de l’oposició com de la Delegació del Govern a Catalunya i entitats com Societat Civil Catalana.\nTelevisió de Catalunya ha anunciat que manté la retransmissió pel seu canal principal, TV3, de la Cavalcada de Reis des de Vic, tal com estava previst, després que ahir precisament Societat Civil reclamés per carta a la cadena autonòmica la suspensió d’aquesta emissió.\nEn aquesta mateixa línia, Levy ha demanat a TV3, que, ha dit, "es finança amb els diners de tots els catalans", que "imposi un criteri de neutralitat i sentit comú", perquè "és una nit per als nens i la il·lusió, i no pot ser utilitzada en cap manera com a propaganda política per una plataforma audiovisual com és la televisió pública catalana".\nPer a la dirigent popular i diputada al Parlament, l’ANC "vol fer d’aquesta cavalcada un espai d’exclusió", en qui "només se sentiran còmodes aquells nens i famílies que portin aquest fanalet amb la bandera independentista".\nLevy ha lamentat que l’independentisme hagi entrat en un "bucle obsessiu i surrealista", demostrant una "falta total d’escrúpols, perquè ha situat nens en el centre d’una polèmica política".\n"Demanem al govern de la Generalitat, que té responsabilitat directa a la televisió pública catalana, que insti que no es retransmeti la cavalcada," tenint en compte que hi haurà moltes altres a Catalunya "que no s’utilitzen amb finalitats propagandístiques".\nHa qualificat així de "greu des del punt de vista ètic" que l’ANC "hagi volgut utilitzar a menors amb una finalitat de difusió propagandística".\n"No els importa la Cavalcada de Reis, sinó la seua campanya política independentista. La prova és que l’ANC només és present en aquesta campanya, que és la que vol retransmetre TV3," cadena a què Levy ha reclamat que "no sigui de nou altaveu dels independentistes".


Passejant per Terrassa: XEMENEIA DE LA SAPHIL\nL'element més remarcable de la SAPHIL que ha arribat fins els nostres dies és la seva xemeneia. Al voltant de la xemeneia l'ajuntament de Terrassa va deixar un espai que avui es coneix com la plaça de l'Anònima.\nXemeneia de la Sociedad Anónima de Peinaje e Hilatura.\nLa xemeneia va ser construïda l'any 1961, per tant és una de les darreres construccions del gran complexe fabril de l'Anònima. Està construïda en maó vist, és de base quadrada i de fust troncocònic. La xemeneia en el seu conjunt té una alçada de 36 metres, amb un diàmetre de 3 m a la seva base i de 2,2 m a la corona.\nBase i part del fust de la xemeneia, plaça de l'Anònima.\nLa xemeneia està coronada per un collarí i una passera circular, a la que s'accedia per una escala de gat exterior amb proteccions circulars. Al fust si van adossar les lletres de SAPHIL, que corresponen a l'acrònim de Sociedad Anónima de Peinaje e Hilatura, empresa coneguda popularment per l'Anònima.\nXemeneia de la SAPHIL, vista des del carrer de la Filarura.\nLa xemeneia de la SAPHIL està catalogada com a bé d'interès local. Identificador: IPAC, 35371. Està situada en la plaça de l'Anònima del barri de Ca n'Aurell de Terrassa.\nPublicat per Jordi Plana Nieto a 11:50


Més de 170 entitats rebutgen la presència del PP i del rei a la manifestació | betevé Web\nRedacció btvnotícies divendres 25 d'agost, 2017 , 15.08\nMés de 170 entitats rebutgen la presència del PP i del rei a la manifestació\nDemanen als assistents que duguin samarretes o cartells de color blau per convertir la marxa en “una onada de solidaritat” i organitzaran un acte propi a les 16 h, abans de la cita oficial\nUn centenar d'ONG i una vintena d'entitats solidàries, veïnals i d'acció política han presentat aquest divendres un manifest conjunt en què acusen el PP de fomentar el racisme i lamenten la seva presència a la manifestació de dissabte a Barcelona. Tot i això, demanen "una assistència massiva" a l'acte i preveuen repartir entre els assistents 50.000 cartells de color blau per simbolitzar una gran onada solidària. Dissabte a les quatre de la tarda, organitzaran un acte propi a la cantonada de la rambla de Catalunya i Aragó per a les entitats i activistes que no vulguin assistir a la convocatòria institucional.\nEn el seu manifest, les entitats acusen el Partit Popular de "promoure les guerres" i "fomentar l'espiral de violència" amb les seves polítiques des del govern de l'Estat. També assenyalen la Casa del Rei per actuar de manera amistosa amb governants de països com Qatar o l'Aràbia Saudita. Per això demanen a les administracions catalanes "que facin un últim esforç" perquè els membres del PP o el el Felip VI "no apareguin a la fotografia", ja que, segons ells, la seva presència suposa "un gest d'hipocresia".\nLes entitats han assegurat que sortiran al carrer dissabte per compartir el dol amb les famílies dels morts als atemptats de la Rambla, però també "per les 35.000 morts que s'han produït al Mediterrani en els darrers anys". Per això repartiran 50.000 cartells de color blau que simbolitzin el mar Mediterrani, i demanen als assistents que vesteixin samarretes del mateix color, per convertir la manifestació en una gran marea blava. També han fet circular l'etiqueta #anemdeblau per vehicular el descontentament dels ciutadans. El seu punt de convocatòria és a la cantonada del passeig de Gràcia amb el carrer de la Diputació, a partir de les cinc de la tarda, una hora abans de començar la marxa.\nLes entitats també organitzaran dissabte un acte propi a les quatre de la tarda a la cantonada entre la rambla de Catalunya i del carrer d'Aragó. Serà una concentració prèvia per rebutjar la presència d'algunes autoritats en què mostraran imatges de denúncia de les polítiques migratòries, llegiran un manifest conjunt i faran parlaments per demanar solucions a la situació actual. L'acte reunirà entitats i activistes que "s'han sentit incòmodes" amb la convocatòria oficial i que "no volien compartir espai amb persones a qui consideren causants directes o indirectes del que ha passat".


