Pere Virgili: ‘La situació dels pous ens obligarà a avançar la nostra petició de connectar-nos a l’aigua de l’Ebre’ | Tots21 | Notícies de Tarragona, Reus, Tarragonés i Baix Camp\nPere Virgili: ‘La situació dels pous ens obligarà a avançar la nostra petició de connectar-nos a l’aigua de l’Ebre’\nL’alcalde Pere Virgili, durant el discrus previ al pregó de festes aquest passat diumenge. Foto: Ajuntament\nAlcalde veterà d’una ciutat costanera complexa per la seva dispersió, Pere Virgili s’ha trobat immers en un any «que voldríem esborrar tots del mapa» fent front a una pandèmia que no deixa de fabricar malsons i que haurà suposat una repercussió negativa de 300.000 euros al pressupost municipal. Ara bé, malgrat les dificultats, Roda de Berà va aconseguir bastir una Festa Major digne destinada tant a gaudir-la com a ajudar sectors com la restauració i la cultura. Poc després d’acabada la tronada posterior al pregó, dut a terme al pavelló poliesportiu diumenge passat amb grans mesures de prevenció contra el virus, Virgili afirma amb rotunditat que no cedirà els romanents municipals al govern central («la guardiola no es toca») i que avançarà la petició de fer arribar a Roda l’aigua del minitransvasament de l’Ebre perquè els pous tradicionals ja estan a punt d’esgotar-se.\nPregunta.- Durant el discurs previ al pregó heu dit que no teniu por que us acusin d’inconscients per haver decidit tirar endavant amb la festa major. D’on podrien venir aquestes crítiques?\nResposta.- Alguns ajuntaments, en una opció tan vàlida com la nostra, han optat per anul·lar-ho tot. Nosaltres en això no hi creiem. I de vegades s’acompanya del discurs fàcil que tot allò que no em gasti en cultura ho dedicaré a la Covid. Doncs nosaltres hem dedicat molts recursos per fer front a la pandèmia, en dedicarem i segur que l’any vinent també ho haurem de fer per reduir les conseqüències en l’àmbit econòmic, del comerç, del treball. Però és que la Cultura també ha patit, i és dels sectors que ha patit més. Per tant, hem volgut fer la nostra petita aportació a aquest món en una festa major molt vertebrada en els actes tradicionals i portar un pregó tradicionalment de plaça al poliesportiu que tenim. És un espai tancat però gran, amb milers de metres cúbics d’aire i on es poden mantenir les distàncies de seguretat. Tot plegat hem aconseguit un aforament de 400 persones. A la plaça haguessin estat collades, i enguany no ens podem permetre.\nPerò bé, estem contents, perquè entre altres coses en els actes culturals previs a la festa hem pogut comptar amb un espai com el de la Pedrera de l’Elies, si bé l’aforament ens ha quedat reduït ben bé una tercera part i hem tingut problemes en dies d’actuacions potents per poder-ho mantenir.\nP.- Enteneu la postura adoptada pel Ball de Diables de no participar en la festa i els tempos de fer-la pública?\nR.- Jo respecto i puc arribar a entendre les seves decisions. El que no entenc són els temps i les formes. Havíem treballat molt amb ells per poder fer la tronada i el castell de focs. I el mateix dia que vam començar a repartir els programes ens van dir que havien pres la decisió sobirana de no participar per temes de la pandèmia. Vam haver de moure’ns molt depresa per trobar una pirotècnia que ens fes aquests dos actes i fins aquí la història. Quan ens asseiem junts, perquè ho farem el mes vinent, en parlarem. Perquè com a Ajuntament ens mereixem un respecte. La seva és una entitat cultural del poble que fa molts anys que hi és, que participa de les subvencions dins d’una concurrència competitiva, però creiem que se’ns hauria d’haver informat abans.\nP.- Quina factura econòmica passarà la Covid-19 al consistori?\nR.- Ho veurem a finals d’any. Però segurament estarem al voltant dels 300.000 euros per un pressupost de 13 milions d’euros. Tampoc és massa. Hi ha ajuntaments que patiran més. Sí que ens han fallat els càmpings, dos dels quals molt potents i que ens aporten molta gent. Però nosaltres tenim un municipi molt centrat en la segona residència. I enguany el seu propietari no ha viatjat fora i ha gaudit molt de la seva estança aquí, Fins al punt que enguany ha estat l’any amb més ocupació de la segona residència des de fa molts anys. I s’ha notat a la restauració. No serà un any bo, perquè a més amb les mesures imposades i el tancament a partir de la una de la matinada que és quan la Covid surt a passejar, però no serà desastrós. El comerç també podrà aguantar l’any d’aquella manera, i els que sí que han treballat més que mai són les grans superfícies d’alimentació. Entre altres coses perquè tenim molta segona residència unifamiliar aïllat.\nP.- I pel que fa a la petició del govern central de cedir els romanents dels consistoris, quin és el vostre posicionament?\nR.- Els romanents són de la gent de Roda. La guardiola l’ha fet la gent d’aquí durant molts anys no invertint en tot allò que es necessitava per fer calaix i eixugar deute. Ara que tenim estalvis, vens i ens prens la guardiola? No. Es quedaran aquí tot i haver sentit les pseudoamenaces de dir que no podràs concórrer a no sé què, o que no podràs optar a no sé quina subvenció. Ja ens espavilarem. Si convé tornarem a l’autarquia i ens gestionarem. I a més, que hi hagi alguna entitat municipalista formada per alcaldes de determinats partits polítics que pugui arribar a donar-hi suport em sembla forassenyat. L’Estat i les autonomies haurien d’haver fet els deures, igual que ens els va obligar a fer als ajuntaments.\nP.- Quines són les sortides als greus problemes d’aigua que pateix la població?\nR.- La situació és preocupant. Ens ha sobrevingut i l’estem treballant des de fa temps, perquè volem canviar el model de gestió de l’aigua. Sabem que amb el pas dels anys hem d’anar a parar, bé en un format d’empresa pública, privada o mixta, a nodrir-nos majoritàriament de l’aigua del Consorci d’Aigües de Tarragona, de l’aigua de l’Ebre. Nosaltres tenim uns pous, i que històricament havia donat més cabdal s’ha assecat pràcticament. Ha caigut en picat en els darrers dos mesos, fins al punt que se’ns ha començat a enterbolir l’aigua. En aquest punt hem hagut de desconnectar l’aigua de la xarxa.\nAmb els altres pous i altres dipòsits un mes de febrer l’aguantes bé. Ara, però, ens està costant molt. Hi ha zones del poble que pateixen restriccions d’aigua a la nit. I que costa de recuperar, perquè quan li diem a un veí que tornarà a ternir-ne a les sis del matí, no sortirà per l’aixeta al cap d’un minut. Seran les set o les vuit. És empipador, però s’ha d’entendre.\nHem hagut d’accelerar la campanya d’estalvi d’aigua que teníem prevista, entre altres coses perquè també hi creiem, així com la instal·lació tècnica d’un nou pou del qual ja tenim el vistiplau de l’Agència Catalana de l’Aigua i de Salut. Ens falta que ens arribi la bomba, i en 15 dies podríem tenir en marxa un pou que ja vam fer el mes de maig preveient aquesta situació. Donarà servei a la zona més necessitada del poble, i quan ho fem estabilitzarem el consum, però no ens podrem adormir. I per això, allò que volíem fer de connectar-nos a l’aigua de l’Ebre a mitjà termini haurem de fer-ho en un termini més curt.\n12/04/2021 El Centre de Dia Marinada reobre a Roda de Berà


