Auditoria del deute. Setmana internacional del deute del 8 al 15 d’octubre de 2012 – CGTCatalunya\nInici > General > Notícies > Auditoria del deute. Setmana internacional del deute del 8 al 15 d’octubre de 2012\nAuditoria del deute. Setmana internacional del deute del 8 al 15 d’octubre de 2012\nAuditoria ciutadana del deute: un procés d'apoderament ciutadà que obre nous camins cap a la justícia social i econòmica.\nActe a Barcelona el 2 d'octubre amb Maria Lucia Fatorelli i Myrian Ayala, dues auditores amb una llarga experiència, tant en el seu treball professional com com en les auditories ciutadanes de l'Equador i el Brasil. Ens guiaran a través dels processos portats a terme en aquells països i ens mostraran les possibilitats i avantatges d'engegar un procés similar a l'Estat espanyol.\nA les 19h. al Centre Cívic Pati Llimona, c/Regomir 3, Ciutat Vella, Barcelona.\nPer què una auditoria ciutadana del deute? Un procés d’apoderament ciutadà que obre nous camins cap a la justícia social i econòmica.\nLa Plataforma Auditoria Ciutadana del Deute (PACD) analitza l'experiència dels països del Sud en la lluita contra el deute i la realització d'Auditories Ciutadanes en un seguit d'actes a València, Madrid i Barcelona, com a preludi de la Setmana d'Acció Global contra el Deute.\nLa situació econòmica que vivim reclama de manera urgent la realització d'una auditoria que evidenciï i posi en coneixement de la ciutadania l'origen i la composició del deute públic. Aquest deute està sent utilitzat per justificar una onada de retallades socials que porten a la misèria cada dia a més persones, tal i com ha succeït des de fa dècades a altres països d'Amèrica Llatina, Àfrica i Àsia.\nPer avaluar com podem, des de la ciutadania, afrontar aquesta situació, la Plataforma Auditoria Ciutadana del Deute (PACD), hem convidat a MARIA LUCIA FATTORELLI, coordinadora de l'organització brasilera Auditoria Cidadã da Dídiva (Auditoria Ciutadana del Deute) i MIRIAM AYALA SILVA, col·laboradora de la Comissió per a la Auditoria Integral del Crèdit Públic (CAIC) que va realitzar l'auditoria del deute públic equatoriana. Ambdues tenen una àmplia experiència en processos d'auditoria ciutadans i oficials del deute, i són autores del Manual per a realitzar auditories del deute del Tercer Món (CETIM / CADTM, 2006) que està essent actualitzat amb la seva col·laboració per adaptar-lo a la situació europea i del Nord d'Àfrica. Aprofitant la seva estada a Europa visitaran Madrid, València i Barcelona per explicar la seva experiència en els processos d'auditoria i parlar sobre la situació del deute a l'estat espanyol, així com sobre les similituds i diferències amb les experiències llatinoamericanes.\nEls actes organitzats per la Plataforma Auditoria Ciutadana del Deute son un preludi de les diferents accions i activitats que tindran lloc entre el 8 i el 15 d'octubre, durant la Setmana d'Acció Global contra el Deute.\nPlataforma Auditoria Ciutadana del Deute "No devem, no paguem"\nFONT: PLATAFORMA AUDITORIA CIUTADANA DEL DEUTE\nManual de l'auditoria del deute aplicat al tercer món:\nMapa de l´auditoria del deute:\nagenda, anemcapalavaga, Antiglobalització, Crisi, Internacionalisme, Legislació neoliberal, Situació econòmica


Via Vallès: Article de Joan Saborido a Diari de la Creu Alta (maig 2015)\nArticle de Joan Saborido a Diari de la Creu Alta (maig 2015)\nEl Vallès vist des de la Creu Alta\nFa dies que hi ha un tema que està agafant una forta volada: el futur territorial del Vallès. I el tema ens toca de ple, doncs Sabadell i la Creu Alta estan situats al bell mig d’aquest territori i hauríem de tenir molt a dir i que aportar a aquest debat.\nEl Vallès no és una comarca “normal”. Ho és des del punt de vista geogràfic, doncs l’espai està clarament delimitat per les dues serralades –Litoral i Prelitoral-, la Tordera i el Llobregat, amb el Besòs al mig recollint aigües de riuets i rieres, entre ells el Ripoll.\nPerò el nostre estimat Pau Vila ens el va dividir en dos, perquè ell també considerava elements socioeconòmics, tal com eren els punts de mercat on s’hi podia anar i tornar en carro en una sola jornada. Per això Caldes va quedar al mig, doncs els era igual venir a Sabadell o anar a Granollers.\nPerò el món, i el Vallès, han canviat, i molt, des que Pau Vila va establir els seus criteris.\nI al Vallès ja no hi ha carros i els mercats han quedat àmpliament superats. Avui tenim unes fotos de satèl.lit que ens segueixen mostrant clarament aquella comarca natural de sempre, sense solució de continuïtat entre l’Occidental i l’Oriental; i sobre tot ens mostren uns grans nuclis urbans i industrials. Alguns d’antics: Terrassa, Sabadell i Granollers, i d’altres de nous i també molt importants: Sant Cugat, Rubí, Cerdanyola, Barberà, Mollet, Parets, Sant Celoni. I si mirem la foto nocturna, veiem llum per tot arreu, doncs bona part d’aquest espai te una estructura clarament metropolitana, al voltant de la gran Barcelona, i uns eixos que el vertebren: la B30 i la C58. I nosaltres, creualtencs i sabadellencs al bell mig d’aquest entrellat.\nTot això fa que el Vallès no sigui una comarca “clàssica”, com ho son tantes altres, amb un sol nucli principal que l’impulsa i concentra serveis; sino que és un espai territorial molt més complex. I a més és la frontissa entre la Barcelona oberta al món i la Catalunya interior, és també la fàbrica d’aquest gran aparador barceloní. És –i sovint ho oblidem- el cluster industrial multisectorial més important del sud d’Europa. I a més és un lloc que conserva una qualitat medioambiental que fa que la gent el valori molt i hi vulgui viure.\nI aquest espai, tan dinàmic, tan important per a tot el país, te moltes veus, moltes opinions, moltes propostes ... però ningú que les unifiqui, que les defensi amb criteri i autoritat davant les instancies\nsuperiors que, en definitiva son les que organitzen el territori i ordenen les inversions en infraestructures i decideixen polítiques.\nUn territori de característiques metropolitanes no pot estar governat només per entitats municipals, perquè a aquestes, lògicament, se’ls fa molt difícil pensar i desenvolupar polítiques que vagin més enllà dels seus límits locals. I així doncs ens trobem amb un Vallès sense interlocutor únic a la Generalitat, als ministeris, a Europa. Sino tot el contrari: molts interlocutors menors i moltes opinions divergents. El resultat: una molt deficient resposta de les administracions pel que fa el nostre Vallès: “quan us poseu d’acord, torneu”. I mentrestant les inversions es destinen a d’altres indrets que tenen les idees més clares.\nAra estem en uns moments de canvis importants a les administracions locals i per tant és l’hora de fer nous plantejaments, adaptats al món d’avui i de demà, d’alta volada, generosos, pràctics, eficients. És l’hora de repensar el nostre territori i si ho veiem clar, de dotar-lo d’aquest Ens supramunicipal de governança –una Area Metropolitana vallesana, si voleu- que permeti ordenar el territori i els seus serveis, que sigui un interlocutor de pes davant les administracions superiors.\nI com deia més amunt, Sabadell -i la Creu Alta, a cavall històric entre Terrassa i Sabadell-, ens ha tocat una posició central en aquest territori, i per tant, no tan sols hi tenim molt a dir, sino que podem influir-hi molt i, si som generosos i imaginatius, en podem treure molts avantatges.\nHe parlat de les administracions públiques, però cal també estendre la reflexió a altres ambits: l’educació, la sanitat, les organitzacions empresarials, el transport, el medi ambient, els serveis públics en general.\nCal també pensar en Barcelona, en aquesta Barcelona que triomfa al món, que tenim a tocar i que massa sovint sembla com si la volguéssim ignorar. Ella també ens ignora massa. Sembla que quan mira per sobre de Collserola vegi directament el Montseny o el Pirineu, sense adonar-se del Vallès que te als peus. Potser això és el que l’ha portat a establir la B30 com a frontera d’aquesta Area Metropolitana de Barcelona que no reflecteix de cap manera la realitat territorial actual, i que ens ha dividit el Vallès en dos. Cal reivindicar el valor de la B30 com a eix vertebrador i no com a límit, com a la nova Diagonal del segle XXI. La contribució vallesana a aquesta Barcelona d’èxit és massa important com per oblidar-la o menystenir-la.\nAquesta generositat de la que parlava, aquesta alçada de mires, ens beneficiarà a tots, als vallesans i al país sencer.\nJoan Saborido, economista.\nPublicat per Via Vallès a 12:19


Espanya segueix envellint-se un 125,79% | Diari La República Checa\nEspanya segueix envellint-se un 125,79%\nEspanya segueix envellint-se\nDe nou Espanya ha registrat un màxim històric en el seu índex d’envelliment en aconseguir un 125,79%, és a dir, que ja es comptabilitzen 125 majors de seixanta-quatre anys per cada 100 menors de setze, una proporció que, des que va superar el 100% el 2000, ha anat en augment.\nPublicat recentment per l’Institut Nacional d’Estadística (INE), l’índex del 125,79% en 2020 suposa el creixement més gran de la sèrie històrica des de 2014, de gairebé tres punts percentuals en comparació amb l’any passat, quan va ser de 122,8%.\nSegons l’estadística, les comunitats més envellides són Astúries (224%), Galícia (202%) i Castella i Lleó (201%) i només Ceuta (58%), Melilla (44%) i Múrcia (87%) registren un índex d’envelliment per sota del 100%, amb el que presenten una major proporció de joves.\nVa ser a partir de 2000 quan Espanya va començar a ser una societat envellida, en presentar major proporció de persones majors que de joves. Davant aquestes xifres, algunes entitats com la Fundació Adecco han volgut reobrir el debat del ‘talent sènior’ com a “única alternativa” per al futur del país.\nEn un comunicat, la Fundació considera que “no és presentable” que un 40% de les candidatures dels majors de cinquanta-cinc anys continuï descartant-se en els processos de selecció i adverteix que les polítiques de discriminació positiva basades en bonificacions han demostrat “la seva ineficàcia” si no s’acompanyen d’estratègies de diversitat i inclusió.\npreviousReus tallarà el trànsit en un nou tram del Raval de Santa Anna\nnextEls presos independentistes gaudiran del tercer grau aquest cap de setmana