Cau una xarxa que portava droga a la Costa Brava i a Barcelona - Empordà\nAcció de la Policia Nacional\nCau una xarxa que portava droga a la Costa Brava i a Barcelona\nEn l'operació s'han detingut 42 persones i s'han confiscat 5 tones d'haixix\nACN 08.07.2015 | 17:38\nDetall dels paquets de haichís i cocaïna incautats ACN\nLa policia espanyola ha desarticulat una organització de narcotraficants que operava a la Costa Brava, la demarcació de Barcelona i Sanlúcar de Barrameda (Cadis). Després d'una investigació de més de dos anys, els agents han detingut 42 persones i han confiscat més de 5 tones d'haixix, 3 quilos de cocaïna i 8 de marihuana. També han decomissat tres escopetes i 120.000 euros. Els 'narcos' introduïen la droga a Espanya a través de Cadis i la traslladaven a diversos magatzems i pisos a l'àrea de Barcelona. El seu objectiu era distribuir la major part de la droga a altres països europeus, on "el seu preu es duplica o, fins i tot, es triplica", segons han explicat els caps dels grups operatius.\nL'operació es va engegar al municipi gironès de Sant Feliu de Guíxols el 2013, moment en què la Policia Local va detectar moviments en el mercat il·legal de cocaïna. La investigació ha donat com a resultat 42 persones detingudes al llarg d'aquests dos anys. La policia ha informat que "el 80% dels detinguts estan a presó" i la resta "es troben en llibertat amb càrrecs i sota fiança".\nSegons han explicat els agents, els narcotraficants utilitzaven "llanxes semirígides" per transportar el haixís des del Marroc fins al sud d'Espanya. S'emmagatzemava durant "un breu espai de temps" en cases de Sanlúcar de Barrameda, des d'on era transportat fins a Catalunya mitjançant vehicles dotats de doble fons. Per a aquesta tasca, utilitzaven camions dels que "normalment es fan servir per portar panells de cristall i portes d'alumini", amb l'objectiu que passessin desapercebuts.\nUna vegada a Catalunya, la droga es guardava en naus, emmascarades sota un aspecte empresarial. Ràpidament, s'enviava a països de la Unió Europea, principalment a França i Itàlia.\nA més de haixís, l'organització també utilitzava 'mules' per introduir a Europa cocaïna provinent de Colòmbia i Veneçuela. Aquestes persones portaven la droga a l'interior del seu cos, en estat líquid i dins de preservatius. Durant la investigació, els agents van interceptar a Barcelona un d'aquests correus, un ciutadà veneçolà, que portava 32 preservatius i quilo i mig de cocaïna líquida al seu interior.\nLa policia ha destacat la col·laboració dels ciutadans contra el tràfic de drogues. Durant el desenvolupament de l'operació, van rebre diverses informacions i correus anònims que alertaven d'un grup de persones que suposadament estaven distribuint quantitats importants de haixís a la demarcació de Barcelona. Les dades aportades coincidien amb les de la investigació i van permetre als agents corroborar les seves sospites.


(Xerrada al Z Media Institute, juny de 1997)\nUna de les raons per què escric sobre els mèdia és que estic interessat en la cultura intel.lectual en el seu conjunt, i la part més fàcil d'estudiar són els mèdia. Surten cada dia, pots dur a terme una investigació sistemàtica. Pots comparar la versió d'ahir amb la d'avui. Hi ha nombroses proves de què es prioritza i què no, i de quina manera estan estructurades les coses.\nLa meva opinió és que els mèdia no són gaire diferents de les universitats o, posem per cas, de les revistes d'opinió intel·lectual. Hi ha algunes limitacions afegides, però no són radicalment diferents. Mèdia i universitat interactuen, la qual cosa explica la relativa facilitat amb què es passa de l'un a l'altre.\nPer entendre els mèdia, o qualsevol altra institució, els observem, en qüestionem l'estructura institucional interna, volem saber coses sobre el lloc que ocupen en la societat en el sentit més ampli, i com es relacionen amb els altres sistemes de poder i d'autoritat. Amb sort, hi pot haver en el sistema informatiu un registre intern dels dirigents que ens digui per on naveguen (és una mena de sistema doctrinal). No em refereixo als manifestos que els preparen els relacions públiques, sinó a allò que diuen privadament. Hi ha força documentació interessant.\nAquestes són les tres fonts fonamentals d'informació sobre la naturalesa del mèdia. Els estudiem, diguem-ne, com estudiaria un científic una molècula complexa o alguna cosa semblant. N'examinem l'estructura i formulem una hipòtesi, basada en aquesta estructura, sobre l'aspecte que probablement tindrà el producte mediàtic. Després investiguem el producte mediàtic i veiem en quina mesura s'ajusta a les hipòtesis. Pràcticament tota l'anàlisi dels models mediàtics es fa així: s'estudia el més acuradament possible com és el producte mediàtic i si s'ajusta a les assumpcions òbvies sobre la naturalesa i l'estructura dels mèdia.\nBé, què és el que descobrim? En primer lloc, descobrim que hi ha mèdia diferents, que fan coses diferents, com ara la indústria de l'entreteniment de Hollywood, els culebrots televisius, i fins i tot la majoria dels diaris d'un país (la immensa majoria). Els mèdia s'adrecen al públic en general. Hi ha un altre sector dels mèdia, els mèdia d'elit, de vegades coneguts com els mèdia que estableixen l'agenda perquè compten amb grans recursos, que estableixen el marc en el qual actua la resta de mèdia. Per exemple, el New York Times i la CBS. El seu públic és majoritàriament gent privilegiada. La gent que llegeix el New York Times -gent rica o part del que de vegades s'anomena classe política- està permanentment compromesa amb el sistema polític. Poden ser gestors polítics, gestors empresarials (com executius de grans empreses o similars), gestors doctrinals (com profesors universitaris) o periodistes que s'ocupen d'organitzar com ha de pensar la gent i com ha de veure les coses.