11 de setembre. Catalunya és una nació. Reivindiquem el dret d’autodeterminació. | Des de l\_’esquerra. El blog d\_’Iñaki Escudero\n← EUiA: ofrena, manifest i manifestació 11 setembre\nQui va defensar Múgica Herzog? →\nAvui el poble de Catalunya celebra la seva diada nacional. Una data per a recordar i sobre tot per a reafirmar la seva consciència nacional.\nL’Onze de Setembre és una commemoració que ha de servir per a recordar que per sobre del que diguin estatuts o els governs espanyols, Catalunya és una nació, amb tot el que comporta política i socialment.\nCrec que és un error intentar justificar el fet nacional català en base a raons històriques, intentant recargolar la història per trobar en el passat l’existència una idíl·lica nació independent. Catalunya és una nació cultural i això ningú pot negar-ho; i és una nació política perquè va tenir unes institucions polítiques pròpies i, sobre tot, perquè les persones que l’habitem tenim una clara consciència nacional.\nAquesta realitat nacional només pot acabar traduint-se en el reconeixement d’una sobirania nacional pròpia. I no confonguem els termes. La celebració de l’Onze de Setembre ha de servir per unir a tot el catalanisme (des de l’autonomisme avançat, fins al independentisme) en ares a la consecució d’un mateix objectiu: el reconeixement del dret d’autodeterminació del poble català. La independència és un objectiu del tot plausible, però si coincidim en que l’únic mètode viable per aconseguir-la és el dret d’autodeterminació, perquè no unir-nos tots els catalanistes en la reivindicació d’aquest dret?\nPersonalment, no veig de cap de les maneres amb mals ulls la creació d’un estat català propi, per suposat relacionat intensament amb tots els països del nostre entorn. Pertanyo a una organització (EUiA) formada per persones que tenim diferents sensibilitats: independentistes, autonomistes, etc. Però vam ser capaços de reunir aquestes diferents sensibilitats en una mateixa organització, com? Dons trobant el punt comú capaç de fer-nos sentir còmodes en relació a aquest tema: el dret d’autodeterminació. Independentment de la identitat nacional de cadascú (que consti que la meva és la basca, no l’amago, i per això m’identifico plenament amb aquells que anhelen un estat català propi) tots coincidim en reconèixer al poble de Catalunya la decisió última sobre el seu model de relació amb la resta de pobles de l’estat i del mon. I més important, tots respectaríem aquesta decisió, fos la que fos.\nL’exemple de la diversitat d’identitats present a una organització federalista com EUiA pot servir d’exemple de la diversitat de sensibilitats existent al catalanisme polític.\nEn resum, la diada d’avui ha de servir per unir al catalanisme polític i social en la reivindicació d’un mateix objectiu: el dret d’autodeterminació. Un cop aconseguit aquest objectiu, que cadascú defensi el seu model d’autogovern pel nostre país. El poble decidirà exercint la seva sobirania.\nPer una república catalana (dins d’una república federal ibèrica, o no…).VISCA L’ONZE DE SETEMBRE.


JxCat Sant Aniol de Finestres aposta per una gestió continuïsta del municipi prioritzant les comunicacions, els serveis i la sanitat - Garrotxa Digital\nJxCat Sant Aniol de Finestres aposta per una gestió continuïsta del municipi prioritzant les comunicacions, els serveis i la sanitat\nOlot - Publicat a les 21.01\nComentaris tancats a JxCat Sant Aniol de Finestres aposta per una gestió continuïsta del municipi prioritzant les comunicacions, els serveis i la sanitat\nLa candidatura de Junts per Sant Aniol de Finestres, encapçalada per Francesc Oliveras, alcalde del municipi els darrers quatre mandats, es presenta amb un programa continuista respecte la gestió que ha portat a terme durant 16 anys, fixant com a prioritat les comunicacions, encara amb un alt marge de millora, així com la sanitat i els serveis bàsics.\nFrancesc Oliveras, candidat JxCat Sant Aniol de Finestres: “Cada mandat continuem amb el mateix projecte que ens vàrem proposar des d’un principi, que són els camins, les noves tecnologies, les comunicacions, la sanitat… Tots el tema de l’aigua potable el tenim bastant cobert, tot i que sempre es pot anar millorant”.\nUna actuació que Junts per Catalunya proposa continuar durant els pròxims quatre anys és la urbanització del sector de les Carreres, un nou nucli urbà del municipi, començant per la substitució de els canonades d’aigua, ja obsoletes, per continuar amb l’asfaltatge dels camins.\nJuntsxCat Olot exposa com a propostes culturals el projecte de la nova biblioteca i cobrir el pati de l’Hospici\nJxCat Sant Ferriol es compromet a treballar perquè el municipi tingui un pla d’ordenació urbanística\nLa residència La Tardor d’Olot estrena les activitats de Nadal amb Els Pastorets\nAmb motiu del Nadal, són molts els centres que han intensificat les activitats lúdiques. Divendres la residència La Tardor va oferir als seus usuaris alguns passatges de la representació dels Patstorets d’Olot, interpretats per el grup Balmes que no t’hi…\nBlai Mallarach i la selecció espanyola de waterpolo superen a Croàcia (8-4) i esperen als Estats Units als QF dels JJOO de Tòquio\nAls Jocs Olímpics de Tòquio, aquest matí el waterpolista garrotxí Blai Mallarach afrontava el darrer partit de la primera fase amb la selecció espanyola. Una selecció espanyola que està imparable fins al moment i que ha tornat a guanyar: aquest cop han…\nL’Ajuntament d’Olot finalitza la gratuïtat de la zona blava a partir de dilluns i recomana la utilització de l’aplicació mòbil\nA partir del pròxim dilluns 11 de maig la zona blava d’Olot tornarà a estar operativa. El servei recupera la normalitat i s’aixeca la mesura adoptada amb l’inici de l’estat d’alarma per la COVID-19. A partir de dilluns, s’informarà als usuaris d’aquest…\nEl Club Tennis Taula Olot Gabinet Permar es troba en una situació millor de l'esperada a principi de temporada. Els equips de Divisió d'Honor, Primera i Segona es troben pràcticament salvats, amb força antelació. Però tot i els bons resultats, el seu director…\nOlot comença a advertir els ciutadans sobre l’obligació de portar mascareta en espais públics sota sanció de 100 euros\nLa Garrotxa viu el primer dia d’obligatorietat de portar mascareta en espais públics sota sanció de 100 euros. Aquest dijous alguns olotins encara no s’havien donat per al·ludits. En d'altres municipis, com Sant Joan les Fonts, els veïns respectaven més…


El Fòrum ja preveu dèficit i canvia els plantejaments... Jordi Oliveras a ESADE i sense desperdici! - Indymedia Barcelona\nEl Fòrum ja preveu dèficit i canvia els plantejaments... Jordi Oliveras a ESADE i sense desperdici!\nper Anna\t 21 gen 2004\nEl Fòrum 2004 deixarà un 12% del pressupost lliure per evitar un possible dèficit\nEl director general del Fòrum 2004, Jordi Oliveras, ha assegurat avui que l''organització de l''esdeveniment deixarà un 12% del pressupost per a inversions imprevistes i evitar així el dèficit.\nAixí mateix ha assenyalat, en un acte a l''escola de negocis ESADE de Barcelona, que en cas d''haver-hi excedents aquests passarien a una fundació, que entre altres objectius, gestionarà la presa de decisió de quina serà la ciutat que aculli el proper Fòrum. Les candidates són Monterrey (Mèxic), Durban (República de Sud-àfrica) i l''illa de Fukuoka (Japó).\nOliveras ha afirmat també que l''aportació econòmica de les empreses al Fòrum arriba als 85 milions d''euros. Segons el director general, l''esdeveniment es finançarà amb les aportacions públiques, la venda d''entrades i les aportacions privades.\nD''altra banda, Oliveras ha destacat la importància que la participació ciutadana ha tingut en l''elaboració del Fòrum. Després de quatre mesos d''admissió de suggeriments, s''han analitzat prop de 1.000 propostes. El director general ha explicat que els detalls del Fòrum s''han donat a conèixer de mica en mica i que es farà públic el programa exacte els dies vinents.\nPer Oliveras, el Fòrum 2004 aportarà una sèrie de valors tangibles i intangibles. Entre els valors tangibles ha destacat "l''aportació de les noves infraestructures, com ara la recuperació física del riu Besòs, la continuïtat de l''obertura al mar, la internalització d''infraestructures com ara la depuradora biològica, la central tèrmica i la incineradora, i la creació de noves infraestructures com ara el Centre de Convencions Internacional de Barcelona (CCIB) i l''Edifici Fòrum".\nAquest nou esdeveniment internacional vol ser "una immersió absoluta al camp dels valors i la manifestació artística". Entre els valors intangibles, Oliveras ha subratllat el fet que durant 141 dies, Barcelona "serà referent dels principals mitjans de comunicació del món".\nSegons Oliveras, "la tolerància i el diàleg seran possibles en un espai nou i creatiu per pensar i experimentar sobre les solucions als principals conflictes culturals i socials que afronta el món al segle XXI".\nRe: El Fòrum ja preveu dèficit i canvia els plantejaments... Jordi Oliveras a ESADE i sense desperdici!\nJa es van treient les màscares els especuladors...