Compromís denuncia que el govern de Fabra va pagar 180.000 euros a la trama Púnica - Diari La Veu\nEscriba el número 421255\nEl síndic Fran Ferri mostra factures per adjudicacions a una constructora que va abonar contractes del PP de Gandia amb Alejandro de Pedro\nMireia Mollà i Fran Ferri, hui a les Corts.\nFerri ha fet aquest anunci durant la sessió de control a les Corts Valencianes on ha mostrat factures del 29 d'abril de 2014 a l'empresa Construcciones Gomuñoz, corresponents a cinc certificacions d'obra diferents sobre la construcció d'un centre social a Gandia (la Safor) dins del pla Confiança.\nEl síndic ha assenyalat que, segons els informes policials de la investigació oberta, aquesta empresa va pagar al PP de Gandia les factures que mantenia amb Alejandro de Pedro, el considerat aconseguidor de la trama. Ferri ha afegit que posteriorment aquesta empresa de construcció va aconseguir nombrosos contractes de diferents administracions governades pel PP.\nEl PP de Gandia adjudica, el PP de la Generalitat ordena el pagament... i qui paga? “Paguem tots i totes, els valencians i valencianes”, ha dit Fran Ferri, qui ha afegit que “la festa del PP valencià no s'acabava mai, ni tan sols en el pitjor moments de la ciutadania.”\nEn opinió del síndic de Compromís, aquestes dades demostren que cal una auditoria ciutadana del deute i ha preguntat a Ximo Puig quines mesures pensa dur a terme al respecte.\nEl president Ximo Puig ha assenyalat que comparteix aquesta necessitat d'auditar i que està en marxa l'encàrrec d'un informe a la intervenció general que conclou que hi ha 1.538 milions de despesa impagada, 739 milions impagats d'anys anterior i 1.999 sense consignació pressupostària.\nPuig ha afegit que cal reforçar la fiabilitat dels comptes a través de l'Institut Valencià de Finances i que la Sindicatura de Comptes ha d'impulsar auditories especifiques perquè hi ha moltes zones d'ombra que cal descobrir.\nEscriba el número 647779


La variant del tren a Figueres està en via morta - Alt Empordà\n1 de des. 2010, 3:39 publicada per Sergi Franquesa Olivares\nAquest mes entrarà en servei la segona estació de tren de Figueres sense que en l'últim any s'hagi avançat en les negociacions per solucionar de manera definitiva el tema dels dos passos a nivell urbans –el de l'avinguda Vilallonga i el del Fossos–, que és el gran objectiu que persegueix la ciutat des de fa més de trenta anys.\nLa solució que es va posar sobre la taula en la dècada passada va ser, aprofitant la creació de la nova infraestructura ferroviària a ponent de Figueres, construir una variant per al tren convencional des del Pont del Príncep fins al castell, i des d'aquest punt desviar-se cap a llevant fins a trobar la via actual de Portbou a l'altura de la carretera de Llançà (l'N-260). L'obra de la variant del tren convencional es va dividir en quatre fases d'execució, i només se n'ha fet la primera –des del Pont del Príncep fins a la nova estació del darrere el Culubret–, i encara incompleta, perquè només hi ha via en un dels dos sentits. En total, només s'han construït quatre dels tretze quilòmetres de recorregut. De la resta no hi ha res definit, ni cap estudi informatiu fet.\nLes negociacions es van paralitzar fa un any i mig, quan Foment va posar les seves condicions, que són que no finançarà la resta de variant, que s'haurà de pagar amb la plusvàlua que es generi amb l'alliberament dels terrenys del traçat actual. El consistori s'hi oposa per dos motius: perquè la quantitat que se n'obtingui és insuficient i perquè, amb aquesta mesura, s'obliga a fer habitatges a l'espai, a on ara hi ha les vies, i aquest no és el desig de l'Ajuntament. El govern municipal –llavors format per CiU i el PSC– va demanar el suport de la Generalitat per poder avançar en les negociacions i resoldre la qüestió del finançament. En tot aquest últim any, però, no hi ha hagut cap més contacte entre les administracions. Tot plegat fa que la coexistència de dues estacions de tren a Figueres s'allargui, com a mínim, una dècada més.


Opinió. Tallers per la Llengua\nDimecres de la setmana passada, el ple del Parlament va donar suport a la continuació del projecte de llei per modificar la Llei de cinema, malgrat les esmenes a la totalitat del PP i Ciutadans. Un projecte de modificació d’una llei que, després de 4 anys de la seva aprovació, no s’havia ni començat a aplicar. No es pot permetre que la nova Llei del cinema (ni qualsevol altra llei aprovada per la cambra), vagi a parar en un calaix i no s’apliqui. Això genera una situació crítica i no és saludable per a una democràcia.\nLa modificació de la Llei proposada pel Govern català enlloc de projectar un futur tan incert davant les inèrcies del doblatge en castellà imposades per la dictadura franquista, hauria de fer un pas més ambiciós pel cinema en català i per a la cultura catalana. Cal que la Llei del cinema concreti l’objectiu al qual s’ha d’arribar però no en el marc d’un acord o un reglament posterior, com es pretén, sinó en la mateixa llei. L’acord i el reglament poden establir el com, però la Llei ha de dir el què. I no un què imprecís i mal centrat com el d’ara (“l’objectiu d’arribar al consum d’altres sectors de la cultura i la comunicació”... pensem en sectors com la televisió? hem comptat quants canals televisius hi ha en català i quants en castellà? I recau sobre el consum..enlloc de l’oferta?). És important que aquesta normativa sigui més clara i tingui en compte el fet que si no hi ha oferta de cinema doblat o subtitulat en llengua catalana o si l'oferta és manifestament insuficient, com fa tants anys i com ara, és pràcticament impossible que hi hagi o que augmenti el consum de cinema en català.\nL’actual projecte de llei gira més entorn de la bona voluntat d’aquelles empreses del cinema - especialment les anomenades major - de fer un canvi en el tracte discriminatori que mantenen des de fa dècades, que no pas entorn de garanties per adaptar l’oferta al mercat i a la cultura catalanes. La bona voluntat empresarial en aquest sector no ha funcionat, i el record més recent és el magre resultat de l’Acord del 2011 entre la Generalitat, el Gremi d’exhibidors i els distribuïdors. D’altra banda, l’argument que la situació es deu a criteris comercials, perquè el cinema en català sembla ser que no funciona de moment, és força recurrent. Doncs qui ho digui que observi les xifres de l’assistència als cinemes, però no aïllades, sinó en relació a l’oferta, i que es fixi, per exemple, en la mitjana d’espectadors anual segons la versió lingüística de l’oferta. I tot i que aquestes xifres parlen molt per si soles (en positiu pel què fa al cinema en català), es parteix d’una distribució i exhibició molt desigual: no és el mateix passar una pel·lícula a les 4h de la tarda que a les 10h; passar-la en 1 sala que en 3; que el tràiler i els cartells en una llengua s’anunciïn per a tot arreu, mentre que en l’altra hagis de tenir dots de Sherlock Holmes.\nHem de dir prou als arguments que són basats en falsedats o pors al canvi, i mirar més enllà. Tant enllà com a Eslovènia, Letònia, Finlàndia o el Quebec. Aturem-nos al Quebec, per exemple, amb una oferta de doblatge feta majoritàriament per a la població quebequesa (perquè a França hi ha una llei que obliga a fer-se a l’estat francès si es vol comercialitzar). Sense que el Govern quebequès hagi de pagar a les major tot el doblatge i còpies de pel·lícules, sinó que amb l’aplicació d’una llei i unes polítiques de normalització lingüística fermes, i una adequada redistribució dels fons per a l’audiovisual, hagi acompanyat a l’enfortiment de la indústria pròpia (que va créixer del 4% al 18% en pocs anys) i afavorit la instauració d’un cinema en francès destinat al mercat quebequès. Tampoc estaven gens contentes les major en un principi, i algun boicot puntual hi va haver cap al 1999...avui ja veiem que s’hi han adaptat.


L’inconvenient d’haver nascut | El Pou\nL’inconvenient d’haver nascut\nper Mercè Garcia Farreras, 22 de setembre de 2012 a les 17:29 |\nAquesta informació es va publicar originalment el 22 de setembre de 2012 i, per tant, la informació que hi apareix fa referència a la data especificada.\nAvui no fa anys del seu naixement ni de la seva mort, però em ve de gust parlar d’ell : E. M. Cioran. No recordo exactament si era l’any 89 o 90, voltant per Barcelona i remenant per les llibreries vaig trobar un llibret que portava per títol “Adiós a la filosofía y otros textos”. Era un llibre desgastat i vell i l’autor era un tal E. M. Cioran. El vaig fullejar i em va sorprendre per alguns aforismes llegits a l’atzar. El vaig comprar.\nEn aquells anys pujava molt a Berga i solia entrar en una llibreria, l’Astral, que ara ja no existeix. El llibreter es deia Àngel i un dia em va comentar que tenia un filòsof de capçalera que probablement m’agradaria. Me’n va ensenyar un llibre i ...caram!, tornava a ser aquest tal Cioran! Com em va agradar que me’n parlés!\nJa era el segon llibre de Cioran que tenia i, sense quasi adonar-me’n, amb els anys vaig anar comprant tota la seva obra traduïda al castellà (a hores d’ara encara no ha estat traduït al català!).\nDurant molt de temps, anys, vaig anar llegint la seva obra i em va entusiasmar. Però era una passió inconfessable ja que quasi ningú el coneixia o bé era molt criticat. En vaig sentir de tots colors... que si era un pensador maleït, que si no es podia considerar filòsof... Però vaig seguir ferma en l’obra d’aquest maleït que m’absorbia intel·lectualment.\nNascut en l’actual Romania, va fugir del seu país i va viatjar en bicicleta durant uns anys fins que es va establir com a apàtrida a París. Va viure en un petit pis al barri llatí, envoltat d’austeritat on rebia qualsevol persona que volgués conversar-hi. Sempre va rebutjar premis literaris.\nA l’estat espanyol, va ser conegut gràcies al filòsof Fernando Savater que va fer la tesi doctoral sobre el seu pensament i va mantenir molt contacte amb Cioran fins la seva mort l’any 1995.\nCioran va ser un filòsof que defensava el fruir de les petites coses de la vida i recomanava, per exemple, visitar cementiris per alleugerir el dolor vital i disminuir la supèrbia i l’arrogància que l’individu posseeix. Un dels temes recurrents en la seva obra és el suïcidi. Defensava que aquesta idea que l’humà posseeix, contràriament al que se sol pensar, ens permet dignificar la vida. Encara em sorprèn avui quan s’etiqueta a Cioran de pessimista. I és que, lluny d’aquesta visió, l’autor és i ha estat per mi d’un gran vitalisme, un bàlsam per sobreviure. Ens recorda sempre que som mortals I això reconforta, “anima” (dóna vida).\nCaracteritzat per l’insomni que el va acompanyar tota la seva vida des dels vint anys, Cioran reflexiona reiteradament sobre el buit i la desesperació humana. El sentit de la realitat és, per ell, el sense-sentit. No hi ha raó absoluta: L’individu està atrapat en una teranyina i envoltat de tenebres, abocat necessàriament al dolor.\nLa humanitat, en la seva història, no ha fet altra cosa que inventar mites i utopies sempre irrealitzables. Això ens porta inevitablement al dolor, a la nuesa de qualsevol certesa.\n“El fet que la vida no tingui cap sentit és una raó per viure, l’única en realitat.”\nUs recomano teràpia cioraniana pels temps que estem vivint!\nOpinió, filosofia, Cioran, dolor, vida