\nEls mèdia d'elit estableixen el marc en què la resta treballa. Fixeu-vos en l'Associated Press: produeix un flux constant de notícies, però cada dia, a mitja tarda, s'atura i envia un missatge que diu "Avís als editors: El New York Times de demà presentarà els temes següents en portada:" L'objectiu no és altre que, si ets l'editor d'un diari a Dayton (Ohio) i no tens recursos per desxifrar què és notícia, o, simplement, no vols pensar-hi, l'avís et diu allò que és notícia. Aquests són els temes per a les pàgines que no penses dedicar a temes locals o a entreteniment. Aquests són els temes que publiques perquè això és el que el New York Times diu que t'ha d'interessar demà. Si ets un editor de Dayton (Ohio), en certa mesura hauràs d'actuar així, perquè no tens gaire més fonts d'informació. Si et surts del camí marcat, si generes històries que no agraden a la premsa important, ben aviat t'ho faran saber. De fet, el que li ha succeït fa poc al Sant Jose Mercury n'és un exemple dramàtic. Els jocs de poder tenen moltes maneres de fer-te tornar al camí correcte, si te n'has sortit. Si intentes trencar el motlle, no duraràs gaire. Aquest sistema funciona força bé, i és obvi que no és més que un reflex d'unes estructures de poder.\nEls mitjans de comunicació autènticament massius pretenen, bàsicament, distreure la gent. Si volen fer alguna cosa més, que la facin, però que no ens molestin (a nosaltres, que som els que dirigim el cotarro). Que s'interessin pels esports professionals, per exemple. Que es tornin bojos pels esports professionals, pels escàndols sexuals, pels famosos i els seus problemes, i altres coses semblants. Qualsevol cosa mentre no sigui seriosa. Evidentment, els afers seriosos són per a la gent influent. "Nosaltres" en tenim cura.\nQuè són els mèdia d'elit, els mèdia que estableixen l'agenda? El New York Times i CBS, per exemple. Bé, en primer lloc, són grans empreses amb molts guanys. A més a més, la majoria estan vinculades o formen part de grups empresarials més grans com General Electric o Westinghouse. Aquestes empreses estan dalt de tot de l'estructura de poder de l'economia privada, que és una estructura molt tirànica. Les grans empreses són fonamentalment tiràniques, jeràrquiques i estan controlades des de dalt. Si no t'agrada el que fan, ja te'n pots anar. Els mèdia importants són només una part d'aquest sistema.\nQuè es pot dir del seu entorn institucional? Bé, més o menys el mateix. Que interactuen amb altres centres de poders importants i que s'hi relacionen: el govern, altres grans empreses o les universitats. Perquè els mèdia són un sistema doctrinal que interactua estretament amb les universitats. Suposem que ets un periodista que escriu un reportatge sobre el Sud-oest asiàtic, Àfrica o una cosa així. Se suposa que aniràs a una gran universitat i buscaràs un expert que et dirà el que has d'escriure; i si no aniràs a una fundació, com Brooking Institute o American Enterprise Institute, i et donaran les paraules que hauràs d'emprar. Aquestes institucions externes són molt semblants als mèdia.\nLes universitats, per exemple, no són institucions independents. Pot haver-hi persones independents aïllades però això mateix també és cert pel que fa als mèdia. I, en general, és cert pel que fa a les grans empreses. Fins i tot és cert pel que fa als estats feixistes. Però la institució en ella mateixa és parasitària. Les universitats depenen de fonts externes de finançament i aquestes fonts de finançament, com ara fortunes privades, subvencions de grans empreses i govern (que està tan interrelacionat amb el poder empresarial que gairebé no se'n pot distingir) constitueixen l'entorn immediat de les universitats. La gent de dins que no s'adeqüi a aquesta estructura, que no l'accepti i la interioritzi (no hi pots realment treballar a menys que la interioritzis i te la creguis), la gent que no ho faci, probablement serà descartada en algun moment del recorregut que comença a la guarderia. Hi ha tota mena de mecanismes de filtre per desfer-se de la gent que molesta i que pensa de manera independent. Aquells de vosaltres que heu estat a la universitat sabeu que el sistema educatiu està molt encaminat a premiar la conformitat i l'obediència; si no actues així, et convertiràs en un esvalotador. Així doncs, hi ha una mena de mecanismes de filtre que acaben produint gent que, de manera realment honesta (no menteixen), interioritza el marc de creences i d'actituds del sistema de poder social que ens envolta. Les institucions d'elit com Harvard i Princeton i les petites universitats de la franja alta, per exemple, estan molt enfocades cap a la socialització. Si vas a una universitat com Harvard, gran part del que t'ensenyen són modals: com comportar-se com a membre de les classes altes, com pensar correctament, etcètera.\nA mitjan dècada dels 40 George Orwell va escriure Rebel.lió a la granja. Era una sàtira contra la Unió Soviètica, un estat totalitari. Va tenir un gran èxit. A tothom li encantava. Doncs resulta que Orwell havia escrit una introducció a Rebel.lió a la granja que va ser suprimida. No va aparèixer fins 30 anys més tard. Algú la va trobar entre els seus papers. La introducció de Rebel.lió a la granja tractava de la "Censura literària a Anglaterra" i el que s'hi diu és que òbviament el llibre ridiculitza la Unió Soviètica i la seva estructura totalitària. Però deia també que Anglaterra no era gaire diferent. Nosaltres no tenim el KGB sobre els nostre caps, però el resultat final és gairebé el mateix. S'exclou la gent que té idees independents o que té pensaments incorrectes.\nParla una mica, només dues frases, sobre l'estructura institucional. Es pregunta per què passa el que passa. Bé, en primer lloc, perquè la premsa és propietat de gent acabalada que només vol que arribin al públic determinades coses. En segon lloc diu que quan passes pel sistema educatiu d'elit, quan vas a les millors escoles d'Oxford, aprens que hi ha certes coses que no s'han de dir i certs pensaments que no s'han de tenir. Aquest és el paper socialitzant de les institucions d'elit i si no t'hi adaptes normalment te'n separen. Aquestes dues frases més o menys ho expliquen tot.