evolució de l'estil shahidi yara - Història\nEvolució d’estil de Yara Shahidi\nDes dels Globus d’Or a la Gala del Met.\nYara Shahidi és una dona de molts talents, és una de les raons Teen Vogue La va empènyer a l’entrevista a Hillary Clinton el 2017. A banda de les seves entrevistes de xops i habilitats d’actuació, Yara és Teen Vogue la preferida per algunes raons: és intel·ligent, divertida i una icona de moda per si mateixa.\nL’actor de 19 anys ha fet riure el món des del seu primer paper a la dècada del 2009 Imagina't aixòi, avui, la mata absolutament en el paper de Zoey a la Black-ish spin-off Grown-ish. Com a Grown-ish torna una temporada més, vam pensar que era hora de tornar enrere i mirar alguns dels millors moments d’estil de Yara, des de la Gala de Met fins als carrers de Nova York.\nAbans del llançament oficial, Beyonce va enviar a Yara tot el nou col·laborador d'Ivy Park x Adidas. Per descomptat, ella ja ho balanceja i prenem notes!\nAquest vibrant mini vestit de Yara va ser un Globus d’Or després de la festa, que va ser el complement perfecte del seu somriure interminable.\n'Jo vull ser vist en verd', va escriure Yara sobre aquest 'ajust que va sonar a la presentació' Calendari 2020 de Pirelli - i estem d’acord!\nGetty Images 4/27\nL’actor es va sentir victoriós en una falda alta i baixa amb el premi Glamour Women of the Year 2019.\nGetty Images 5/27\nSimplement ens hem perdut en els espirals d’aquest vestit que Yara portava a la Gala LACMA Art + Film 2019.\nGetty Images 6/27\nAlgú diu que es tritura el color?\ncom demostrar que no us catifeguen\nGetty Images 27/07\nRes diu 'estiu' com aquest aspecte lleuger i descalçat de Zimmermann.\nGetty Images 8/27\nPrenem un moment per apreciar aquelles solapes de nou.\nGetty Images 9/27\nNo intentem passar per alt el cuquet de pell estampada i els pantalons vermells de cintura alta, però mireu-los trenes!\nNegoci amunt, festa a la part inferior.\nPerseguint el blau a una part superior de ratlles i uns texans.\nAquests corcs Yara basats en diverses parts es van batre mentre es passeja casualment pel SoHo de Nova York, són senzills però icònics.\nAquest esmòquing de moda canadenc és un aspecte poderós si alguna vegada n'hem vist.\nEns encanta una forta barreja de patrons per aquí, i Yara la clava totalment.\nParlant de patrons, encaixant jaqueta i pantalons amb estampat animal amb un coll variat? Ja som aquí.\nMantenir viu el Camp a la Gala del Met.\nAlgú va dir un vestit iridescent? Érem nosaltres. Ho vam dir.\nEls texans amples de cames amples amb un top amb motius solts fan que aquest aspecte sigui un guanyador.\nUna jaqueta floral i uns texans angoixats un pont casual i potent.\nYara va mantenir les coses professionals, però va afegir un toc de diversió amb aquest vestit de ratlles.\nEl fet que Yara va obtenir un LBD als NAACP Image Awards va ser senzillament impressionant. I, sincerament, estaríem fent petar també si tinguéssim aquest vestit!\nEls abrics de velour de colors cridaners són exactament el nostre ambient.\nGràcies a Yara, sabem que els pantalons de polka dot brilats funcionen millor amb un cardigan difús i cremós.\nVa ser el dia en què Yara va posar els esponjosos canadencs de nou.\nYara es va aixecar a la catifa vermella dels SAGs com un àngel daurat.\nÉs un look agosarat per a l’hivern, però aquest vestit curt de Thom Browne escocesa mostra que l’estil de Yara continua sent inigualable.\nGetty Images 27/27\nArribem al cercle complet amb un aspecte Yara de color groc vintage, tan elegant aquest 2018 com és avui!\nParaules clauaray martidigrownishgrown-ish