Miró vs. Pla – Miquel Àngel Maria\nMiró vs. Pla\nDiumenge, 22 de gener de 2012 per Miquel Àngel Maria\nBenvolgut amic. He tingut el plaer de visitar l’exposició de Joan Miró “L’escala de l’evasió”, que es pot veure a la Fundació Miró de Barcelona fins el mes de març. És una mostra fascinant que vull recomanar a qualsevol persona, sigui o no aficionada a l’art. En realitat, per a qui senti una mica de prevenció davant l’art contemporani, aquesta pot ser una bona ocasió per gaudir d’una intensa experiència estètica i no sortir-ne amb l’amarga sensació de no haver entès res.\nEl títol de la mostra, “L’escala de l’evasió”, que és el nom donat per Miró a una de les seves obres exposades, sintetitza l’oscil·lació entre el compromís amb els esdeveniments de l’època viscuda pel pintor, i la reclusió introspectiva que va caracteritzar la seva trajectòria. Miró no feia mai pronunciaments contundents; obertament, no va subscriure ni adherir-se, recolzar o manifestar-se a favor o en contra de cap proposta. Es va mantenir al marge de la cooptació política oportunista de l’art i de l’artista. I açò no obstant, la seva vida i la seva obra són un testimoni de resistència i resiliència, una espera activa d’uns temps de canvi i renaixença.\nHi ha moltes i profundes diferències entre Miró i vostè: de caràcter, d’actitud vital, d’ideologia i de mentalitat. Però també hi veig uns punts de contacte rellevants. La trajectòria de Miró, i en especial la seva opció per l’exili interior durant el règim franquista, viscut a Mallorca des de 1940, em suggereix un paral·lelisme amb el camí que va triar vostè. Després de la guerra civil, tots dos es tanquen en un món petit: Miró a Mallorca, on tan sols era “s’homo de na Pilar”; vostè, a l’Empordà. Vostè es dedicarà a descriure el món que la guerra ha destruït, amb la consciència explícita d’escriure per als qui vindran, i viurà el lliurament obsessiu a l’escriptura com una àncora per evitar el naufragi personal. Joan Miró, per la seva banda, l’any 1945 escrivia al seu marxant parisenc, Pierre Loeb: “durant aquests anys tràgics no he deixat de treballar ni un sol dia, i gràcies a això he pogut conservar l’equilibri, gràcies a la feina he pogut mantenir els peus a terra; si no m’hauria enfonsat i hauria estat una catàstrofe”. A mesura que el franquisme s’afermava i perdurava, tant vostè com Miró es van mantenir allunyats dels cercles culturals oficials de la dictadura que, a canvi de l’adulació al règim, convertien els artistes en titelles.\nDe tota manera, si els camins de vostè i de Joan Miró mostren semblances de forma, no és menys cert que van viure la seva reclusió amb un esperit molt distint. Vostè és escèptic i pessimista; Miró és utòpic i idealista. Vostè fugia: del món, de l’embrutiment social, del vedetisme, les enveges i la mediocritat en què el franquisme havia sumit la cultura. Estava enfadat amb tot i amb tothom; la pèrdua de la civilització anterior a la guerra va radicalitzar el seu escepticisme sobre l’espècie humana. Miró, per contra, no fuig: la seva retirada a un món estilístic propi i a una vida de silenci no és una “fuga mundi”, una evasió pura: es tracta més aviat de l’espai escollit pel pintor per meditar, per crear, i per retornar l’art a la realitat com a proposta de llibertat i creació d’alternatives a les turbulències de la seva època.\nSigui com sigui, tots dos han acabat fent un servei impagable a la nostra cultura. Les paraules de Joan Miró en acceptar el doctorat honoris causa per la Universitat de Barcelona, l’any 1979, sintetitzen el seu compromís i la seva actitud positiva; jo crec que vostè, malgrat que en les velleses va accentuar la seva amargor i solitud, també s’hi pot sentir reflectit. Si més no, els seus lectors d’avui rebem així la seva obra: “Entenc que un artista és algú que, entre el silenci dels altres, fa servir la seva veu per a dir alguna cosa, i que té l’obligació que aquesta cosa no sigui quelcom d’inútil sinó quelcom que faci servei als homes. Que el fet de poder dir alguna cosa, quan la major part de la gent no té opció per a expressar-se, l’obliga que aquesta veu sigui en certa manera profètica. Que sigui, en certa manera, la veu de la seva comunitat […] Que quan un artista parli en un entorn on la llibertat és difícil, converteixi cada una de les seves obres en una negació de les negacions, en un deslligament de totes les opressions, tots els prejudicis i totes les falses valors establertes”.\nArxivat com a: Cartes a Josep Pla, Diari Menorca Etiquetat com a: Art, MirÃ³


Les rutes del bus turístic incorporen el parc del Comapedrosa i el Museu de la Moto\nEl bus turístic arrenca la temporada.\nEl bus turístic engega avui temporada amb novetats en els itineraris: la visita a la part baixa del parc natural del Comapedrosa i al seu centre d’interpretació, i el Museu de la Moto de Canillo. A més, s’amplia la visita a la Farga Rossell incloent-la en un segon recorregut, i es potencia l’itinerari del mirador del Roc del Quer que, amb la nova infraestructura que s’inaugurarà properament, es preveu que sigui una de les visites més demandades aquest estiu.\nEl director de Producte i Nous Projectes d’Andorra Turisme, Enric Torres, va presentar ahir les novetats de la nova temporada, que s’allargarà fins al 31 d’octubre. Com l’any passat, hi haurà recorreguts tots els dies al matí, excepte els dissabtes en què es proposa un itinerari de 9 a 16 hores amb el dinar inclòs.\nLes novetats d’enguany estan encaminades a incrementar l’oferta cultural que es pot visitar durant els recorreguts. L’any passat, amb les millores que es van aplicar, es van aconseguir un 41% més de passatgers i un 44% més de vendes. Així, hi va haver 31.800 euros d’ingressos, i unes despeses de 41.522 euros, superiors a d’altres anys pel fet d’elaborar un vídeo promocional i la nova retolació dels busos. L’índex d’ocupació dels autobusos durant tota la temporada no va arribar al 50%, però durant el juliol i l’agost alguns dies es van haver de doblar els autobusos per poder satisfer la demanda.\nPer a enguany, Enric Torres va indicar que l’objectiu és poder arribar als 2.500 o fins i tot als 3.000 usuaris. Per assolir-ho es potenciarà la comercialització dels tiquets del bus a través dels hotels per cercar el públic familiar. El perfil més habitual d’usuari són parelles o grups d’amics de mitjana edat, però hi ha un dèficit pel que fa a les famílies.


La Fundació Josep Carreras contra la leucèmia recapta 3.865,81 euros a Begur\nBegur.- La Fundació Josep Carreras contra la leucèmia ha recaptat aquest passat diumenge un total de 3.865,81 euros a Begur.\nLa major part de la recaptació, 2.577 euros, provenen de les inscripcions dels 320 participants a la XXI travessa popular de natació de s’Eixugador a Aiguaftreda. Aquest és el segon any consecutiu que els diners de la inscripció de la prova de natació, que organitza l’àrea municipal d’Esports, es destinen íntegrament a l’entitat de Josep Carreras.\nL’altra part de la recaptació, 1.288,81 euros, procedeixen de la postulació que es va fer el mateix diumenge al matí pel centre de la vila, però també per la plaça Forgas i el supermercat Jodofi, que es troba als afores del nucli urbà. “Estem molt orgullosos de poder fer la nostra petita aportació a aquest gran projecte de lluita contra la leucèmia”, ha manifestat el regidor d’Esports, Jordi Carreras.\nArxivat com a: Salut, Serveis, Societat Etiquetat com a: begur, leucèmia, Salut, serveis, societat, solidaritat


Detingut un jove per obligar el seu germà a fingir que era sordmut, demanar diners i robar | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nDetingut un jove per obligar el seu germà a fingir que era sordmut, demanar diners i robar\nEls Mossos d'Esquadra consideren que els dos nois són els presumptes autors de 22 delictes de furt i estafa\nBarcelona 6 MAR 2018 - 13:20\tCET\nEls agents detenen un dels sospitosos. Mossos\nEls Mossos d'Esquadra han detingut a Sant Adrià de Besòs (Barcelonès) un jove de 25 anys i el seu germà menor d'edat com a presumptes autors de 22 delictes de furt i estafa. Segons ha informat aquest dimarts el cos en un comunicat, el germà gran obligava el petit a fer-se passar per sordmut, demanar diners i cometre robatoris en establiments comercials, bars i restaurants. Els germans actuaven principalment als districtes barcelonins de Nou Barris i Horta-Guinardó, però també en altres municipis, com Cerdanyola del Vallès.\nLa investigació va començar al desembre, quan els Mossos van detectar al districte de Nou Barris un jove que feia veure que pertanyia a una associació fictícia de sordmuts per la qual demanava una aportació econòmica i distreia les víctimes abans de robar-los.\nAbans de cometre el furt, el menor dels germans s'assegurava que la víctima tingués el mòbil o la cartera ben visible –sobre un mostrador o en una taula–, i llavors se li apropava fent senyals per simular que era sordmut. Tapava l'objecte que pretenia robar amb una carpeta que contenia un document fals de discapacitat amb el qual volia generar confiança. Els Mossos van descobrir que al menor l'esperava un altre jove a l'exterior i van constatar que l'acompanyant era el seu germà, tots dos de nacionalitat romanesa i residents a la capital catalana.\nEl mateix dia de la detenció, que es va fer dijous, agents de la policia catalana van escorcollar el domicili dels dos nois i hi van localitzar 1.000 euros, sis telèfons mòbils i dues joies procedents dels robatoris, a més de documentació que el cos creu que és falsa. Tot el material estava en mans del germà gran, per la qual cosa els agents sospiten que aquest obligava el petit, que no estava escolaritzat, a cometre els presumptes delictes.\nEn el moment de la detenció, el germà gran va oferir una identitat falsa, però en el moment d'esbrinar el veritable nom del jove, la policia va constatar que constaven dues ordres de detenció contra ell per delictes de furt. A més, van descobrir que als germans també se'ls podria atribuir 14 fets a diferents municipis, com Mollet del Vallès, Mataró, Badalona i Sant Feliu de Guíxols. Els Mossos mantenen oberta la investigació per poder-los relacionar amb més delictes.\nEl menor va passar a la disposició de la Fiscalia de Menors i ha ingressat en un centre de protecció, mentre que el germà gran ha quedat en llibertat amb càrrecs després de passar a disposició judicial.