\nQuan critiquem els mèdia i diem "mireu, això és el que escriuen Anthony Lewis o d'altres", s'enfaden molt. Diuen, prou correctament, que "ningú mai no m'ha dit el que he d'escriure. Escric el que vull. Tota aquesta discussió sobre les pressions i les limitacions no té sentit perquè mai no n'he rebuda cap." La qual cosa és completament certa, però la qüestió és que no serien on són si no haguessin demostrat anteriorment que ningú no els ha de dir allò que han d'escriure perquè ja diuen el que cal. Si haguessin començat a la secció de local, per exemple, i haguessin anat darrere darrere d'històries inadequades, mai no haurien arribat a les posicions en què ara poden dir el que vulguin. El mateix passa a les facultats universitàries amb les disciplines més ideològiques. Han passat pel sistema de socialització.\nMolt bé, examinem ara l'estructura de tot el sistema. Com penseu que han de ser les notícies? Bé, és força obvi. Agafeu el New York Times. És una gran empresa i ven un producte. El seu producte són les audiències. Els diners no els guanyen quan comprem el diari. Estan contents col·locant-lo a internet de franc. De fet, hi perden diners, quan comprem el diari. El producte és l'audiència. El producte és la gent privilegiada, com ara la gent que escriu als diaris, ja sabeu, la gent que pren les decisions d'alt nivell de la societat. S'ha de vendre un producte en un mercat, i el mercat són, evidentment, els anunciants (és a dir, d'altres grans empreses). Tant si es tracta de la televisió com dels diaris, o el que sigui, estan venent audiència. Les grans empreses venen audiències a d'altres grans empreses. En el cas dels mèdia d'elit, són empreses molt grans.\nBé, quines creieu que en seran les conseqüències? Quines prediccions podríem fer sobre la naturalesa del producte mediàtic donades aquestes circumstàncies? Quina seria la hipòtesi nul·la, la mena de conjectura que faríem sense assumir res més? L'assumpció òbvia és que el producte dels mèdia, allò que hi apareix, allò que no hi apareix, la manera com són presentades les coses, reflectirà l'interès dels compradors i dels venedors, les institucions i els sistemes de poder que els envolten. Si això no passés, seria una mena de miracle.\nBé, llavors comença la feina feixuga. Us deveu preguntar: realment els mitjans funcionen de la manera com hem predit? Bé, jutgeu-ho vosaltres mateixos. Hi ha molt de material sobre aquesta hipòtesi tan òbvia. Se l'ha sotmès a les proves més dures imaginables, i se n'ha sortit notablement bé. A les ciències socials no hi ha cap conclusió més sòlidament argumentada que aquesta, la qual cosa no és cap gran sorpresa: el miracle seria que no es complís, ateses les forces en funcionament i la manera com operen.\nEl següent que descobrim és que aquest tema és completament tabú. Si aneu a la Kennedy School of Government, a Stanford, o a d'altres llocs, i estudieu periodisme, ciències de la comunicació, ciència política acadèmica, etcètera, probablement no sortiran aquestes qüestions. És a dir, la hipòtesi que qualsevol acabaria formulant fins i tot sense saber res de res, no es pot expressar, i la prova que la demostra no és presa en consideració. Bé, això també s'havia predit. Si examinem l'estructura institucional, direm, segurament, que això ha de ser així perquè ¿per quina raó voldria aquesta gent arriscar-se? Per què haurien de permetre anàlisis crítiques d'allò que ells mateixos propicien? La resposta és que no hi ha cap raó per la qual les haguessin de permetre i, de fet, no les permeten. Un cop més, no es tracta d'una censura directa. La qüestió és simplement que actuant d'una altra manera no arribes a aquests llocs. Això inclou tant l'esquerra (allò que anomenem esquerra) com la dreta. A menys que hagis estat socialitzat i entrenat adequadament de manera que no tinguis determinats pensaments, perquè si els tinguessis, no hi series. Per tant, hi ha un segon ordre de predicció: el primer ordre de predicció està fora de discusió.\nL'últim aspecte a examinar és el marc doctrinal en què té lloc tot plegat. La gent que ocupa els nivells més alts en el sistema informatiu, incloent-hi els mèdia, els anunciants i la ciència política acadèmica, aquesta gent, quan escriuen per a ells mateixos (no quan pronuncien discursos de graduació) ¿tenen una imatge del que succeix? En els discursos de graduació, tot són paraules boniques. Però quan escriuen per a ells mateixos, ¿què diu aquesta gent sobre tot això?\nHi ha, bàsicament, tres fonts per examinar. La primera és la indústria de les relacions públiques, ja sabeu, la gran indústria de la propaganda. Així doncs, què diuen els líders de la indústria de les relacions públiques? La segona font a examinar són els anomenats intel·lectuals públics, grans pensadors, gent que escriu a les pàgines d'opinió i tot això. Què diuen? La gent que escriu llibres impressionants sobre la naturalesa de la democràcia i aquesta mena de coses. La tercera font a examinar és el corrent acadèmic, en particular la part de la ciència política que té a veure amb la comunicació i la informació i aquestes coses, que ha estat una branca de la ciència política des de fa 70 o 80 anys.\nPer tant, cal observar aquests tres aspectes, fixar-se en el que diuen, i examinar les grans figures que han escrit sobre això. Tots diuen (i cito parcialment) que les persones normals són "intrusos ignorants i tafaners". Hem d'evitar que entrin en l'arena pública perquè són massa estúpids, i si hi entressin només generarien problemes. El seu deure consisteix a ser "espectadors", no pas "participants".