El parc eòlic Tramuntana: un «no» preventiu? - Diari de Girona\njoan vila 17.04.2021 | 23:59\nEl parc eòlic Tramuntana: un «no» preventiu? Diari de Girona\nEl debat sobre la implantació del parc marí Tramuntana davant el golf de Roses ha anat agafant velocitat a les xarxes i als mitjans de comunicació els darrers dies. Aquesta setmana s'ha publicat un article interessant de Josep Lloret a Diari de Girona i un vídeo contrari al projecte molt ben executat, en el qual es nota que s'hi ha dedicat un esforç i recursos importants.\nEls arguments dels que estan en contra dels projectes d'energies renovables sempre donen voltes entorn de les mateixes idees: estic a favor de les renovables, però així no. Per exemple, en l'article esmentat es pot llegir «tot i que els beneficis dels parcs eòlics marins són quantificables [...] els riscos no han estat encara ben avaluats», «tot i que els parcs flotants tenen un impacte menor, encara no hi ha avaluacions sobre les repercussions com el risc de col·lisió d'aus, mamífers i tortugues, l'efecte del soroll de les turbines en mamífers marins, la contaminació per metalls pesants, l'impacte de les àncores en els fons marins, l'impacte de camps electromagnètics o l'impacte visual», «lamentablement el projecte no garanteix la solució dels problemes».\nO sigui, el projecte ni ha començat a caminar, no s'han demanat encara els estudis d'impacte ambiental, no se sap quina turbina ni quin sistema flotant hi anirà i el que estem dient en la seva contra és que així no, que ja estem a favor d'energies renovables, però que no en volem ni sentir a parlar, ni fa falta que els promotors presentin els estudis oportuns o que detallin quines mesures es prendran per minimitzar les externalitats ambientals. És un «no» preventiu.\nEls impulsors d'aquest pla han fet una cosa que no sol ser habitual: parlar amb el territori des d'una etapa molt embrionària del projecte per recollir les demandes en el traçat del parc amb un cert consens, buscant un equilibri entre la protecció ambiental, les inquietuds dels pescadors i dels ciutadans per acabar fent una proposta de compensació que incorpori al capital privat de la zona, que aporti suficients recursos monetaris per ajudar a transformar el turisme actual i que abarateixi el preu elèctric de la façana marítima.\nPerò no. Es continua dient que no ens fan falta més renovables que les que podrem posar als teulats. I això és una mentida dels defensors del col·lapse: a tot Catalunya els teulats domèstics només aportaran el 3% de l'electricitat que necessitarem el 2050, tot i que l'energia total serà un 71% inferior de la que ara estem utilitzant. El mateix article diu «cal fer un pla seriós de reducció de consum energètic a les llars i als negocis si no volem que en la mesura que passin els anys la terra i el mar vagin sent ocupades progressivament per instal·lacions d'energies renovables».\nPodem reduir més el consum fins a arribar al neolític, però cal explicar a la gent a quina esperança de vida es vol arribar decreixent l'economia: fins a 72 anys com al 1970, a 63 anys com al 1950, a 49 anys com al 1931, a 43 anys com al 1914, o a 29 anys com al 1881? És molt fàcil dir que el model de societat actual és un desastre i no recordar les aportacions que la civilització fa en les nostres vides. Com amb la pandèmia, cal mesurar l'equilibri entre el que aporta el desenvolupament de la civilització i els efectes negatius que té, perquè jo estic segur que la civilització d'avui ens aporta més beneficis que pèrdues, tot i sabent que cal corregir nombrosos aspectes. El model de transició energètica que proposem molts és un model de desmaterialització, però mai un model que coqueteja amb el col·lapse. Un model que permeti resoldre l'impacte que té l'economia de consum en el medi ambient, que disminueixi dràsticament l'extracció de recursos i que funcioni exclusivament amb energies renovables.\nEls antirenovables ens diuen que som ingenus, que això no es pot resoldre, que l'únic camí és el del col·lapse, el de viure en petites comunitats que es produeixin el que consumeixen autàrquicament. Sovint he citat aquí que cal reprendre els hàbits que teníem en els anys 70, però afegint immediatament que cal fer-ho amb la tecnologia, i amb els serveis sanitaris i d'ensenyament d'avui. I això demana uns ingressos públics importants, car a Catalunya el 2020 s'han dedicat el 59,3% del pressupost, uns 15.140 milions, a despeses socials. Per cert, sovint els mateixos que demanen la Renda Bàsica Universal són els mateixos que proposen el col·lapse.\nMantenir la civilització actual exigeix transformar-la amb tecnologia i enginy, no pas fer patir a la gent. La transformació ha de ser continuada, progressiva, amb mecanismes que la pressionin a canviar, com modificacions fiscals que prioritzin la millora de l'eficiència i penalitzin l'extracció de recursos naturals.\nQue el petroli s'encarirà molt els propers cinc anys? Factor de pressió cap al canvi. Que no hi haurà prou liti, cobalt i altres minerals? Raó de més per reciclar-ho tot. Que no tindrem resolt tecnològicament viatjar lluny? No hi anirem, i el turisme serà local. El desenvolupament que ha de fer la humanitat per resoldre aquests reptes és immens. Hi ha països que ho han entès, però Catalunya sembla que no.\nEl repte és important i prefereixo lluitar per aconseguir aquesta transformació en lloc d'anar pel món dient que no cal que fem res, que no posem cap parc fotovoltaic, ni eòlic, perquè igualment no serviran de res. No ens pot fer mandra pensar, debatre i treballar per un model sostenible que no passi pel col·lapse.\nEl projecte Tramuntana demana la participació de la gent, tant en la consecució del capital com en la definició dels paràmetres bàsics i les compensacions adients. Ens trobem davant una proposta que pot ser definitiva pel nou turisme sostenible de la costa i per l'equilibri energètic de les comarques de Girona, atès que el parc podrà aportar el 2050 el 44% de tota l'energia necessària. La resta caldrà generar-la amb fotovoltaica i algun petit parc eòlic més. Que no ens faci mandra estudiar aquesta proposta perquè la mandra és antirenovable.


3ª fase de remodelació de les instal·lacions: noves aules a Primària – Escola Meritxell\n3ª fase de remodelació de les instal·lacions: noves aules a Primària\nData 13 d'octubre de 2020\nUn any més comencem el curs amb canvis i millores a les nostres instal·lacions. Aquestes actualitzacions responen al nostre ambiciós Projecte Educatiu de Centre, tot cercant la imatge d’ordre, calidesa, funcionalitat, versatibilitat i modernitat que volem transmetre i per adequar-les a la innovació pedagògica i educativa que ens caracteritza.\nL’any passat es van millorar les aules d’ESO de l’edifici principal amb totes les instal·lacions noves, paviment, sostres, lluminària, tancaments, lavabos, noves aules de desdoblament, sales de professors i aules amb plafons mòbils. També es van crear nous espais a Infantil: nou mobiliari i un espai obert, la Plaça, on els alumnes d’Infantil poden treballar els diferents i divertits ambients pedagògics que conformen el Projecte Educatiu d’aquesta etapa. I fa dos anys vàrem estrenar el menjador i es van fer millores al pati d’Infantil.\nAquest any hem culminat la Fase 3 del Projecte de Remodelació de l’Edifici Principal de l’Escola.\nAula d’informàtica i noves aules de Primària\nHem remodelat la Planta Principal i la Primera Planta, on tenim ubicada la Secretaria i els Serveis Administratius i de Direcció, les aules de 1r a 6è de Primària, l’Aula TIC, les Aules de Desdoblament, els lavabos i hem pogut generar nous espais com l’Àgora, l’Aula de Plàstica, l’Aula de Música, la Sala de Mestres de Primària i espais de emmagatzematge i neteja.\nTambé hem col·locat mobiliari nou fins a 4t de Primària, hem canviat el paviment, les obertures, la calefacció, la lluminària i hem col·locat nous espais per penjar abrics i desar les motxilles que ens han permès guanyar espais a les aules.\nAmb totes aquestes millores i amb l’entorn privilegiat de què gaudim, podem confirmar que, a més d’una escola segura, l’Escola Meritxell compta amb espais amplis i flexibles que fan més agradable el dia a dia de l’escola per alumnes i professors.\nTag:aules, instal·lacions, primària\n100% d'aprovats al First i al CAE 2020


Registrar dominis .rip - Entorno Digital\nRegistre de dominis .rip\nDominis | Dominis | Extensions de dominis | .rip\nRIP és un domini genèric que serveix per identificar-te amb un nom, producte, marca, etc a Internet, mitjançant una pàgina web o altres serveis com el correu electrònic. Per exemple si algú vol veure la teva pàgina web que està sota el teu domini RIP escriurà en un navegador www.elteunomdemarca.rip\nEl registre de dominis .rip no té requisits en fase lliure.\nRequeriments de dominis .rip\nA la fase Lliure dels dominis .rip, qualsevol persona física o jurídica podrà registrar dominis en aquesta extensió. Aquesta fase es regeix per la norma del que primer arriba, primer registra.\n- Amb la compra del teu domini .rip pots seleccionar els nostres serveis de DNS per l'activació del teu domini ".rip".\n- Entorno posa a la teva disposició amb el registre del domini .rip una àmplia gamma de serveis de hosting, servidors virtuals i certificats SSL.\n- Si estàs interessat en la recuperació o vigilància d'un domini .rip pots veure la nostra secció de serveis corporatius.\n- Al comprar el domini web amb l'extensió .rip podem ajudar-te en el teu projecte de presència a internet amb aplicacions opensource tipus Wordpress, Drupal, etc. o projectes a mida allotjats en el teu domini web .rip\nPer registrar dominis genèrics .rip has de completar el formulari de registre on-line.\nEls dominis .rip es poden contractat entre 1 i 10 anys.\nPer renovar dominis .rip aquests han d’estar en període de renovació i es poden renovar entre 1 i 9 anys.\nEls dominis .rip també admeten renovació anticipada.\nPer a transferir dominis .rip és necessari:\nAl transferir dominis .rip aquests es renoven per un any més a partir de la data d'expiració. El procés té una durada máxima de 5 dies.\nNomés podem fer un canvi de titular d'un domini .rip si Entorno Digital és el Registrador acreditat. Si no és així, el primer que hem de fer és transferir-lo a Entorno Digital.\nEl canvi de titular de .rip té un cost de 50 euros (preus sense IVA) .\nPots modificar els contactes i servidors de DNS dels teus dominis .rip a través del teu panell de control, al que pots accedir des de l‘apartat “USUARI REGISTRAT” del nostre web.\nTarifa de dominis .rip\nSi gestiones varis dominis .rip o altres dominis territorials posa't en contacte amb nosaltres per conèixer els nostres descomptes per volum.\nSi necessites qualsevol aclariment per registrar dominis .rip o contractar un servei de hosting posa't en contacte amb nosaltres.