Fira de vins catalans a Arbúcies pel primer aniversari del Mams\nVitour 2013 - 1r aniversari Mams\t<< Noticias\nEl Mams organitza el Vitour i una festa especial en motiu del primer aniversari\nL'equip del Mams l'any passat durant la presentació de l'espai. FOTO: Mams\nLa fira de vins itinerant Vitour 2013 tindrà lloc el 20 i 21 de juliol a Arbúcies, organitzat pel celler-restaurant Mams, espai gastronanímic en motiu del seu primer aniversari. Amb el suport de la ‘Guia de vins de Catalunya’, inclourà més de 80 referències de les denominacions d’origen catalanes. La celebració del primer aniversari del Mams continuarà el proper dijous 25 de juliol amb una festa d’aniversari al mateix local.\nEl Vitour neix del Vijuny, un festival anual que la ‘Guia de vins de Catalunya’ organitza des de fa dos anys a la ciutat de Barcelona. Amb l’objectiu d’acostar els vins catalans al públic perquè una ampolla catalana acabi essent la primera opció de compra de qualsevol consumidor català, el Vijuny es transforma ara amb el Vitour i començarà aquest cap de setmana a Arbúcies la ruta per diferents poblacions catalanes.\nEn el Vitour, s’hi podran trobar més de 80 referències de vi de totes les denominacions d’origen catalanes per oferir als consumidors els vins i caves del territori. Garnatxes, carinyenes, sumolls, picapoll, xarel·los, etc., són algunes de les varietats autòctones que formen el paisatge dels vins catalans. A Arbúcies, els vins i caves es podran acompanyar amb les tapes del Mams, a través de les quals es revisen els plats característics de la cuina tradicional catalana.\nL’actor Rafel Faixedas, un dels responsables del local, s'ha mostrat il·lusionat pel fet que el Mams sigui "la primera parada del Vitour” i ha destacat que per a ells "és molt important donar a conèixer els vins i caves catalans”. Faixedas ha recordat que el Mams “va ser fa un any el primer celler-restaurant de Catalunya on el 100% dels vins que s’ofereixen són catalans”.\nEl Vitour s’instal·larà aquest dissabte 20 de juliol i diumenge 21 de les 11 del matí a les 9 del vespre al carrer de la Farga d’Arbúcies, just davant del celler-restaurant Mams.\nEl Vitour serà la primera activitat de celebració del primer aniversari del Mams que es tancarà el pròxim dijous 25 de juliol amb una festa d’aniversari al mateix local. A la festa, que es farà a les 9 del vespre, els assistents podran degustar un tastet de tapes, pastís, vins i caves i acabar-la amb gintònics i música.\nEls actors Carles Xuriguera i Rafel Faixedas, juntament amb el cuiner Raül Cuadras, van impulsar a Arbúcies el primer celler - restaurant de Catalunya on el 100% dels vins que s’ofereixen són catalans. El van batejar amb el nom de Mams, espai gastroanímic. És un restaurant de tapes combinat amb un celler i que també té un espai dedicat al menjar per emportar, elaborat a la seva cuina.\nL’oferta gastronòmica de Mams vol ser una cuina “senzilla i d’arrel” i, segons el cuiner Raül Cuadras, amb les noves tècniques es busca "aplicar conceptes més moderns per millorar cada elaboració, tenint en compte que la qualitat i el gust dels productes han de ser el més important del resultat final”. La resta de socis de Mams són la Irene Forts i en Carles Planchart, fins fa poc membre de l’staff tècnic del primer equip del Barça i actualment al Bayern de Munich.\nLa idea de crear el Mams, espai gastroanímic, neix a principis de l’any passat gràcies a l’afició dels dos actors per la gastronomia i els vins catalans i la complicitat de Cuadras, que és professor de l’Escola d’Hostaleria de Girona i que va iniciar el seu aprenentatge professional a l’Escola d’Hostaleria de Sant Narcís de Girona on actualment exerceix com a professor.


Penzion Daniela Paseky Nad Jizerou República Txeca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nPaseky Nad Jizerou C.P. 289, Paseky Nad Jizerou, Paseky Nad Jizerou, República Txeca, 512 47 - Veure al mapa\nConvenientment situat a Paseky Nad Jizerou, Penzion Daniela és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nPenzion Daniela ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com habitació familiar, instal.lacions de barbacoa.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, cuina americana per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com esquí, jardí. Penzion Daniela és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Paseky Nad Jizerou.\nTots els tipus de viatgers (19) Famílies amb infants petits (10) Famílies amb infants grans (5) Grups (4)


SCUTUM resol dubtes sobre les motos elèctriques - Mobilitat elèctrica\nSCUTUM resol dubtes sobre les motos elèctriques\n10/11/2015 10/11/2015 0 Comments\tdubtes moto elèctrica, mobilitat elèctrica, moto elèctrica, moto elèctrica catalana, motos elèctriques, Scutum\nUn dels principals col·laboradors del portal mobilitatelectrica.cat, el fabricant de motos elèctriques SCUTUM, ha preparat un document amb el qual es pretén resoldre els principals dubtes sobre les motos elèctriques.\nAquestes són alguns dubtes que tenen els conductors a l’hora de decidir-se en comprar un scooter elèctric en lloc d’un de combustió.\nNo hi ha suficients punts de càrrega a les ciutats.\nÉs cert, les ciutats i municipis encara no estan equipats amb suficients punts de càrrega i són bastant escassos o nuls en algunes poblacions. No obstant això, cada vegada són més els ajuntaments que van apostant per la mobilitat elèctrica incloent nous punts als seus municipis.\nScutum ha desenvolupat el model scooter S01 amb bateria extraïble (disponible a mitjans de 2016) que soluciona aquest problema. Aquesta pot ser transportada fàcilment a manera de carret i la bateria pot ser recarregada a qualsevol presa de corrent, ja sigui a casa, l’oficina, a la comunitat,… Les bateries triguen a recarregar-se totalment de 2 a 6 hores, depenent de la potència que tinguis contractada.\nLa bateria dissenyada per Scutum té una autonomia que permet conduir durant tot el dia sense la necessitat de carregar-la, podent així recarregar durant la nit i tenir-la a punt per al dia següent. Disposen de 4 capacitats de bateries que van des d’1,5 kWh fins a 6 kWh aconseguint, amb la capacitat de 6 kWh, una autonomia mitjana superior als 100 km.\nSón més cars que els scooters de combustió.\nEl preu d’adquisició és més elevat però s’amortitza ràpidament pel baix cost energètic i de manteniment ja que el consum energètic per recórrer 100 km és de 0,60 € enfront dels 6 € d’un vehicle de combustió i el manteniment és només part cicle (rodes i Frens) ja que no disposa de peces de fregament i desgast com un vehicle de combustió (corretja, filtres, bugies, tub d’escapament,…).\nActualment el govern té previst el llançament de pla MOVEA amb el qual es redueix el 40% el preu d’adquisició. I per als residents a Catalunya la Generalitat ha obert un pla d’ajudes (fins a finalitzar pressupost) del 30% per a flotes i del 20% per a particulars sobre el preu d’adquisició. Acollint-se a aquests ajuts es pot equiparar el preu a un scooter de combustió i des del primer dia estalviarem conduint un scooter elèctric.\nQuin cost de manteniment té un scooter elèctric?\nEl cost de manteniment d’un scooter elèctric és molt menor. Únicament és aconsellable revisar de manera periòdica l’estat dels frens i rodes de la moto, ja que no requereixen olis, filtres ni peces de substitució.\nA més també estalviaràs en temps, una aplicació de diagnòstic electrònic detecta problemes en segons i agilitza el teu pas per taller.\nQuadre comparatiu de costos\nNo sé el que sol durar la vida d’una bateria, i si se m’espatlla?\nScutum durant els últims 4 anys ha treballat en aconseguir la major durabilitat, control i seguretat de les seves bateries, totes de liti. Per a això ha disposat d’un sistema de gestió de les bateries BMS (Batery Management System) el qual controla voltatges, temperatures, càrregues i descàrregues, aconseguint un control màxim sobre les bateries i així allargar la seva vida.\nS’estima que les bateries d’Scutum, als 1000 cicles de càrrega, han d’estar per sobre del 80% de la seva capacitat. Igualment disposen de l’opció financera de Renting a 4 anys amb la qual garantim la vida de la bateria. En cas de desgast de la bateria es podria procedir a substituir la bateria completa (Caixa, cables, BMS, cel·les,…) o substituir només les cel·les. Actualment el liti està baixant a un ritme molt alt per l’increment del seu consum i la millora de la tecnologia pel que en pocs anys quan hagis de substituir les cel.les el preu serà molt inferior a l’actual.\nA Scutum analitzen les necessitats del client i assessoren sobre quina és la capacitat de bateria que hauria de muntar a la plataforma S02. D’aquesta manera el client compra en base al que necessita per ala seus recorreguts diaris.\nScutum és una marca relativament nova en el mercat, no em dóna prou confiança.\nScutum és marca 100% nacional i està avalada per Repsol, La Caixa i el CDTI. Els seus fundadors i enginyers són professionals del sector de l’automòbil des de fa més de 25 anys. Les motos Scutum donen totes les garanties, més tenint en compte que els components són nacionals.\nSi carrego la bateria a casa m’augmentarà molt la factura de la llum.\nFals. L’ideal és recarregar durant la nit o quan la tarifa és més baixa. D’aquesta manera ni ho notaràs, tot el contrari, estalviaràs en despeses de combustible.\nEn el cas que visquis en una comunitat, segons la llei espanyola vigent, no cal el consentiment d’aquesta, només has d’informar-los de la instal·lació de l’endoll. La despesa aproximada de recarregar totalment la bateria és de 0,50 cèntims.\nTambé pots recarregar-la a la feina o en els punts de recàrrega públics que són cada vegada més majoritaris.\nEls scooters elèctrics no corren tant i la potència no és la mateixa.\nFals, tenen una gran potència. Tots els que proven una Scutum es sorprenen de la potència instantània de l’scooter.\nLa S01 arriba als 50 km/h en 4 segons, podent arribar a una velocitat màxima de 100km/h, el necessari per circular a les ciutats. Tenen tres models de conducció segons les necessitats: City, Sport i Eco. I sumen com a novetat l’opció de Marxa Enrere.\nEm preocupa que no emetin sorolls de cara als vianants.\nAmb qualsevol vehicle que es condueixi cal anar amb precaució. El que no emeti sorolls cal veure-ho com un avantatge ja que s’ajuda a reduir la contaminació acústica en els nuclis urbans.\n← L’empresa ETECNIC mobilitat elèctrica guanya el primer premi Reus Empresa 2015\nElectromaps estrena nova aplicació per a mòbils Android →\nAndorra es vol situar al capdavant de la mobilitat elèctrica\n18/09/2015 19/10/2015 0