\nSe'ls permet votar de tant en tant, escollir un d'aquests tios llestos. Però se suposa que tornen a casa i fan altres coses, com mirar el futbol o el que sigui. Els "intrusos ignorants i tafaners", però, han de ser observadors i no pas participants. Els participants són els anomenats "homes responsables", i, per suposat, l'escriptor sempre n'és un. No us feu mai la pregunta ¿per què jo sóc un "home responsable" i aquell és a la presó? La resposta és massa òbvia. Perquè vosaltres sou obedients amb el poder i hi esteu subordinats i aquell pot ser independent. Però, evidentment, no us ho pregunteu. Per tant, hi ha els paios llestos que se suposa que remenen les cireres i la resta se suposa que n'estan exclosos, i no hauríem de sucumbir (cito a partir d'un article acadèmic) "als dogmatismes democràtics segons els quals cada individu és el millor jutge dels seus interessos." No l'és. Són jutges terribles dels seus propis interessos, de manera que hem de fer-ho nosaltres pel seu propi bé.\nDe fet, és semblant al leninisme. Ho fem per vosaltres i ho fem per l'interès de tothom, etcètera. Crec que aquesta és, en part la raó per la qual ha estat tan fàcil històricament per a aquesta gent canviar de jaqueta: ara són estalinistes entusiastes, ara són grans partidaris del poder nord-americà. La gent canvia molt fàcilment d'una posició a l'altra, i crec que això passa perquè es tracta bàsicament de la mateixa posició. En realitat no hi ha cap gran canvi. Només estimacions diferents d'on és el poder. Hi ha moments que penses que és aquí i moments que penses que és allà. Però la posició que tu adoptes no varia.\nCom va començar tot això? És una història interessant. Gran part de la història arrenca de la Primera Guerra Mundial, que és el gran punt d'inflexió. La posició dels EUA al món va canviar considerablement. En el segle XVIII els EUA ja eren el país més ric del món. La classe alta britànica no arribarà a la qualitat de vida, a la salut, a la longevitat dels EUA fins a inicis del segle XX, no en parlem de la resta del món. Els EUA són extraordinàriament rics, amb enormes avantatges, i fins a finals del segle XIX tenien, de lluny, l'economia més gran del món. No eren, però, l'actor més important de l'escena mundial. El poder dels EUA s'estenia a les illes del Carib i part del Pacífic, però no gaire més enllà.\nLes relacions canviaren durant la Primera Guerra Mundial. I van canviar més dramàticament durant la Segona Guerra Mundial. Després d'aquesta guerra els Estats Units es fan, més o menys, els amos del món. Però després de la Primera Guerra Mundial ja hi va haver un canvi, i els EUA van passar de ser una nació deutora a ser una nació creditora. No eren una primeríssima potència com Gran Bretanya, però van esdevenir per primera vegada un actor principal en el món. Va ser un canvi, però n'hi va haver d'altres.\nLa Primera Guerra Mundial va ser la primera ocasió en què es va difondre propaganda estatal altament organitzada. Els britànics comptaven amb el Ministeri de la Informació, i realment el necessitaven perquè havien d'aconseguir que els EUA entressin en guerra o d'altra manera haurien tingut molts problemes. El Ministeri de la Informació es va dedicar a enviar-hi propaganda, incloent-hi enormes invencions sobre les atrocitats dels "huns" i coses així. L'objectiu de la propaganda eren els intel·lectuals nord-americans, ja que els britànics pensaven molt raonablement que eren el sector més crèdul a la propaganda o més apropiat per creure-se-la. També són els qui la van difondre en el seu sistema. Així doncs, la propaganda estava destinada als intel·lectuals nord-americans i va funcionar molt bé. Els documents del Ministeri de la Informació britànic (molt dels quals han estat desclassificats) mostren que l'objectiu era, en paraules seves, controlar el pensament del món sencer i sobretot el dels Estats Units. No els importa gaire el que pensa la gent a l'Índia. Aquest Ministeri de la Informació va aconseguir enganyar plenament els intel·lectuals nord-americans fins a fer-los acceptar les invencions de la propaganda britànica. N'estaven molt orgullosos. Encertadament, ja que això els va salvar la vida. Altrament haurien perdut la Primera Guerra Mundial.\nAls Estats Units hi va haver un fenomen equivalent. Woodrow Wilson fou elegit el 1916 amb un programa electoral antibel.licista. Els EUA eren una país molt pacifista. Sempre ho han estat. La gent no volia combatre en guerres externes. El país s'havia oposat molt a la Primera Guerra Mundial i Wilson, de fet, va ser escollit per la seva posició antibel.licista. "Pau sense victòria", en va ser l'eslògan. Però Wilson volia fer la guerra. Per tant, la qüestió era la següent: com s'aconsegueix convertir una població pacifista en antialemnays llunàtics i furibunds disposats a matar a tots els alemanys? Aquest canvi d'actitud exigeix propaganda. Així que van muntar la primera i realment única gran agència estatal de la història dels EUA. S'anomenava Comitè sobre la Informació Pública (bonic títol orwellià), també anomenada Comissió Creel. El personatge que la dirigia es deia Creel. La tasca d'aquesta comissió fou portar la població cap a la histèria patriòtica mitjançamt l'ús de la propaganda. Va funcionar increïblement bé. En uns pocs mesos va esclatar una histèria furibunda a favor de la guerra que va permetre que els EUA entressin en guerra.\nMolta gent va quedar impresionada per aquests fets. Un dels impressionats -i això ha tingut algunes implicacions en el futur- fou Hitler. A Mein Kampf, Hitler conclou, amb certa justificació, que Alemanya va perdre la Primera Guerra Mundial perquè havia perdut la batalla de la propaganda. No pogueren competir amb la propaganda britànica i nord-americana, que els va aixafar totalment. Hitler va prometre que la propera vegada tindrien el seu sistema de propaganda, cosa que van fer durant la Segona Guerra Mundial. I el que és més important per a nosaltres, la comunitat empresarial nord-americana també va quedar molt impressionada amb aquell esforç propagandístic. En aquell moment tenien un problema. El país esdevenia formalment més democràtic. Molta més gent podia votar i aquesta mena de coses. El país es feia més ric i més gent podia participar, estaven arribant molts immigrants, etcètera.