Floris Hotel Roma Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Nazionale 251, Estació Central de Termini, Roma, Itàlia, 00184 - Veure al mapa\nRenovat l'any , el Floris Hotel garanteix els seus hostes una estada plaentera a Roma tant per negocis com per oci. A de l'emoció de la ciutat, aquest hotel de 3-estrelles gaudeix d'una excelent situació i permet accès a les millors atraccions de la ciutat. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Floris Hotel, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, màquina de fax, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, Zones públiques amb Wi-Fi.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara armari, tovalloles, penjador de roba, televisió de pantalla plana, mirall per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Floris Hotel és una selecció idònia per a la vostra estada a Roma.\nTots els tipus de viatgers (36) Viatger de Negocis (1) Parelles (10) Viatgers en solitari (16) Famílies amb infants petits (3) Famílies amb infants grans (3) Grups (3)\nTots els tipus de viatgers (1092) Parelles (462) Viatgers en solitari (212) Famílies amb infants petits (163) Famílies amb infants grans (113) Grups (142)


[Oferta inicial] [Llista ordenada definitiva] [Llista d’admesos] [Llista d’espera ]\nPublicació de la llista provisional amb barems: 29 de maig de 2020\nTermini de reclamacions: del 2 al 5 de juny de 2020\nLlista de sol·licituds amb puntuació un cop resoltes les reclamacions: 9 de juny de 2020\nSorteig per determinar l’ordre de les sol·licituds: 9 de juny de 2020 a les 11 h\nPublicació llista ordenada amb puntuació definitiva: 11 de juny de 2020\nPublicació de la llista d’admesos i llista d’espera: 7 de juliol de 2020\nPeríode de matrícula: del 13 al 17 de juliol de 2020\ndel 13 al 22 de maig en modalitat telemàtica\nCal disposar del núm. d’identificació de l’alumne IDALU (l’escola i/o institut de procedència us el pot facilitar pels mitjans de comunicació que tinguin oberts). [Preferència d’accés de les escoles públiques de Salou]\nImportant: És obligatori especificar l’adreça electrònica per poder rebre el missatge amb el codi de la sol·licitud de preinscripció.\nDocumentació necessària a presentar fotografiada o escannejada\nTramitada la sol·licitud de preinscripció cal adjuntar per correu electrònic a l’adreça:\nResguard de la sol·licitud obtingut en el procés de presentació\nFotografia o escanejat del llibre de família i, si és família nombrosa o monoparental, fotografia o escanejat del corresponent carnet familiar vigent. [15 punts complementaris en cas d’empat]\nFotografia o escanejat del DNI, passaport o NIE de l’alumne, si té més de 14 anys o si té DNI tot i ésser menor de 14 anys.\nFotografia o escanejat de la Targeta d’Identificació Sanitària (TIS).\nEn el cas que el domicili familiar que s’al·lega no coincideixi amb el del DNI o NIE de la persona sol·licitant, el centre ja farà la comprovació directament amb l’Ajuntament. [30 punts]\nSi s’al·lega proximitat del lloc de treball, s’ha de presentar la documentació acreditativa corresponent. [20 punts si no s’al·lega proximitat de domicili familiar]\nSi l’alumne/a, el pare, la mare, tutor/a, un germà o una germana de l’alumne o alumna acrediten algun tipus de discapacitat superior al 33%, cal que ho justifiquin documentalment (certificat disminució ICASS). [10 punts]\nSi s’al·lega que té germans matriculats al centre o el pare, mare, tutor/a legal hi treballa, cal facilitar les dades perquè el centre en faci la comprovació. [40 punts]\nRebreu un correu de resposta amb la confirmació de la recepció de la documentació.\nPublicació de la llista provisional (29 de maig)\nDescarregueu llista provisional\nNom Cognom1 Cognom2 (NoCoCo)\nTermini de reclamacions al barem provisional (del 2 al 5 de juny)\nPer via email a l’adreça gestio@iesjaume1.cat\nPreinscripció i matrícula 0


Del llibre als dits, dels dits al llibre: Josep-Francesc Delgado parla de Manuel de Pedrolo\nJosep-Francesc Delgado (Barcelona 1960) és professor, editor i escriptor (novel·la juvenil).\nHas llegit alguna cosa de Manuel de Pedrolo? En el cas que l’hagis llegit, recordes què n’has llegit i quan?\nVaig llegir-ne aquestes obres de teatre a finals dels anys setanta i principis dels vuitanta quan també estava llegint el teatre de l'absurd francès de Jean Paul Sartre. Llavors jo era un adolescent: Cruma, Homes i No, Situació bis, Darrera versió, per ara, D'ara a demà: comèdia en un acte. Ja a finals dels vuitanta vaig entrar en algunes de les seves novel·les i les seves narracions: Joc brut, M'enterro en els fonaments, Mecanoscrit del segon origen. De narrativa breu, Trajecte final.\nSens dubte, les seves narracions de ciència ficció i els articles que escrivia a l'Avui els darrers anys. Joc brut em va sorprendre per la perfecció en la construcció de la trama. El conte de ciència ficció que m'agrada més d'ell és El regresiu, el trobo particularment intens a nivell emocional i és interessant perquè el to narratiu, en canvi, està marcat per l'objectivisme.\nEn aquest país hi ha hagut escriptors marginats per les seves idees polítiques des de la Generalitat. Els dos casos més sonors són Pere IV i Pedrolo, el primer per les seves crítiques a Jordi Pujol i el segon perquè argumentava l'independentisme quan el partit de Pujol no n'era. Recordo que durant els darrers anys Pedrolo anava a veure el meu oncle, que li havia publicat part del teatre: congeniaven força pel que toca a les idees. A mi se m'encongia el cor perquè el meu oncle em deia que el veia una mica sol. M'agradaven els seus articles de l'Avui perquè hi sintonitzava.\nEm sembla que no. Crec que m'ha influït més en el terreny de l'ètica personal i la reivindicació professional que altra cosa. Ara bé, com ell trencava amb la seva tradició més immediata, a mi potser em va ajudar a definir-me com un rara-avis, que és el que és un escriptor català conegut per novel·les situades a l'Himàlaia. Recordo que quan vaig escriure "Si puges al Sagarmatha" un editor català em va dir que estava boig i que el públic català només llegiria els viatges a peu de Josep Maria Espinàs perquè els situava a Catalunya. Potser l'actitud de Pedrolo em va ajudar a ser també un maratonista en solitari. Però estilísticament només m'hi sentia identificat en el fet que era un autor que pensava que la trama del text era important per arribar al públic i jo també ho crec.\nCrec que no seria igual. Ell estava al corrent de la narrativa en llengua anglesa i francesa com també ho va estar Rodoreda. Rodoreda ens va aportar el psicologisme i la il·lusió d'una narrativitat oral a les antípodes de la narrativa espriuana, Pedrolo la ciència ficció i la novel·la negra. Hi ha gent de la seva generació que l’admirava, com Joaquim Carbó, La Casa sota la sorra és com un 007 i no s'ha dit prou, Carbó ens aporta la novel·la d'espionatge seguint les passes de Pedrolo; el menysteniment pels lllibres de públic juvenil al nostre país ha impedit que se li reconegués. Crec que aquests escriptors, pel que toca a modernització, van fer una aportació molt més important que Riba, Espriu o Sarsanedas que continuaven tradicions anterios a la primera guerra mundial.\nPenso que són necessaris, però que en el nostre país sovint acaben adquirint un tint necrofílic perquè acabem celebrant centenaris d'escriptors que foren marginats en vida. En el cas de Pedrolo, si més no, hi ha un altre element diferent pel seu èxit com a novel·lista, que mitiga una mica la seva marginació. Però la marginació a la qual fou sotmès per les seves idees polítiques fa que en el seu cas, segons d'on vinguin els centeraris, regni encara més la hipocresia. Ara bé, potser hi ha tanta hipocresia com ignorància i minorització; novel·les com K.L.Reich no han estat rescatades fins fa pocs anys i suposo que l'exili de Piniella hi té a veure. És estrany, per exemple, que la democràcia cristiana catalana hagi trigat a rescatar Incerta glòria quaranta anys sent, com és, una novel·la escrita per un ex-comunista reconvertit als cristianisme... Hi pot fer que vivim en un país que encara no llegeix prou? Sens dubte, però també hi fa que vivim en un país amb pocs altaveus i, els que hi ha, estan controlats políticament.\nPublicat per Margarida Aritzeta a 19:09