QUINA LA FEM?: Coromines\nEs mostren els missatges amb l'etiqueta de comentaris Coromines. Mostrar tots els missatges\nDe golfos i pollegueres.\nMolt pocs dels mortals hauríem lligat el mot polleguera com a derivat de polze. Per això ens calen els grans lingüistes. La primera documentació del mot recula fins al Curial, s. XV: «si lo dit Curial, tenint los genolls ficats a la polleguera de la porta de la cambra de la Güelfa...», i en l'expressió figurada d'indignar, exasperar-se, 'traure de polleguera', amb un testimoni ja a principi del s. XVII, segons Coromines. Derivat del llatí POLLICARIA, que al seu torn fora un derivat de POLLEX, 'polze, dit gros', igual que també en derivarien els noms dels pollegons de les forques (i de les muntanyes) i de les polleganes o arades antigues per llaurar.\nI pel que fa al mot golfo, substantiu, eh? Doncs prové del grec on volia dir «clavilla o pern que uneix parts d'un objecte (en particular d'una nau), 'juntura o articulació', per conducte del llatí GOMPHUS, del qual prové igualment el fr. gond (quasi sempre en plural, fr. antic gonz, i d'aquest es prengueren el cast. gonce, gozne, i portuguès gonços), i el diminutiu català antic i dialectal galfons, gofons, occ. go(n)fon; la forma, però, del català modern, que també és ja antiga, no està ben explicada, i és possible que surti d'un diminutiu llatí *GOMPHULUS, d'on gómfo(l)s i *gólfons per metàtesi, reduït després a golfos».\nSobre aquest darrer pas explica que «per aquell temps ja tendia a generalitzar-se homes en lloc d'hòmens, ases per àsens, termes, marges, coves per còvens (també a les Illes es degué dir algun temps hòmons i còvons, abans d'arribar a homos i covos com avui), i per tant la vida de *gólfons pogués ser ben curta, tot seguit reemplaçat per golfos, de terminació no tan excepcional». Tot i que aquesta explicació no casa amb el manteniment dels plurals en -ns en el nostre dialecte, a on s'han mantingut fins avui, ja en recessió.\nAixò ens explica Coromines, que afegeix que «ja antigament és la forma golfos la més ben documentada i més freqüent» des del segle XIV. I que «golfos és igualment la forma general en totes les fonts més modernes... És, en efecte, la forma que segueix essent usual a tot el Principat (llevat de l'extrem NO.) i incloent-hi el Camp de Tarragona i fins les Marques d'Aragó (Benavarri i Matarranya, desbordant àdhuc el límit lingüístic)».\nMalgrat aquest ús popular extens en el temps i en el territori, el mot golfos ha sigut bandejat sovint de la llengua estàndard, a on només hi trobem frontissa (mot també ben antic) per tot arreu. Ja ens n'avisa el mestre etimòleg: «Per al lingüista no nego que la forma golfos és una mica estranya i no sorprèn que aqueixos filòlegs antiquats i simplistes vulguin desembarassar-nos-en». A les Illes, la forma històrica i encara persistent és galfons, almenys a «Menorca i Mallorca, si bé amb la vocalització gaufó».\nContinua: «Lu galfó... fins a l'Alguer... I així reapareix en el Nord-Oest del Principat. Ja és vell a l'Alt Pallars, almenys a la Vall d'Àneu..., general des de la Vall Ferrera i Cardós... fins a la de Barravés, i allí ho diuen més en singular lu galfó, que, com em precisaren a Àreu i Farrera, de les dues peces dels golfos és la que té el piu o espiga que es fica en l'altra..., és a dir, el significat que deu ser etimològic fins en grec si prestem atenció al fet que el mot significava alguna cosa com 'dent', des de l'indoeuropeu». A Eivissa s'hi recullen tant galfó com gafó, «forma que coincideix amb la benasquesa, occitana i rossellonesa... gofons», sense la l, per tant.\nEncara hem d'afegir que, com a verbs, existeixen engolfar i desengolfar, que són l'acte de posar o traure els golfos d'una porta o finestra.\nDe golfos o frontisses.\nI encara, quina diferència hi ha d'un golfo a una frontissa? Doncs que aquest darrer, antigament frantissa, derivat de frant, participi de l'antic verb frànyer, 'trencar' (derivat del llatí FRANGERE), tenia el sentit de peça «doblegadissa, plegable, pròpiament frangible o apta per ser partida en dos», que canvià la a per la o «per la interpretació popular que hi veia unió de dues peces que es feien front l'una a l'altra». A més, «degut a la desaparició del verb frànyer, frant, en la llengua popular, el derivat frantissa es quedà en la nostra llengua sense el cap de família, d'on la metacedeusi [canvi de família lèxica] que l'incorporà exteriorment a la família de front». Per tant, només parcialment era sinònim de polleguera o golfos, però l'abandó modern d'aquests mots, per pagerols i malsonants, ha convertit aquests darrers decennis la frontissa en la reina de les subjeccions de portes i finestres.\nDe golfos pocavergonyes.\nPerò i l'ús de golfo referit a una persona vaga? Doncs en el català modern és un castellanisme. En la llengua dels nostres veïns carpetovetònics, el mot golfo és «probablemente derivación retrógada del antiguo golfín 'salteador, facineroso, bribón', y éste seguramente aplicación figurada de golfín 'delfín, pez carnívoro', por las cualidades que el vulgo atribuye a este cetáceo, quizá por la aparición brusca del salteador, comparable a la del delfín que salta fuera del agua». Afegeix Coromines (DCECH) que les derivacions regressives solen ser freqüents en mots d'argot.\nA l'EM el mot golfín fora a Castella mot molt viu i popular. Encara que, ves per on, «por primera vez se mencionan los golfins h. 1290 en la Crónica catalana de Desclot, pero con referencia a Castilla, y más precisamente a Sierra Morena: 'aquelles gents que hom apella Golfins són castellans e salagons, e gents de profunda Spanya, e son la major partida de paratge. E per ço com no han rendes... fugen de llur terra amb llurs armes. E així com a hòmens que no saben altre fer, venen-se'n en la frontera... e així aquelles gents prenen crestians e serraïns, e estan-se en aquells boscatges, e aquí viuen, e són grans gents e bones d'armes, tant que el rei de Castella no·n pot venir a fi (148)». O sigui que el golfo, entès com aquell personatge que no fot brot, a banda de saltejador i 'bribón' (no cal que sigui rei, però, tot i les notícies actuals sobre golfos reials), és un castellanisme en el català actual, però que provindria d'un catalanisme del castellà medieval.\nHo heu entès, fàcil oi? No em negareu que és tan bo com una novel·la policíaca, això de l'etimologia, sobretot quan ens l'explica el nostre gran Coromines!\n Els frens: de la boca als peus\nEtiquetes de comentaris: Coromines, Costumari, Llengua i Literatura\n L'Andorra del començ del segle XVIII\n1718. Andorra, «Carte d'une partie de la Catalogne...»,\nClaude Roussel (1655?-1725?) i François de La Blottière (1673-1739) (Gallica).\nLes Valls d'Andorra en una representació del tombant del segle XVII al XVIII, feta pels primers geògrafs militars francesos en aquella època de consolidació del nou domini de la monarquia gavatxa sobre el Pirineu català, amb el país migpartit després del Tractat dels Pirineus.\nLa primera, curiosa i més destacada característica del mapa n'és l'orientació inversa, és a dir, amb el sud a la part superior. De manera que trobem les partides andorranes a peu de mapa i les terres baixes del Segre a dalt de tot. Encara que no desconeguda en algun altre mapa, no solia ser la representació més habitual. Si girem el full (que amb les eines digitals tot és així de senzill), n'obtindrem una representació més acostumada. Només hi tenim la vista de les valls de la Valira oriental, atès que les mesures del mapa no hi deixaven més espai.\nNo trobo explicacions de la intenció del perquè d'aquest canvi en l'orientació geogràfica dels mapes, en contra de la tradició. Però és obvi que si s'hi decidiren dos dels més importants geògrafs de la França del moment, és que hi havia d'haver alguna raó de pes, ni que només fos psicològica. No devien tampoc ésser de fàcil lectura per als oficials militars, més acostumats a les representacions tradicionals. És probable que es busqués un paral·lelisme simbòlic entre la direcció real de les marxes militars vers el sud amb sa representació gràfica, de manera que els accidents geogràfics es trobessin en la mateixa disposició que se'ls anaven topant. Davant d'un mapa, la nostra mirada, des del peu de pàgina, ja implica una presa de posició, i aquests mapes aconseguien centrar la posició de l'observant des de la mateixa França com a punt de referència.\n«Carte d'une partie de la Catalogne sur laquelle se trouve les cours des rivières de la Sègre, de la Noguera Paillaressa, la Rivière Salée et partie des cours de la Noguera Ribagorsana, de Balira, de Llobregat, de Cordonner, la Conques de Tremps et les vallées de Cloua, de Realp, d'Arques, de Perle, de Bonna, de Cabo, de Paillerol, de Castelbon, d'Andorra, d'Arsegre et d'Estona»,\nEl llarg títol del mapa es deu al fet que enumera totes les valls fluvials que pretén retratar, dinou en total, sovint només parcialment (per limitacions òbvies d'espai) i que, malgrat el notori afrancesament dels topònims i hidrònims, són del tot recognoscibles. Moltes de les poblacions s'acompanyen d'un número, que indica el nombre de focs o caps de casa de què gaudien en aquell inici del Set-cents. La qual cosa hi aporta un gran valor afegit. Però la més lloable característica del mapa és, sens dubte, la bellesa captivadora de l'acoloriment.\nSi la cartografia europea de l'Època Moderna ha de tindre un pare o mare, aquest-a ha de ser la cartografia militar gavatxa, que des de final del segle XVII es desenvolupà per mitjà dels treballs del «Dépót de la Guerre», gran arxiu per a la conservació de la memòria dels fets militars de l'exèrcit francès segons els plànols, mapes, memòries, escrits i tota mena de gravats i publicacions topogràfiques, i per mitjà de la creació del cos d'«lngénieurs Géographes» al 1696, els membres del qual, sobre el terreny, prenien mesures i dibuixaven tot allò que tingués interès militar per tal de coadjuvar a l'èxit de les campanyes militars dels mariscals gavatxos. Ja durant tot el segle XVI, diversos enginyers, com el Senyor de Beaulieu, havien començat a desenvolupar aquesta vertadera nova 'arma' de guerra, basada en el coneixement previ del teatre d'operacions a través de representacions gràfiques, mapes i plànols.\nRoussel i La Blottière foren dels primers i destacats enginyers que, en aquells temps de començ del segle XVIII tombaren pels Pirineus i per Catalunya, durant i acabada la Guerra de Successió, tot deixant-nos-en unes bellíssimes reproduccions, que provoquen les delícies dels experts i la badoqueria dels llecs. L'apropiació del nord del nostre país de part de l'Estat (francès) després de l'aixecament dels Segadors, portà la frontera política als Pirineus, i la necessitat d'assentar-la i assegurar-la en aquell tombant de segle, vista la sorprenent manca de reclamació territorial de part de l'Estat (espanyol), n'accelerà la representació geogràfica.\nUn excel·lent article sobre el mapa dels Pirineus del 1730 d'aquests cartògrafs, el podeu llegir a «El repte cartogràfic del Pirineu en el mapa de Rousse i la Blottière (1730)» de Jesús Burgueño (enllaç) sobre la «Carte Generale des Monts Pyrenées», el gran mapa de la serralada que fora usat durant tot el segle divuitesc i fins a les guerres napoleòniques.\nLa llarga descripció del mapa amb les conques fluvials que representa.\nDetall de l'escut que presideix el mapa, probablement l'ensenya de la monarquia (francesa) en temps de Lluís XV.\nEl tram final de la Valira arribant al Segre als peus de Castellciutat, amb les sèquies derivades al pla de la Seu d'Urgell.\nLes grafies amb b/v es val alternant en els docs. històrics i demostren la confusió que des de ben aviat hi hagué entre aquests dos fonemes en favor de la bilabial. Pel que fa a l'etimologia, el mestre Coromines ens hi posa llum: «prové de VALERIA... amb tractament normal de la E (breu), que davant I (breu) en català dona -í-... Coincideix, doncs, amb el nom propi romà VALERIUS, en forma femenina. Que un nom de riu, de grandària mitjana o petit, vingui d'un NP, és un fet que es repeteix molt en la nostra toponímia: Francolí, Gaià (GALLIANUS), Ges, Ricardell, Orlina i altres...\n«Valerius fou molt representat en el santoral romà: el Sant nat a l'Àfrica se celebra el 16 de novembre... Batejar els infants amb aquest nom encara és ben popular en terres pirinenques... i si hi hagué molts Valeris en temps visigòtics, més que ara, no és estrany que això vagi deixar més rastre a la zona Ribagorça, Palars, Andorra, Cerdanya, ciutadella de tots els arcaismes... I que això no passava pas solament amb els noms dels rius ens ho prova almenys el nom del Mont Valier, el gran cim pirinenc 2.519 alt. arran del trifini entre la Vall d'Àneu (terme Alòs), i els termes municipals de Seix i Sarrat... En el terme de Fraga hi ha una partida Mont de Sant Valero...\n«Sant Valeri fou invocat pels pagesos, sobretot, com ho fan amb tots els sants, contra la calamitat que més els preocupa, la secada. L'AMNIS VALERIA fou, doncs, un corrent d'aigua posat sota la protecció de Sant Valeri, a tall de patronatge d'aquests corrents d'aigua preciosos, que mai no s'eixuguen. Alhora es donava l'epítet de VALERIA a les estives i als pàscua d'En-Valira, on neix la Valira...»\nSant Julià de Lòria amb 50 focs, Aixovall a,b 15, Santa Coloma amb una dotzena. És destacable la proliferació de ponts sobre la Valira d'Andorra la Vella per avall. S'hi destaca l'antic camí muntanyenc cap a la Cerdanya, cap a Arànser i Lles, probablement impracticable a l'hivern i només de ferradura a l'estiu.\nAndorra la Vella, amb 60 focs, i els horts als peus de la ciutat. Això vol dir, sobre els 400 habitants o poc més. O sigui que, amb tres-cents anys més, la població s'ha multiplicat per cinquanta, i bàsicament durant la segona meitat del segle passat.\nLes Escaldes amb 40 focs i Engordany amb menys de 10. S'hi destaquen amb claresdat els molins fariners de la sèquia derivada de la Valira passat el pont d'Escaldes.\nNo s'acaba de veure bé el nombre de focs d'encamps, potser 62. Però Sant Miquel de Mosquera, amb 30, ja n'era un nucli important, mentre que Vila era molt més modest, només amb 7.\nLes Bons amb 9 focs, però amb pont sobre el riu. Del Santuari de Meritxell no se n'especifica la població que agrupava a son voltant, però sí que té presència al mapa, cosa que vol dir que era ja considerat lloc de referència. Mentre que d'allà en amunt, cap a Canillo i Envalira, ja no hi havia gran cosa destacable per als autors del mapa.\n Los focs catalans de 1685\nEtiquetes de comentaris: Andorra, Coromines, Mapes i plànols, Segle XVIII\n1930 ca. BCN. Carrer de la Freneria.\nEl vell racó del carrer de la Freneria a la cantonada amb l'absis de la catedral. Avui les cases són totes refetes.\nFre, frenar, refrenar, desenfrenar.\nEl DCVB defineix l'estri com a instrument de ferro al qual es lliguen les regnes, que servien per menar els animals, car el ferro, col·locat a la boca del cavall o mula, estirava o afluixava donant a entendre a l'animal que calia arriar o parar.\nEn Coromines testimonia la forma arcaica fren en doc. de 1252 i ja sense la -n final, que sempre reapareix en plurals i derivats, en abundància des de l'EM. «En uns annals de València del segle XV ens conten com anaven a llogar els millors freners del famós gremi barceloní», al carrer de la Freneria a tocar de la catedral. «En molts llocs, però, no distingeixen entre el fre i l'embocadura o mòs, p.ex. a la Vall de Cardós».\nA banda del genèric cotxe, que no és poca cosa, no gaires altres mots dels arreus de les bèsties passaren als vehicles (auto)mòbils. Ben curiosament, però, els frens, que s'usaven per refrenar, sofrenar, afrenar o enfrenar, és a dir, per aturar amb diferents graus d'intensitat la velocitat o envestida dels cavalls i mules, col·locats a la boca dels animals, passaren a designar també el dispositiu d'aturada dels vehicles, activat amb el peu, tot i que en un primer moment els frens dels cotxes s'estiraven amb una palanca de mà, com també han conservat els automòbils, fins que l'electrònica ha substituït les antigues palanques refrenadores per un infame botó.