\nArribats en aquest punt, què toca fer? Serà més difícil dirigir tot plegat com un club privat. Òbviament, per tant, cal controlar el que pensa la gent. Hi havia hagut especialistes en relacions públiques, però mai no hi havia hagut una indústria de les relacions públiques. Hi va haver un personatge contractat per fer més agradable la imatge de Rockefeller i coses així. Però aquesta enorme indústria de les relacions públiques, que és un invent dels EUA i una indústria monstruosa, va sorgir arran de la Primera Guerra Mundial. Els seus principals líders van ser gent de la Comissió Creel. De fet, el més important, Edward Bernays, va sortir directament de la Comissió Creel. Bernays té un llibre, que va sortir just després, titulat Propaganda. El terme "propaganda", per cert, no tenia llavors connotacions negatives. Va ser durant la Segona Guerra Mundial que el terme esdevingué tabú perquè es va relacionar amb els alemanys i amb un seguit de coses dolentes. En aquest període, però, el terme propaganda només volia dir informació o coses semblants. Així, Bernays va escriure un llibre titulat Propaganda al voltant de 1925, que comença dient que està posant en pràctica les lliçons de la Primera Guerra Mundial. El sistema de propaganda de la Primera Guerra Mundial i la comissió de la qual va formar part mostren, deia Bernays, que és possible "regir la ment pública de la mateixa manera que l'exèrcit regeix els soldats." Les minories intel·ligents han utilitzat aquestes noves tècniques de recció de les ments, deia Bernays, per assegurar-se que la xusma estigui en el lloc que li pertoca. Podem fer-ho perquè disposem d'aquestes noves tècniques.\nAquest és el manual més important de la indústria de les relacions públiques. Bernays és una mena de gurú. Va ser un autèntic liberal a l'estil de Roosevelt o de Kennedy. També va dissenyar el programa de relacions públiques que va possibilitar que els EUA donessin suport al cop que va derrocar el govern democràtic de Guatemala.\nEl seu principal èxit, el que el portà realment a la fama a finals de la dècada de 1920, va ser aconseguir que les dones fumessin. Llavors les dones no fumaven i va preparar campanyes gegantines per a Chesterfield. Tots coneixeu aquestes tècniques: models i estrelles del cinema amb cigarretes als llavis i coses semblants. Va rebre grans elogis. Va esdevenir una figura líder de la indústria i el seu llibre es va convertir en un veritable manual.\nWalter Lippmann era un altre membre de la Comissió Creel, la figura més respectada del periodisme nord-americà durant mig segle (em refereixo al periodisme nord-americà seriós, als articles d'opinió). Va escriure, també, els anomenats assaigs progressistes sobre la democràcia, considerats progressistes durant la dècada de 1920. Lippmann, igual que Barneys, es limità a posar en pràctica els resultats del treball propagandístic de manera molt explícita. Lippmann afirmava que hi ha un nou art en la democràcia anomenat "manufactura del consentiment". Aquestes són les seves paraules i jo les he manllevat per al nostre llibre, però provenen de Lippmann. Així doncs, segons Lippmann, en el mètode democràtic apareix aquest nou art, la "manufactura del consentiment". Mitjançant la manufactura del consentiment, es pot compensar el fet que formalment molta gent té el dret a votar. Podem fer que aquest dret esdevingui irrelevant perquè podem manufacturar el consentiment i assegurar-nos que les seves opcions i les seves actituds estiguin estructurades de manera que sempre facin el que els diguem, fins i tot si tenen una manera formal de participar. Així doncs, tindrem una democràcia real i funcionarà correctament. Això és posar en pràctica les lliçons de l'agència de propaganda.\nLes ciències socials i polítíques acadèmiques tenen un origen comú. El fundador d'allò que anomenem comunicació i ciència política acadèmica és Harold Glasswell. La seva principal aportació va ser un llibre, un estudi sobre la propoganda. Glaswell deia, molt francament, les coses a què em referia abans -tot allò de no sucumbir al dogmatisme democràtic- provinents de la ciència política cadèmica (Glaswell i d'altres). Una vegada més, extreient lliçons de l'experiència de la guerra, els partits polítics van extreure les mateixes lliçons, especialent el Partit Conservador a Anglaterra. Els seus primers documents, que acaben de sortir a la llum, mostren que també reconeixien els èxits del Ministeri de la Informació britànic. Reconeixien que el país s'estava democratitzant cada vegada més i que no podria ser un club privat d'homes. Així doncs, la conclusió era, en paraules seves, que la política s'havia de convertir en una guerra política i que s'havia d'aplicar els mecanismes de la propaganda que havien funcionat tan brillantment a l'hora de controlar els pensaments de la gent durant la Primera Guerra Mundial.\nAquesta és la part doctrinal i coincideix amb l'estructura institucional. Reforça les prediccions sobre com haurien de funcionar les coses. I les prediccions estan ben confirmades. Les conclusions, però, tampoc no es poden discutir. Ara tot això forma part de la literatura dominant, però només està disponible per a la gent de dins. A la universitat hom no llegeix els clàssics sobre com controlar la ment de la gent.\nDe la mateixa manera que no es llegeix el que va dir James Madison durant la convenció constitucional sobre el fet que l'objectiu principal del nou sistema havia de ser "protegir la minoria dels opulents contra la majoria", i que el sistema s'ha de dissenyar en funció d'aquest fi. Aquest és l'origen del sistema constitucional, no estudiat mai per ningú. Ni tan sols ho trobareu en l'erudició acadèmica a no ser que us hi esforceu molt.\nAquest és aproximadament el quadre, tal com jo el veig, de com és el sistema institucional, les doctrines que hi ha al darrera i el que se'n deriva. Hi ha una altra part dirigida als intrusos "ignorants i tafaners". Fa referència, sobretot, a la utilització de les diversions d'una mena o d'una altra. Podeu deduir, crec, el que hi trobaríeu.