Chico y Rita | La Clau - Revista gratuïta del Maresme\nDIRECCIÓ: Fernando Trueba, Javier Mariscal\nNo hi ha dubte que som davant d’una pel·lícula excepcional. Fernando Trueba, Mariscal, Bebo Valdés, Estrella Morente, un bon grapat de noms units en aquesta producció que ha costat set anys de treball i uns deu milions d’euros. Realment sorprenent tractant-se d’una pel·lícula d’animació. Això sí, animació dirigida a un públic adult. És una llàstima que s’hagin de donar tantes circumstàncies per dur a terme un projecte com aquest, en un temps en què l’animació ja hauria d’haver trencat amb el tòpic de producte infantil.\nCrec que ja és per tots coneguda l’obsessió de Trueba per la música cubana dels anys 40 i 50, i més concretament per la figura de Bebo Valdés. Encara que Chico & Rita no és una biografia del famós músic cubà, el protagonista està fortament inspirat en ell, tant en l’àmbit argumental com en l’àmbit físic. Però el que ens conta la pel·lícula de Trueba és una història d’amor envoltada de música cubana i jazz. Des de l’Havana a Nova York, passant per Las Vegas i París, des de finals dels anys 40 fins a l’actualitat, amb una animació entre artesanal i tecnològica que recrea meticulosament els diferents ambients i les diferents èpoques.\nEns trobem, doncs, un gran espectacle a cavall entre el musical i la comèdia romàntica, que no oculta el seu classicisme tot i els recursos que s’han fet servir per a l’animació. En aquest punt comença a trontollar el gran muntatge. L’estil de Mariscal és realment potent i absorbeix de seguida, però l’impacte per si mateix no aguanta tot sol un llargmetratge. El guió, clarament, peca de simplista, els protagonistes no acaben de transmetre la suficient empatia i, en molts moments, hom pot desitjar deixar la trama principal de banda i centrar-se en algun dels personatges secundaris. És el cas de l’inseparable company de Chico, Ramón, amb moltes més possibilitats dramàtiques i narratives, o l’explosiu Chano Pozo, tot un personatge bomba al qual només es dediquen uns pocs minuts.\nLa veritat és que el cinema de Fernando Trueba no m’ha acabat de convèncer mai. De fet, crec que ha perdut gran part de la força visual que caracteritzava algunes de les seves primeres pel·lícules. Es podria dir de Trueba, com d’un bon grapat dels directors espanyols consagrats, que està massa arrelat als codis del cinema clàssic nord-americà. Sembla com si l’absurd intent de passar per davant de Hollywood per part de la indústria del cinema espanyol hagués anat en prejudici de la mirada de molts dels directors que van ser autèntics agitadors del cinema durant els anys 70 i 80.\nEn definitiva, es tracta d’un espectacle visual captivador, però buit d’ànima. Tot i això, no dubto que els nostàlgics i els que simplement volen entretenir-se una estona sortiran encantats.


Cayetano, un xinès a la tribu dels zulus - CATzona\nLany passat, per aquestes mateixes dates, TVE-1 va estrenar la primera temporada de Lazos de sangre amb un gran documental, retòric i altisonant, sobre La saga de los Alba. Ara, 12 mesos després, en la segona temporada daquests pomposos llaços, acaben demetre La saga de los Martínez de Irujo. O sigui, una altra vegada els Alba. Home, a mi em sembla que aquesta insistència és una obcecació. Pur vici, francament. Crec que la gran televisió pública de lEstat hauria danar amb més cura. Lentrega daquest any sha centrat, més que en la duquessa Cayetana, en el seu primer marit, Luis, i sobretot en els seus fills Carlos, Alfonso, Jacobo, Fernando, Cayetano i Eugenia. Han anat apareixent, per separat menys Jacobo i Fernando, i han anat explicant, cadascú a la seva manera, com els ha anat en el si duna família tan colossal. Tot això amb repunts del programa que deien: No són una saga, són una estirp! … Són éssers humans, amb les seves debilitats!, i cosetes així, campanudes i emfàtiques, com si es tractés dun gran reportatge en paper couché amb fotos animades.


Grups – LaPepi\nEl monstre de Paper El Monstre de Paper és un projecte d’economia solidaria i comunitària del barri del Poble Sec, que amb el pas dels anys ha anat creixent i madurant fins al dia d’avui. Actualment formem part de la Xell (plataforma que dona suport a l’educació lliure a Catalunya)\nEl PEtit Molinet Som una associació d’acompanyants i famílies dedicada a la criança comunitària. Acompanyant processos de vida i creixement des del 2013 al barri de Poble Sec a Barcelona. Oferim un espai de joc per a nens i nenes d’entre 2 i 6 anys. Amb ambients preparats per a\nEl tatanet El Tatanet és un espai d’educació viva que neix al 2008, al barri de Sants, de Barcelona. Sorgeix de la necessitat d’un grup de famílies de poder oferir als seus fills i filles un espai educatiu basat en una pedagogia lliure, respectuosa i amorosa, i està pensat per\nEls Ocellets del Poble Sec\nEls Ocellets del Poble Sec Els Ocellets de Poble Sec som una associació de famílies del barri que apostem per una criança a l’aire lliure, viva i alegre. El projecte Els Ocellets de Poble Sec som una associació de famílies del barri que apostem per una criança a l’aire lliure,\nPetits Planetes Petits Planetes sorgeix de la necessitat d’un espai per acollir als nadons del barri. Les Mares/Pares de Dia som educadores professionals que oferim a la nostra pròpia llar, degudament adequada, un servei d’atenció a la petita infància ( fins a 3 anys) personalitzat, professional i de qualitat, en\nSomiatruites El Monstre de Paper és un projecte d’economia solidaria i comunitària del barri del Poble Sec, que amb el pas dels anys ha anat creixent i madurant fins al dia d’avui. Actualment formem part de la Xell (plataforma que dona suport a l’educació lliure a Catalunya) com a grup