\nEl verb frenar apareix cap al 1900, «manca encara a Labèrnia, 1888», escriu Coromines, «ço que prova que... ni l'un ni l'altre s'heretaren del ll. FRENARE, sinó que són formacions noves que reemplaçaren els tradicionals [verbs], com es comprova pel fet que encara avui el mot bàsic és desenfrenar-se, desenfrenat (derivat de desenfrenar), per més que modernament s'hi hagi anat establint una distinció semàntica i estilística». El mot tradicional desenfrenar(-se) ha passat, doncs, a tindre un significat més figurat, per als excessos del cos o l'esperit, mentre que els tècnics frenar, desfrenar, s'han mantingut per al significat tradicional d'aturar.\nCuriós trajecte, a la fi, el que ha fet el mot fre: de tindre'l a la boca a posar-nos-el sota els peus.\n2018. BCN. Carrer de la Freneria, Joaquim Francés.\nLa Freneria era el carrer que agrupava el gremi dels freners, els menestrals que treballaven el ferro per tal de fer-ne frens per als animals, cavalls o mules. Situat al bell mig de la ciutat gòtica, ben bé darrere de la catedral, es tractà d'un dels gremis més influents de la ciutat des de temps reculats, al segle XIII. La fama dels freners barcelonins s'escampà per tot el país i, és clar, serviren la nostra reialesa i noblesa medievals.\nAnys 60. BCN. Carrer de la Freneria.\nL'estret carrer medieval és perpendicular a la Torre del Rellotge de la catedral de la ciutat, i proporciona la coneguda i bella imatge del campanar que s'eleva en la perspectiva de les altes parets del carrer.\n1888. BCN. Carrer de la Freneria.\n«La Ilustració Catalana», 15 de juliol (BDH).\nUn preciós gravat de J. Pellicer-Montseny del carrer dels freners el dia de diumenge de rams, quan grans i xics, de bona casa, acudien a la catedral amb les rames d'aulivera.\nDetall de l'ambient al voltant de la catedral en el dia de Rams, amb vigilància policial inclosa. La vista lateral de la Torre del Rellotge és privilegiada des del carrer dels antics freners.\n«Ermengolari», 7 febrer, «La Manyana».\nEn Rajoy es creia poder menar el poder judicial, amb les regnes estirant del fre. Però la judicatura d'aquest Estat (espanyol) s'ha convertit en un cavall desbocat, sense fre, des que el Borbó els atià l'A por ellos (nosaltres) al discurs del 3-O.\nEtiquetes de comentaris: BCN, Coromines, Llengua i Literatura\n «Home xic, carregat de vit», o a propòsit dels bitxos\nEls noms del bitxo o vitet en llengua catalana.\nBen pocs coneixem avui què vol dir la frase feta picant que encapçala aquesta empostada. La pèrdua de l'imaginari popular i de la fraseologia tradicional ha sigut demolidora durant aquest darrer canvi de segle al llarg i ample dels nostres països, i principalment a les zones urbanes.\nLa intenció salaç d'aquesta vella dita s'entén, però, ben de pressa si consultem algun savi etimòleg, el qual ens podrà explicar que el mot vit ens arribà del llat. VECTIS, barra, palanca, i que en llatí vulgar derivà ja cap al sentit de verga, membre viril. Els mots procaços sempre solen ser tardaners de documentació, car mai no han sigut propicis perquè hom els escrigui, i encara menys com més enrere tirem. Per això, la primera nota del mot no apareix fins ben entrat el segle XIV. En Coromines, mestre i figura, ens l'exemplifica, poèticament, en un fragment d'unes cobles equívoques (de doble sentit) que els germans Jaume i Pere March, oncle i pare de l'Ausiàs, compongueren tot jugant a versificar, i que deien:\nBlanca i bella n'és la cosa\na on és fundat l'estany...\nde peix no en traurets est any\nsi no li'l posats de costa...\n'cony' és l'estany,\ne lo ventre és la costa,\ne lo vit dic que és lo tany\nque creix quan hom lo hi acosta.\nExplica el nostre etimòleg que «el sentit figurat és comú, des dels orígens, al català amb el francès vit i l'occ. viech, que apareix des de trobadors de principis s. XIII». Ara doncs, el sentit reivindicatiu d'atributs genitals que la frase feta reclama és prou evident, i molt directa. Gens a veure amb la finor de l'expressió, ben usual encara, que diu que «al pot petit, hi ha la bona confitura».\nMapa dialectal dels noms del bitxo o vitet als Països Catalans.\nEl cas és que del mot vit «en el País Valencià, i a totes les comarques a l'entorn de l'Ebre, s'ha aplicat a la pebrina o pebrotet coent (pel seu color encès, etc.), sovint en la forma diminutiva vitet... i també amb l'eufemisme de dir-ne dit: 'ditet coent'». Del plural, vits, pronunciat apitxadament i entès com a singular [bitx], als dialectes de damunt l'Ebre, se li aplicà un nou plural, bitxos, i d'aquest el singular bitxo, nom tradicional i més estès del conegut pebrotet picant entre els múltiples altres noms i variants locals que poden escoltar-se al llarg i ample de la nostra geografia:\n«A part de vitxo o vitet (típic del País Valencià), també rep els noms no tan escampats i localitzats (llista per ordre alfabètic i no-exhaustiu) de bajoca roja (Alcoi), cireret, cirereta (País Valencià, Gironès, Empordà, Mallorca), citró (Eivissa), coent(a), coentet (Benissa), coral, coralet (plana de Castelló i alguns pobles del Segrià com La Granja d'Escarp), cornet (Ibi), corneta, ditet (Alcoi), nyoreta, ovalet (tortosí), parleta (tortosí), pebre de banyeta (Menorca), pebre coent, pebrera coenta, pebreta, pebrina (rossellonès, gironí), pesteta (Maestrat, tortosí), viró (Callosa d’en Sarrià, Benimantell, El Campello), visolet (Agres, Muro), xitxó...» (viquipèdia).\nNo és fàcil, doncs, pintar un mapa dialectal i amb segura seguretat que al mapa que proposem si li podran posar nombroses falques. Aquesta i no altra n'és la intenció. Que a partir d'una proposta generalista, tothom hi pugui dir la seua i apuntar-hi la paraula que conegui o faci servir a son terrer. Molt millor així, que no pas cedir terreny als mots forans, com chile, chili, que avui tenen segrestada la llengua de molts cuiners, altrament dit, gastrònoms.\nEls noms del bitxo o vitet als Països Catalans.\nEn els darrers anys, s'ha anat estenent la moda de conrear bitxos de coloraines per al mercat de les plantes, i no és gens estrany de trobar-se testos de bitxos ben acolorits de decoració en botigues i restaurants. Us puc ben assegurar que els que trobareu a l'hort de mon pare no són gens decoratius, i se n'acaba fent bon ús, segons marca la tradició, els verds avinagrats en conserva, i els rojos, ben picats i molts, empolsinats damunt una bona caragolada.\n1870. «Lo Ponton», BCN.\n«Periòdic més coent que un vitxo», o bitxo. Coneguda frase popular per expressar el grau de coençor, física i figurada.\nEtiquetes de comentaris: Coromines, Llengua i Literatura\n Del rang al reng i l'arengada\nDel rang al reng i l'arengada.\nCatalà: «reng, rengle».\nL'etimologia del francès se ranger, origen de tots els ingredients etimològics del ranxo, es remet, segons els estudiosos, a una arrel del germànic «fràncic HRING, 'cercle, rotllo de gent formant renglera'», diu en Coromines. Per aquesta via pervingué en els mots catalans reng, renglera, rengle, i ja pràcticament des dels orígens de la llengua escrita, les trobem documentades en Llull i Jaume I, al segle XIII.\nInfluenciades pel sentit del llatí REGULA, 'regla i regló, línia d'escriptura', aparegué la l en els derivats i el sentit rectilini, contraposat al de l'arrel originària, que donà ring, 'cercle', que es retroba en totes les llengües germàniques.\nEl mot reng fou molt usual en la meua infantesa camperola, ja que en lleidatà designava les fileres arrenglerades de pomeres, perers o presseguers, tal com es plantaven en trossos i bancals. Quins tips de recorrê'ls amb el banc (escala de collir fruita) amunt i avall. Quin patir quan a primera hora de la tarda et donaven el reng del sol!\nQuan volem traure alguna cosa del reng, doncs el que fem és arrencar. En els dialectes occidentals del català, arrancar (amb neutralització d'e en a, com a avançar, xarrar...) Potser en el cas d'arrancar reforçar per contacte amb els corresponents occità i francès, derivat de rang. El mot ha tingut diverses derivacions modernes (l'automobilística principalment), però tots conservem el sentit originari, per tal com en absència d'artefactes tecnològics, a tots ens havia tocat parar al joc de l'arranca-cebes.\nEl rang entès com a categoria o jerarquia social també és mot pres del francès rang, que és la forma corresponent al nostre mot hereditari reng. Passat a l'anglès, de rank se'n derivà ranking, mot que s'ha esbarriat per totes les llengües del món, a partir de la dèria que els humans hem desenvolupat a través de la ciència i la tècnica de classificar-ho tot quantitativament. Avui en dia fem rànquings de les coses més sorprenents, com si en la quantitat i la competitivitat hi hagués l'essència del sentit de l'ésser humà en aquest món.\nTambé amb l'arrel germànica HRING, mare de ranxo i de reng, trobem la paraula arenga, d'origen militar medieval, i a on amb alguna altra d'entremesclada, va donar el sentit de sermó fet a la soldadesca, aplegada en rotllana al voltant del general arengador. En aquest nostre segle XXI, passarà als arxius sonors l'arenga de la Carme Forcadell en la manifestació de l'11-S del 2014, «president, posi les urnes»! Honor i compromís amb la nostra Presidenta del Parlament injustament i venjativa empresonada pels poders de l'Estat (espanyol).\nCatalà: «areng, arengada».\nEncara un parell de mots més d'aquesta reproductiva arrel fràncica HRING. Potser també perquè s'assecaven i guardaven en reng, aquestes sardines salades esdevingueren arengs (francès haring, alemany hering, anglès herring). Aquestes sardines 'arencades', amb sonorització, també són conegudes com a arengades.\nPer acabar per avui, l'arrel germànica HRING és emparentada amb l'arrel grega (S)KER, diuen els entesos, de la qual i per mitjà del llatí, ens han pervingut nombrosos mots amb la idea compartida de rodó o corbat. Com p.ex. corona, corol·la, circ, cercle, circum-, cresta, corba. Vatua l'olla amb l'etimologia!\nSegle I. Ilerda.\n(Foto: Museu Diocesà i Comarcal).\nAixí afigurem la Lleida de l'època romana, en una representació ideal a partir del que els estudiosos infereixen dels testimonis que en tenim. La ciutat fou conquerida cap al 205 a.n.e., data de la derrota d'Indíbil, i perdurà com a ciutat romana (oficialment a partir de l'Imperi d'August) fins al començament del segle V, ja en plena descomposició imperial a Occident. La ciutat a on segons la llegenda morí la Salomé bíblica, s'ajeia al llarg del Sícoris, al peu del turó més prominent que la dominava i a on hi hauria hagut l'acròpolis de la ciutat, després església visigòtica, mesquita i suda, església cristiana i castell reial.\n[Era comuna (EC) i abans de l'era comuna (AEC) són les traduccions al català de les expressions angleses Common Era (abreujada CE) i Before the Common Era (BCE) que en l'actualitat són progressivament adoptades per historiadors i acadèmics anglosaxons i d'altres països per a substituir els termes Anno Domini (abreujat AD) i Before Christ (BC, abans de Crist). Els equivalents en català d'aquests termes són 'abans de la nostra era' (abreujat a. de la n. e.), i 'de la nostra era' (abreujat de la n.e.); per exemple, l'any 50 de la nostra era (abreujat: l'any 50 de la n.e.), o l'any 50 abans de la nostra era (abreujat: l'any 50 a. de la n.e.)] (viquipèdia).\nEl nostre gran homenot i etimòleg, comença l'entrada de la nostra ciutat al seu Onomasticon de manera clara i taxativa: «La capital de la Catalunya Occidental». Sens dubte. «Tothom recorda la decisiva batalla d'Ilerda, en què els generals pompeians foren vençuts pels de Cèsar. De la denominació romana ILERDA se'n derivà la forma aràbiga, «partint de LERDA, variant d'ILERDA, i de l'aràbiga ve la castellano-aragonesa». També l'occitana, com escrivia Cerverí de Girona, evitant el pla català en ses poesies:\nEntre Lérida e Belvís,\npres d'un riu, entre dos jardís,\nvi ab una pastorela un pastor...\nLa forma aràbiga Làrida/Lérida, molt popular i difosa, la trobem fins i tot en alguns dels primers textos catalans del segle XIII, fins a Desclot, essent substituïda del tot per la forma evolucionada Lleida, «prolongació d'una forma ibèrica primitiva (I)LERSDA... no simplificada pel llatí». O sigui que, mentre «les classes altes romanes, visigodes i aràbigues acceptaren aquesta forma del llatí clàssic [ILERDA], el poble menut seguí aferrat al seu consonantisme ibèric», forma que passaria a LESDA, «que donà regularment Lleida, segons la normal evolució fonètica del català».\nLa forma romana, al seu torn, sorgí de la forma ibèrica ILTIRTA. El mot ilergeta estaria format per l'arrel iberobasca ILI 'ciutat o vila', amb l'afegit d'un sufix TIR, que segons Josep Lladonosa hauria volgut dir 'vila fortificada'. Però Coromines rebat: «Tan natural que precisament per això mateix no serveix. No eren places fortes, tant o més, Balaguer i Fraga...?» El nostre gran lingüista, en canvi, es decanta per creure que signifiqués 'llop'.\nOnomasticon Catalaniae, J. Coromines.\nEl llop podria trobar-se en els més antics orígens ibèrics del topònim de la nostra ciutat, grafiada en la darrerament popular forma NAYOX, escriptura ibèrica, mixta fonètico-sil·làbica, que representa la veu ILTIRTA.\nEl Sícoris, riu que modela la nostra ciutat al llarg dels segles, amb el seu pont romà, pràcticament al mateix lloc des de fa més de dos mil anys! El pont de pedra romà s'hauria construït sobre la meitat del segle II a.n.e., sobre la base d'alguna passera de fusta més o menys destacada d'època ilergeta. La topografia característica de la ciutat, amb el gran turó que la dominava, feia complicada la distribució tradicional de la ciutat romana, però sí que s'hi faria evident el Decumanus Maximus, o llarg carrer que la creuava d'est a oest, i que temps a vindre esdevindria el nostre gran Carrer Major. A la plaça Paeria i Sant Joan, també des d'aquells temps gairebé immemorials, hi hauria hagut el Fòrum d'una ciutat que devia rondar els cinc o sis mil habitants.\nSobre el riu SICORIS, ben conegut en la historiografia llatina, però de difícil etimologia, «Qui podria assegurar-la?» es pregunta en Coromines, el qual s'apunta a una hipòtesi que remetria aquest nostre hidrònim a «un poble indoeuropeu precèltic que envaí la costa provençal i la Península Ibèrica abans que els celtes: els sorotaptes», de l'època de la cultura Urnenfelder, i això remetria cap al segle X a.n.e. Segles més tard, «l'Edrissí li diu el 'riu de les oliveres' (al-zäitûn)... que és el nom que ha donat el cat. Aitona», mentre que els geògrafs àrabs l'adoptaren com a siqar. Com a nom de comarca, especialment de la part dreta del Segre, el mot Segrià remunta també als segles medievals, mentre que la part esquerra Segre avall era considerada ja part de la plana urgellenca.\nLa part més oriental de la ciutat, fins als límits, mantinguts fins al segle XIX, del riu Noguerola, les aigües del qual alimentarien ben probablement els banys de la ciutat, i, en època medieval, les set adoberies del segle XIII, les més antigues conservades als nostres Països. La cruïlla entre els carrers del Carme i Magdalena també fora de planta ancestral i remetria a l'antiga ciutat ibèrica i tot. Fins a gairebé la baixa Edat Mitjana de la Porta Ferrissa (Plaça de la Sal) enllà, potser la ciutat no era tan desenvolupada i des d'allà sortia i se'n desviava en diagonal el camí de Corbins i de Balaguer, donant aquesta característica forma al carrer Magdalena.\nLa part més occidental, que s'acabaria a Boters i d'allà perpendicularment fins al riu, com també la ciutat mahometana i la cristiana, atès que les muralles devien ser fetes i refetes un cop i un altre al mateix lloc durant segles. La porta medieval de Sant Antoni fora la sortida més occidental del Decumanus. A l'esplanada dels peus de la Llengua de Serp hi hauria hagut des de sempre i en totes les cultures que han habitat la nostra ciutat, la població de classe alta, i en època medieval, el barri universitari. Només la destrucció barbàrica borbònica (espanyola) que arribà després de la derrota del 1707, feu desaparèixer la part de la ciutat que s'estenia des de la Seu al Mercat del Pla, per entendre'ns. La segona meitat del segle XX traslladaria la zona alta una mica més amunt, als eixamples del secular camí de Montsó, i avui, més enllà encara, carretera d'Osca amunt.\n1999. Lleida. «Juli Cèsar», de Manel Cusachs.\nLa gran escultura de més de 5 metres i 6 tones de dedicada al triomfador de la batalla d'Ilerda al 49 a.n.e., obra patrocinada per l'homenot garriguenc Josep Vallverdú i esposa, Isabel Arqué.\n Ilerdam videas (o Gardeny i la Vall de la Mariola)\nEtiquetes de comentaris: Coromines, Ilerda, Lleida, Segre