Per al batxillerat, la preinscripció serà del 27 de maig al 3 de juny\nRedacció 07/05/2020 - 14.42 Actualitzat 07/05/2020 - 16.08\nNomés es podran fer de forma presencial amb cita prèvia a partir del dimarts 19\nJa hi ha data per a l'inici de la preinscripció escolar. Serà entre el 13 i el 22 de maig. Les sol·licituds s'hauran de presentar de forma telemàtica i només es podran fer de forma presencial amb cita prèvia els últims 3 dies, a partir del dimarts 19. La cita prèvia es podrà demanar a les webs de cada centre i del Departament d'Educació.\nEls centres hauran de penjar a internet la màxima informació del seu projecte educatiu per compensar la falta de portes obertes. Per al batxillerat, la preinscripció serà del 27 de maig al 3 de juny.\nDe cara a reforçar la prevenció del coronavirus, el Departament d'Educació diu que vol promoure la preinscripció telemàtica. El tràmit es podrà fer tot online, a través del portal preinscripcio.gencat.cat.\nLa conselleria de Josep Bargalló també elimina "la necessitat de presentar la sol·licitud i la documentació en paper al centre", i queda substituïda pel formulari telemàtic i la tramesa de la documentació necessària -escanejada o fotografiada- mitjançant un correu a la bústia electrònica oficial del centre demanat en primera opció.\nPel que fa a la preinscripció presencial, s'hauran desinfectat i condicionat els centres.\nS'habilitarà el menor nombre d'espais possibles, amb mampares separadores, com ja s'ha fet en alguns establiments, i es dotarà de mascaretes, guants i pantalles facials el personal que hagi de fer els tràmits, com a màxim 5 persones.\nTambé hi haurà gel hidroalcohòlic i una persona organitzarà l'accés al centre per garantir que tothom es desinfecti abans d'entrar i que, si es fa cua, aquesta sigui a l'exterior i respectant la distància de seguretat.\nLa conselleria de Josep Bargalló havia alertat: "ajornar l'inici del procediment d'inscripció més enllà del 13 de maig posa en greu risc la plena efectivitat del dret a l'educació de tot l'alumnat" en les condicions habituals.\nEl procés de preinscripció s'havia de fer entre el 23 de març i l'1 d'abril, però la crisi sanitària del coronavirus va impedir-ho.


Carnet A1 a Vidrà - FOR VIA, Formació Viària\nCarnet A1 a Vidrà\nDescobreix que facil és treure't el Carnet A1 a Vidrà amb FOR VIA autoescoles. Disposem de diversos centres a les comarques Gironines. Amb FOR VIA, tot són avantatges: aula online, formació personalitzada i facilitats de pagament. La millor opció per obtenir el Carnet A1 a Vidrà\nTreballem una formació de qualitat i als nostres centres trobaràs un equip de professionals compromesos i dedicats al teu aprenentatge. Uns formadors amb experiència que sabran transmetre't les millors indicacions i donar-te tot el suport necessari per aconseguir el teu objectiu.Estas interessat en el Carnet A1 a Vidrà? FOR VIA Formació Viària és la teva autoescola de confiança.