Fem Esplais !!!: J15: JUNCÀRIA - ESPLAIS ( i Aleví )\nJ15: JUNCÀRIA - ESPLAIS ( i Aleví )\nJUNCÀRIA - ESPLAIS: 1 - 7 DIUMENGE 15 DE MARÇ\nGols de: S'han estrenat en Souliman amb 1 gol, i l'Abdi amb 2 gols. També han marcat Yassin 2 gols, 1 d'en Jan i 1 d'en Vicenç.\nAquesta setmana l’equip benjamí dels Esplais es va desplaçar al camp del Juncària C.F. equip situat a la part baixa de la classificació, això va permetre donar molts minuts als jugadors teòricament no habituals, i tal com ve sent habitual els equips quan juguen contra l’Esplais es tanquen al darrera, la qual cosa dificulta el bon joc del nostre equip, per tant primers minuts de tanteig amb domini i jugades ben trenades a més de varies ocasions de gol, de les quals només varem materialitzar una. Als deu minuts es va produir un canvi massiu de cinc jugadors del nostre equip, els jugadors sortints potser amb menys vistositat però amb molt de treball i esforç es van anar imposant al equip local i la primera part acabar amb 1 – 2.\nA la represa amb la mateixa dinàmica que la primera part de domini del nostre equip, varen anar pujant els gols per finalitzar amb un resultat final de 1 – 7.\nCal felicitar a tot l’equip, a uns per assumir el rol no habitual de banqueta i d’animar als companys que jugaven en aquest partit i a la resta ( Sebastian , A. Abdi , Jan i Soulimane ) pel treball i l’esforç durant un temps de partit que no esteu acostumats.\nCom a dada tècnica us recordo que és important a la vostra edat treballar més el colpeix de cap en els entrenaments ja que sembla que durant els partits ens faci por tocar la pilota amb el cap.\nTambé s'ha de dir que tots els familiars del Juncària van despedir amb un fort apluadiment a tots els nostres jugadors quan els seus ja estaven als vestidors, és d'agrair.\nAquest dissabte en Vicenç, en Jan, L'Edu, l'Àlex i en Jordi han anat a jugar amb l'Aleví al camp del Figueres. Derrota mínima i no gaire merescuda.\nUs adjunto unes imatges de l'equip Aleví d'aquest dissabte:\nUs adjunto la crònica que surt al web de la Unió Esportiva Figueres:\nEls més menuts de la Unió per fi han trobat la recompensa al bon treball realitzat en les darreres setmanes. Contra l'Esplais, els figuerencs, tot i no fer un partit especialment brillant, han decantat la balança gràcies a petits detalls tècnics. A la primera meitat, després d'un inici amb domini castelloní, Àlex Cabrera ha fet l'1-0 ben aviat amb un xut llunyà amb la cama dreta (10'). El Figueres -amb moltes baixes-no ha passat angoixes defensives al primer temps, d'un ritme de joc molt lent, però sí a la represa, en què la bona actuació del porter Pau Coromina, que ha salvat l'equip de situacions de molt perill, ha estat el més destacat. L'Esplais ha tingut les millors arribades a la porteria visitant, tot i que els unionistes han vist com l'àrbitre invalidava una acció que havia acabat en gol de Ferreira per fora de joc.\nRes a dir !!!\nEnhorabona , tàcticament aquest partit s’ha plantejat molt bé i els jugadors l’han resolt amb “matricula”. Gràcies a tots per fer-nos passar una bona estona mirant-vos.\n16 de març de 2009, a les 15:57\nJ17: VILAMALLA - ESPLAIS\nJ16: ESPLAIS - FEF A\nCLASSIFICACIÓ a 20 de març\nTORNEIG MIC ANDORRA 2009\nJ14: ESPLAIS - FEF "D"


Carles Puigdemont serà president dels alcaldes sobiranistes\nBarcelonaL’impulsor i fins ara president de l’Associació de Municipis per la Independència (AMI), l’exacalde de Vic Josep Maria Vila d’Abadal, passarà amb tota probabilitat el relleu al capdavant de l’entitat sobiranista d’ens locals a l’alcalde de Girona, Carles Puigdemont. En la reunió d’ahir a Vidrà, la directiva de l’entitat va escollir Puigdemont, de CDC, per encapçalar una candidatura de consens que haurà de ratificar l’assemblea general de l’AMI que tindrà lloc el 17 de juliol a Valls, tot i que fins llavors encara es podrien presentar altres candidats. Puigdemont va acceptar la proposta que li va plantejar la directiva i va assenyalar que, si és escollit, té la intenció de “mantenir l’esperit i la voluntat que hi ha ara mateix de continuar treballant per un nou país a partir del consens”. A l’AMI hi ha alcaldes de diferents partits, una pluralitat que l’alcalde de Girona celebra: “Aquestes diferències ens enriqueixen i ens han fet especials als ulls dels ciutadans, encara que pensem diferent”.\nPel que fa als canvis arran de les municipals, Puigdemont va explicar, en referència a l’esquerra alternativa, que ara hi ha “molts municipis amb lideratges polítics diferents que s’han interessat per formar part de l’AMI”. En concret, li interessaria “enormement” que Barcelona hi entrés a formar-ne part, i per això des del primer dia reservaran un lloc “privilegiat” a l’executiva perquè la capital catalana l’ocupi quan ho decideixi.\nCaldrà veure el paper que tindran els alcaldes que actualment formen part de l’executiva de l’entitat i han sortit revalidats a les urnes, ja que, d’acord amb les fonts consultades, podrien integrar-se també en el nou equip i seguir en les seves funcions. Tot apunta que l’alcalde de Montblanc, Josep Andreu (ERC), actual vicepresident, tindrà un paper rellevant en la candidatura de l’alcalde de Girona. Puigdemont també té la voluntat que la CUP, molt reforçada ara, hi tingui representants.


Tothom còpia a tothom. Necessiten copiar per créixer\nNecessitem més empreses que vulguin ser peites, especialitzades, que busquin la diferència\nCòpia i creix\nCopiar per créixer, créixer per sobreviure\nÚltima actualització: desembre 2018\nQuan les empreses són grans i estan en creixement, tothom copia a tothom. Els productes de diferents marques s'assemblen molt.\nCòpia i creixement\nTots lluiten pel mateix consumidor. Si volen ser grans, no poden permetre's el luxe de dirigir-se només a un segment petit de la població.\nEn tots els mercats hi ha una concentració progressiva. Cada cop hi ha menys marques i són més grans.\nSi una empresa fa un nou moviment i funciona, totes les altres el copien. No hi ha temps per a la recerca. No poden fer modificacions significatives al model. Copien el que funciona i fan petits canvis en els aspectes més fluixos.\nTots intenten atraure la mateixa gent. Només els segments que representen la majoria són interessants. Ignoren la resta. Si no es mouen ràpid, perdran quota de mercat i tindran un desavantatge competitiu.\nLes empreses lluiten, els consumidors guanyen\nLa còpia estimula la competència. Això facilita nous productes que solucionen problemes més difícils. Els preus més baixos permeten a més gent tenir accés a tecnologies sofisticades i cares.\nEl líder ha de trobar noves idees. Els competidors poden convertir els seus productes en comodities. La companyia que lidera el mercat ha d'estar sempre vigilant per evitar els qui el volen atrapar i quedar-se amb la seva audiència.\nEl líder necessita molt de temps, esforç i diners per fer una descoberta. Els imitadors poden anar directament a la solució en un sol pas. Sense tots aquests costos, poden oferir un producte similar a un preu més baix.\nEl consumidor guanya perquè té nous productes del líder i preus baixos de la resta.\nPer exemple, quan iPhone treu una nova prestació, ja saps que Android en farà la seva versió aviat. El consumidor en certa forma se'n beneficia. Tindrà un producte amb el millor de les dues marques.\nPrimer copia, després innova\nCopiar és una bona manera d'aprendre. Pots tenir informació sobre el producte, el mercat i el consumidor. També és una manera fàcil de fer diners. Alguns es queden aquí. Altres fan un pas més i innoven.\nQuan va sortir el primer iPhone, Samsung va fer un telèfon que era un clon. Fins i tot les icones tenien els mateixos colors, formes i disseny. Això els va permetre tenir una reacció ràpida. L’iPhone era massa revolucionari per fer-ne una versió adaptada. Amb aquesta estratègia no van perdre quota de mercat. Això els va donar temps per al moviment següent. Cada nova versió té una mica més de personalitat. Fins i tot han pogut aportar alguna cosa nova.\nAls vuitanta, els japonesos i les seves càmeres eren habituals a Europa i els Estats Units. Copiaven i feien versions més barates de molts productes. Motos, cotxes, càmeres fotogràfiques, electrònica de consum en són només alguns exemples. Alguns anys després, van poder fer productes millors que els originals. Marques llegendàries del món occidental van desaparèixer. En el cas de les motos i càmeres, tot el sector es va enfonsar.\nFins i tot Google va aprendre i aplicar el que va veure a Apple. El primer Android era molt semblant a l'iPhone. Més tard ha aportat innovacions rellevants. Ara tots dos es copien mútuament.\nLa Xina uniformitza\nLes grans firmes necessiten fabricar a la Xina. Quan els volums són rellevants, la Xina ofereix costos més baixos. Per créixer, tots necessiten tenir costos equivalents.\nTothom fa el producte en el mateix lloc. Tot s'assembla.\nTot i això, l'empresa encara té el disseny i la tecnologia per donar personalitat al que fa. Però han d'enviar-ho a milers de kilòmetres i "ensenyar" a molta gent com aplicar-ho. Primer, els xinesos aprenen com manufacturar el producte. Més tard, desenvolupen el disseny i la tecnologia també. Que en facin la seva versió és només una qüestió de temps. Mentrestant, durant tot aquest procés, hi ha moltes fugues. Altres companyies també poden conèixer tots els detalls de manera fàcil.\nSi vols créixer, necessites anar a la Xina. Si hi vas, copiaran les característiques físiques del teu producte immediatament. El màrqueting, disseny i tecnologia, només una mica més tard.\nInnovació només en una direcció\nAltres forces treballen de forma simultània al que he descrit en els apartats anteriors. Com he dit, la competició fa que tothom progressi. El problema és que tothom avança en la mateixa direcció.\nQuan el creixement és una prioritat i hi ha una forta competència els camins creatius són massa arriscats. És més fàcil fer alguna cosa que algú altre hagi testat. Copiar i atrapar.\nLa necessitat de créixer distorsiona tot el sistema. El sistema força les empreses a buscar el creixement. Llavors han de copiar per poder seguir creixent. Al final tenim massa productes que s'assemblen i són avorrits.\nLa societat necessita més empreses petites que se centrin en petits segments. Cal prioritzar la diferència.