El primer dia d'una etapa inoblidable | UAO CEU\n🎓 El primer dia d'una etapa inoblidable\nAhir, la universitat va tenir la satisfacció de celebrar l'acte de benvinguda dels nous estudiants de grau\nFecha: dijous, 13 de setembre de 2018 a las 18:45h\nEl primer dia d'una etapa inoblidable\nAhir, la universitat va tenir la satisfacció de celebrar l'acte de benvinguda dels nous estudiants de grau. Una cerimònia que el Vicerectorat d'Estudiants i Qualitat i el seu Servei d'Estudiants organitzen amb l'ànim que aquests nous alumnes se sentin membres de la comunitat universitària des del primer dia.\nSerà una jornada que dins de quatre anys, quan acabin els seus estudis, recordaran amb nostàlgia. Marca el punt de partida d'uns anys irrepetibles en què el Campus de Bellesguard esdevé la seva segona casa.\nPer començar amb bon peu, van rebre informació per part del vicerectorat de tots els serveis que tenen a la seva disposició i se'ls va recordar la vital importància que el tutor tindrà en el seu recorregut acadèmic. A més, van rebre les paraules de benvinguda de la rectora, Eva Perea, la vicerectora d’Estudiants i Qualitat, Maite Signes, i el degà, Joan Ripoll.\nUna vegada acabada aquesta sessió de presentació, que va tenir la particularitat de celebrar-se en el claustre, ja que encara no han conclòs les obres de l'Aula Magna, els estudiants es van distribuir en les aulas que ocuparan durant aquest primer curs d'universitat.