Els principals sindicats turcs criden a la vaga aquest dijous en memòria dels 282 miners morts - CCMA\nEls principals sindicats turcs criden a la vaga aquest dijous en memòria dels 282 miners morts\nLa imatge d'un assessor del primer ministre fent puntades de peu a un manifestant ha donat la volta al món i ha encès més els ànims\nRedacció 15/05/2014 - 10.11 Actualitzat 16/05/2014 - 00.06\nLa mort de centenars de treballadors en una mina de carbó de Soma ha commocionat la societat turca. Els cinc sindicats més grans del país, tots vinculats a l'oposició, han convocat una vaga general aquest dijous, coincidint amb el primer dia de dol del que es coneix ja com "la massacre de Soma". Han demanat als ciutadans que es vesteixin de negre o que portin un llaç d'aquest color en solidaritat amb les víctimes.\nEl balanç de morts ha tornat a augmentar. Segons el Ministeri d'Energia, ja són 282 els miners que han perdut la vida en el pitjor accident d'aquestes característiques de la història del país. Al pou sinistrat encara hi ha un centenar de miners atrapats i molt poques esperances de rescatar-los amb vida. "En les últimes 12 hores, no s'ha pogut rescatar ningú amb vida", ha indicat el titular d'Energia. Taner Yildiz ha explicat que les tasques de rescat es podrien tornar a interrompre en les pròximes hores per "l'acumulació de gas i perquè l'incendi a dins segueix" actiu. El ministre s'ha negat a donar una estimació de víctimes mortals, però els mitjans turcs parlen d'uns 350 morts.\nProva del malestar ciutadà és que algunes de les manifestacions convocades aquest dijous han acabat, de nou, en aldarulls. A la ciutat d'Esmirna, unes 20.000 persones han sortit als carrers per denunciar les condicions de treball a les mines de carbó privatitzades. Diversos participants han resultat ferits en enfrontaments amb la policia, que ha intentar aturar la marxa amb gasos lacrimògens i canons d'aigua. Un dels ferits és el president del sindicat DISK, que ha perdut la consciència i ha hagut de ser traslladat en ambulància a un hospital.\nA Istanbul, la policia local ha bloquejat una altra marxa sindical, acordonant una important via de la ciutat. "No és un accident, és un assassinat", cridaven els manifestants.\nPerò aquests no són els primers incidents relacionats amb la situació de milers de miners turcs. A Ankara, Istanbul i Esmirna es van produir dimecres enfrontaments entre grups de manifestants que demanaven la dimissió de l'executiu. La policia els va dispersar amb canons d'aigua i gasos lacrimògens.\nEl paper galdós del govern\nLa tragèdia s'ha girat en contra de Recep Tayyip Erdogan. El primer ministre ha encès els ànims quan ha assegurat que aquest "tipus d'accidents són freqüents" i ha comparat el sinistre de Turquia amb un altre als Estats Units a principis del segle XX. En una visita dimecres a Soma, on hi ha la mina, Erdogan ha estat escridassat. Una allau de familiars dels miners i de veïns indignats ha encerclat el comboi del mandatari, que s'ha hagut de refugiar en un supermercat. L'acusen de negligència.\nLes crítiques s'han tornat encara més contundents quan s'ha fet pública la fotografia d'un familiar d'un dels miners morts reduït per dos membres de l'aparell de seguretat d'Erdogan. A la imatge es pot veure també com Yusuf Yerkel, assessor del primer ministre i amb vestit i corbata, li dóna a l'home diverses puntades de peu. Yerkel ha confirmat que és ell qui apareix a la polèmica imatge i s'ha compromès a donar explicacions per l'incident "aviat".\nTot això quan fa tres setmanes el Parlament va rebutjar la creació d'una comissió que investigués la seguretat de les mines a Turquia, amb la pitjor taxa de seguretat laboral d'Europa. La mineria és, proporcionalment, el sector més castigat. Segons un estudi, de mitjana moren a l'any 80 miners en accidents a Turquia, una xifra que equival a un per cada mil empleats.\nEls sindicats responsabilitzen la direcció de la mina de Soma de voler abaratir costos reduint el pressupost en equipaments i en mesures de seguretat, qüestions que, segons afirmen, serien els motius de l'accident.\nPrimers funerals per les víctimes de Turquia


L’Hospital Joan XXIII celebra el sopar de gala del 50è aniversari a PortAventura | Diari de Tarragona\nL’Hospital Joan XXIII celebra el sopar de gala del 50è aniversari a PortAventura\n450 treballadors van gaudir d’una festa que va incloure el sopar, sorteig de regals i música.\n30 de Octubre de 2017 - 17:38 hs\nBufada d'espelmes del pastís dels 50 anys a càrrec dels voluntaris.\nEl passat divendres, 27 d’octubre, 450 treballadors de l’Hospital Universitari Joan XXIII de Tarragona van gaudir amb el sopar de gala del 50è aniversari del centre sanitari.\nLa festa, que va tenir lloc al Centre de Convencions del parc temàtic PortAventura World, va incloure el sopar, els parlaments de les autoritats convidades i del directius de l’Institut Català de la Salut i de l’Hospital Joan XXIII.\nQuasi bé 500 persones van assistir a la gala d'aniversari de l'hospital Joan XXIII.\nLa bufada d’espelmes del pastís del 50 aniversari va anar a càrrec de tots els voluntaris que van participar en l’organització d’activitats i esdeveniments durant tot l’any de celebració de l’efemèride.\nTambé hi va haver el sorteig de diferents regals: lots de peces de roba del 50 aniversari, 12 entrades per anar al parc temàtic PortAventura World, dues estades en hotels amb encant i una bicicleta Mountain Bike.\nFoto dels directius de l'hospital de l'ICS i dels Serveis Territorials de Salut al Camp de Tarragona.\nA més, es va aprofitar la festa per presentar, internament, el nou llibre institucional sobre l’Hospital Joan XXIII “50 anys: Hospital Joan XXIII (1967-2017)”, obra de l’escriptor, pediatre i antropòleg, Xavier Alluè. Aquest és el segon llibre que Alluè escriu sobre el Joan XXIII, després del primer, publicat l’any 2009, “Allà baix”.\nLa festa de gala del 50è aniversari del Joan XXIII va comptar amb la presència de la directora gerent de l’Institut Català de la Salut, Candela Calle, del gerent de la Regió Sanitària de Tarragona, Roger Pla, i de tots els directius de l’Hospital Joan XXIII de Tarragona i de l’Atenció Primària de l’ICS Camp de Tarragona.\nAquesta comitiva estava encapçalada pel gerent territorial de l’ICS Camp de Tarragona, Rafael Gràcia, i pel director de l’Hospital Universitari Joan XXIII, Albert Pons.\nBrindis per l'aniversari.\nA més, també es va comptar amb una bona representació d’altres institucions i empreses del territori com l’Ajuntament de Tarragona, amb la presència de la consellera de Polítiques d’Igualtat i Serveis a la Persona, Ana Santos, la del rector de la Universitat Rovira i Virgili, Josep Anton Ferré, i la del president de l’Autoritat Portuària de Tarragona, Josep Andreu, entre d’altres.\nTambé hi havia molts ex gerents i ex directius de la institució, jubilats i jubilades il·lustres i molts treballadors de tots el serveis de l’hospital i de tots els estaments professionals: metges, infermeres, administratius, zeladors, personal de la neteja, etc.