6è de Primària: 2018-03-11\nLes colònies al Clar del Bosc\nEls nens i nenes de 4t hem anat de colònies al Clar del Bosc (Banyoles). L' Oriol, la Sheila,la Patri, en Juli i la Marina han estat els nostres monitors. Hem fet moltes activitats, però també hem jugat molt.\nHem anat al parc màgic de les Estunes, on regnen les Godges (fades d'aigua) i hem pogut passar entre unes esquerdes mooolt grans. Hem fet rutes d'orientació, tot fent servir la brúixola. Hem fet tir amb arc i hem pujat al bosc vertical. Per acabar, ens hem llençat per unes tirolines. A més, hem pogut estar en contacte amb la natura i d'un entorn espectacular.\nHan estat uns dies plens de convivència, gaudi, jocs i fins i tot discoteca. Ens ho hem passat molt,molt,molt bé. Tot seguit, podeu veure el vídeo de les nostres colònies.\nPublicat per Alícia Martín a 21:54


TAC Terror Arreu de Catalunya - Cardoterror: festival de Cinema de Terror de Cardedeu\nTerror Arreu de Catalunya, o abreujat TAC, és una associació aixopluc de festivals de cinema de Catalunya dedicats al gènere de terror.\nL’organització del TAC vol dignificar el gènere de terror a través de la difusió dels festivals que en son membres. Anualment, atorga el «Premi TAC» de curtmetratge per estimular creadors catalans i crear punts de trobada i intercanvi d’idees i contactes.\nEl TAC va ser fundada el juny del 2010 pels festivals Cardoterror (Cardedeu), Cryptshow (Badalona), FesTerror (Lloret de Mar) i el Festival de Cine de Terror de Molins de Rei (Molins de Rei). El maig del 2012 tres festivals més es van adherir a la federació: Fantosfreak (Cerdanyola del Vallès), Horrorvision (Barcelona) i el Festival de Cine de Terror de Sabadell.\nActualment el TAC està format per:\nDel 28 d’octubre a l’1 de novembre de 2021\nDel 5 al 14 de novembre de 2021, presencial.\nDel 28 d’octubre al 21 de novembre de 2021, online.\nEl 2, 3 i 4 de juliol de 2021\nFestival de Cine de Terror de Sabadell (Sabadell)\nDel 31 maig al 6 de juny de 2021\nBaiDeFest – Festival de Curts Fantàstics i Terror de Roses (Roses)\nB-retina (Cornellá de Llobregat)\nDel 17 al 19 de setembreç\nSant Cugat Fantastic (Sant Cugat del Vallès)


Bona nit i tapa't: Relats conjunts, Bratislava christmas market\nL'home tentinejava per un carreró fosc i estret. Mostrava clars signes d'embriaguesa. L'abric esparracat que el cobria no podia pal·liar el fred que feia; no obstant, no semblava que això el preocupés. Potser ja hi estava acostumat, o potser l'alcohol li havia escalfat el cos, tant com l'esperit. L'hivern s'havia avançat aquell any, i ho havia fet de la manera més crua possible. La gent que viu al carrer ja sap el que vol dir l'hivern, sobretot si aquest es presenta llarg i cruel.\nLes tentines el van portar a una plaça, l'espai es va obrir davant seu i va percebre tota la llum, la gent, els sons. Hi havia mercat, mercat de Nadal. Altre cop era Nadal. No podia recordar la darrera vegada que l'havia celebrat amb gall d'indi i vi del bo, amb caliu. Aturat a l'entrada del carreró, amb el cos oscil·lant, va acabar-se l'ampolla de vodka que encara duia a les mans. Quan l'última gota va baixar-li gola avall, va llençar l'ampolla amb fúria contra les llambordes. No li servia de res una ampolla buida. Va reprendre el pas. Cap a la gent, cap els somriures, les nadales.\nHi havia moltes paradetes, molts guarniments. Tothom semblava content, reien, treien la cartera i vinga a desprendre's de bitllets en ximpleries innecessàries. Ningú no se'n recordava en aquests moments de la gent que més ho necessitava. De fet, caminava entre la multitud i ningú es va adonar de la seva presència, o ningú va voler adonar-se'n. Entre abrics luxosos, barrets de llana, guants i sabates cares, un home caminava a la deriva vestit amb parracs estripats i bruts, escabellat i pudent d'alcohol i de misèria. Però tots eren cecs, només veien els llums i les galindaines nadalenques.\nAl bell mig de la plaça, l'home va desplomar-se. Un altre borratxo que dorm la mona en un fred vespre d'hivern. Però aquesta seria l'última mona. Alguna cosa va trencar-se al seu interior abans de caure, i en impactar amb el terra ja no respirava. El fred, l'alcohol, la soledat... havien fet el seu efecte. No va ser fins hores després que van recollir-lo d'allà. Ningú l'havia vist caure, i si el van veure a terra, van fer com si no l'haguessin vist.\nAquesta és la proposta nadalenca de RC. Apunteu-vos-hi!\nRita 18 de desembre de 2009, a les 20:56\nBuff, XeXu! Bon relat, però tristíssim...\nNo m'ho puc creure, la primera!!!\nJJMiracle 18 de desembre de 2009, a les 20:58\nUn relat molt cru… però m'agrada!\nMe'n vaig de sopar d'empresa!\nA.C. 18 de desembre de 2009, a les 21:08\nOstres XeXu!! En quant a escrit, està molt, molt ben escrit però la història és tristíssima.\nÉs possible que pogués passar una cosa així, però ho veig molt improbable. Sempre hi hauría qui treuria un mòbil per trucar una ambulància (jo m'hi he trobat i és el que vaig fer)\nI els artesans, que no han de viure? Els terrissers que fan les seves figuretes, plats, tasses, els que tallen la fusta, els que fan coses de llana o de roba, els que treballen el cuir, o fan bijuteria... i estan esperant aquestes festes per fer una mica de calaix i no passar-ho malament ells més endavant?\nAixò sí... de ben escrit n'està molt. Un dels millors que t'he llegit :-)\nCarme Rosanas 18 de desembre de 2009, a les 21:18\nJa m'esperava un relat d'aquest a mena, ens vas preparar l'altre dia... ;) Molt bon relat. Jo l'he escrit avui, però està fent la cua dels posts programats.\nA.C. 18 de desembre de 2009, a les 22:43\nM'agrada aquest blog :-))\nLa Carme també s'esperava un relat així jeje i jo m'hi jugo el que sigui a que en XeXu s'esperava que jo protestaria ;-))\nAquesta foto està donant lloc a relats molt diferents i això m'agrada :-)\nElfreelang 18 de desembre de 2009, a les 23:35\nÒndia quin relat més trist i dramàtic! Peró un relat molt ben narrat!\nMcAbeu 19 de desembre de 2009, a les 9:51\nÉs molt bo i m'agrada, està molt ben escrit.\nHe de dir que, com a la Carme, l'estil del conte no m'ha sorprès gens després del teu apunt "nadalenc" de l'altre dia. I tampoc m'ha sorprès el comentari de l'ASSUMPTA...\nEns comencem a conèixer massa, potser??? :-DD\nnimue 19 de desembre de 2009, a les 9:52\nla culpa no és del nadal!! la culpa és del fred!! si no fes fred l'home no hauria de beure vodka per calfar-se! si no fes fred l'home podria anar la platja i podria anar descalç i despullat sense problemes i banyar-se en aigües càlides i ballar samba sobre l'arena que això sempre anima i alegra. Veus, la culpa no és del nadal! és del fred! ;)))\nGarbí24 19 de desembre de 2009, a les 10:18\nLa tristesa no treu valor al relat. M'ha agradat\nAnònim 19 de desembre de 2009, a les 11:38\nQuina clatellada més forta, dura i freda! O millor un cop de puny.\nEstà bé que de tan en tan, per Nadal, ens en caigui alguna d'aquestes per reflexionar. Ni que sigui 20 segons.\nrits 19 de desembre de 2009, a les 13:22\nel pitjor és pensar que això mateix pot passar i potser ha passat. I amb tot em quedo amb el fet que ningú se n'adoni, que tothom faci ulls cucs, doncs és una gran veritat malgrat no ho volguem admètre.\nmolt bon conte, trist, però molt bo.\nCris (V/N) 19 de desembre de 2009, a les 15:22\nM'ha encantat el teu relat XeXu, digne de la més crua de les realitats.... Un plaer llegir-te, sempre.... Petó gran :)\nLaia 19 de desembre de 2009, a les 16:19\nSnif... què trist! Això sí,la descripció i l'escena les has clavat, fins al més mínim detall...\nPerò el relat t'escau... per la visió nadalenca consumista i la restricció de la felicitat a uns quants... ;)\nNits 19 de desembre de 2009, a les 17:52\nUn escrit molt maco, però dur perquè sabem que és la veritat que està passant aquests dies.\nA mi m'ha fet pensar en com la festa del nadal ha perdut l'esperit que havia de tenir i s'ha convertit en la festa del consumisme-\nJudith 19 de desembre de 2009, a les 19:33\ntentines... no l'havia sentit mai aquesta paraula^-^.Que maca!\nkweilan 19 de desembre de 2009, a les 20:18\nMolt i molt ben escrit pero molt trist.\nDeric 19 de desembre de 2009, a les 21:00\nquin contrast, no? el Nadal i la gent que viu aliena a ell o exclosa per la societat.\nPer cert, potser que t'hauries de dedicar més a escriure.\nfanal blau 20 de desembre de 2009, a les 11:06\nQuè trista aquesta facilitat per oblidar-nos dels oblidats...\nMireia 20 de desembre de 2009, a les 17:34\nXeXu, amb lo nadalenc que estàs ja m'esperava alguna cosa així. És un bon relat però molt i molt cru.\nCris (V/N) 20 de desembre de 2009, a les 18:15\nNomés dir-te que he deixat a casa una felicitació, però si no poguéssis passar, Molt Bones Festes :) t'agradin o no, és el que et desitjo de tot cor XeXu!!\nJordi 20 de desembre de 2009, a les 19:30\nI de ben segur que s'hi deuria estar bastanta estona allà mort abans que algú anés a socorre'l.\nTonina 20 de desembre de 2009, a les 19:38\nFins aquí arriba la misèria humana?\nEm penso que sí, giram el cap davant les desgràcies dels altres.\nA.C. 20 de desembre de 2009, a les 19:46\n(Ja sé que és fora de tema, però no ho he pogut evitar jeje)\nXeXu 20 de desembre de 2009, a les 20:58\nMoltíssimes gràcies per llegir i comenta aquest relat. M'alegro que us hagi agradat com està escrit, malgrat l'hagueu trobat molt trist. Aquest era l'objectiu, i m'agrada molt veure com alguns de vosaltres sabíeu que el meu relat podia anar per aquí, senyal que els escrits que deixem als nostres blogs no es queden allà i prou, arriben a la gent i això ajuda a que ens coneguin una mica millor. Sabeu, jo també sabia que alguns de vosaltres en faríeu notar que era normal escriure una cosa així. M'ha fet gràcia. No va ser volent, simplement em va venir la idea, i vaig pensar que tenia molta coherència amb el que havia escrit anteriorment sobre el nadal. Espero que ningú no s'ho hagi pres com una mena d'alliçonament, ni que he escrit aquest relat per convèncer a ningú, va sortir així i prou. Espero que tots passeu unes bones festes, segur que jo les passo també. Que cadascú ho visqui com vulgui. Gràcies altre cop.\nPd40 20 de desembre de 2009, a les 23:46\nBon relat, XeXu, m'ha agradat molt.\nNúr 22 de desembre de 2009, a les 15:24\nQuina entrada d'hivern més cruenta que estan patint a l'Europa central i de l'est... bufff... Ben reflectit, XeXu, i molt actual...\nJordicine 23 de desembre de 2009, a les 10:48\nDuríssim! M'ha agradat molt. I, segur, que tot i ser un relat de ficció, hi ha un munt d'històries com aquesta. Una abraçada i Bones Festes.