La majoria de navegadors accepten com a estàndard a les cookies i, amb independència d'aquestes, permeten o impedeixen en els ajustos de seguretat les cookies temporals o memoritzades.\nCookies publicitàries: Són aquelles que, ben tractades per nosaltres o per tercers, ens permeten gestionar de la forma més eficaç possible l’oferta dels espais publicitaris que hi ha a la pàgina web, adequant el contingut de l’anunci al contingut del servei sol·licitat oa l’ús que realitzi de la nostra pàgina web. Per a això podem analitzar els seus hàbits de navegació a Internet i podem mostrar publicitat relacionada amb el seu perfil de navegació.\nAquest lloc web pot utilitzar serveis de tercers que recopilaran informació amb finalitats estadístiques, d’ús del Site per part de l’usuari i per a la prestacion d’altres serveis relacionats amb l’activitat del lloc web i altres serveis d’Internet.\nL'usuari accepta expressament, per la utilització d'aquest Site, el tractament de la informació recaptada en la forma i amb els fins anteriorment esmentats. I així mateix reconeix conèixer la possibilitat de rebutjar el tractament de tals dades o informació rebutjant l'ús de Cookies mitjançant la selecció de la configuració apropiada a tal fi en el seu navegador. Si bé aquesta opció de bloqueig de Cookies en el seu navegador pot no permetre-li l'ús ple de totes les funcionalitats del Website.\nSi té dubtes sobre aquesta política de cookies, pot contactar amb nosaltres a pedidos@graficcentre.com.


Tirant al cap: de març 2012\nConvertir l'editor en un animal social\nM'agrada molt participar al Màster en Assessorament Lingüístic i Cultura Literària de la Universitat de València. D'una banda, perquè m'obliga a tornar a posar-me al dia en els avanços (empresarials i tecnològics) del sector; de l'altra, perquè aprenc dels alumnes més espavilats, i l'intercanvi d'opinions amb ells sempre m'obrin perspectives noves.\nAquesta vesprada estava corregint uns treballs que els havia sol·licitat sobre l'ofici d'editar en el segle XXI. A l'apartat final d'un dels escrits hi trobe aquestes cites:\n"[...] L'editor ha de tindre en compte aquestos tres factors: que el mercat i la competència han canviat, que el consum d'art com a acte ha canviat i que el propi consumidor ha canviat. [...] Ens sentim incapaços de definir d'una manera taxativa què és el que ha de fer un editor per fer perviure el seu negoci. Si ho sabérem, segurament ja estaríem fent fortuna. Només podem apuntar breument algunes propostes que creiem que podrien funcionar.\nEl primer és convertir l'editor en un animal social. De res ja no serveix que siga invisible als ulls del consumidor, com ho ha estat fins hores d'ara. L'editor 2.0 ha de conèixer els gustos dels seus clients i clients potencials de la seua pròpia mà, ha d'estar en contacte amb ells i rebre els seus elogis i, sobretot, les seues crítiques. [...] Ha de saber cercar les diferents tendències que provenen de literatures exteriors. [...]\nMatisem: l'editor 1.0 ja no és necessari. L'editor 2.0 no només té una gran quantitat de dificultats i obstacles en el camí, també té els reptes i les oportunitats que això suposa."\nDoncs això, que fa una bona estona que hi pense, en totes aquestes qüestions. I potser a algú li semblaran òbvies, però jo crec que molts al món editorial encara no les hem interioritzades del tot. Així, però, ens veuen "des de fora"...\nEtiquetes: Cursos, Ofici d'editar\nExportant talent (literari) en temps de crisi (econòmica)\nLa fira del llibre de Bolonya es presenta enguany un poc més buida del que és habitual. Si més no, al pavelló 29, on hi som, entre molts altres, els editors que publiquem en llengua catalana. O potser és que estaven tots encara de falles. O celebrant el dia del pare. Vés a saber! En tot cas, a les fires cal anar amb l’agenda preparada per garantir traure’n el màxim profit.\nEls qui hi anem amb el noble però agosarat objectiu de “vendre” (drets, coedicions, coimpressions, projectes… el que siga!) no ens movem del seient en tot el dia, amb un “appointment” concertat cada mitja hora. Tampoc escoltem més relats que els nostres propis. Tot i això, és un punt de vista privilegiat: et permet compartir amb editors d’arreu del planeta la il·lusió i el treball dels escriptors i il·lustradors que t’han confiat el fruit del seu treball. I conéixer de primera mà la seus reacció professional sincera. Amb el temps limitat i molt pendent per veure, si el que expliques no interessa, et tallen a l’instant. Educadament, però sense més contemplacions.\nComences el dia amb una perspectiva inquietant: vora una vintena de reunions preparades i les prestatgeries que no arriben. La primera cita, a primera hora, falla. Envoltat de caixes sense obrir, penses (sense gosar verbalitzar-ho) que allò és un mal averany. Un desastre, vaja. Però hora i mitja més tard, el ritme s’accelera: la teua incombustible companya de viatge ho ha arreglat tot, les prestatgeries estan al lloc amb els llibres ben arregladets, i ja has venut un títol a un editor lituà. Et fas un tallat ràpid a l’stand de l’AELLC per celebrar-ho (i no defallir). I continues.\nA mesura que avança la jornada molts col·legues de països que potser mai visitaràs lloaran novel·les i col·leccions que els presentes. Una editora et confessarà sense immutar-se que només publiquen novel·les “que es puguen resumir en una línia”. I tu callaràs el que penses (per a què vols un llibre sencer si el pots contar tot en una frase?), però et poses les piles i sintetitzes com mai abans. Alguns et demanaran mostres, i altres, que els envies obres en PDF. Uns pocs s’atreveixen a sol·licitar ja preus (vol dir que els interessa de veritat el que els oferies). I el to de la fira canvia i s’obrin noves perspectives. Xinesos, irlandesos, quebequesos, holandesos, alemanys, brasilers i (oh, my God!) grecs (fins i tot el súmmum: nordamericans!!) han demanat pressupostos. Saps que queden encara dies per davant, i tota la feina posterior de recomposició i gestió de tot plegat. Però no estàs sol (impossible estar-ne!) i que el postBolonya fluïrà per concretar negocis que amb sort faran un poc més internacional l’enorme talent dels nostres millors creadors.\nMentre enfiles l’eixida, en companyia d’amics de l’ofici, no pots evitar mirarl’espai on l’any passat estava l’Associació d’Editors del País Valencià. Per primera vegada en una dècada llarga, l’AEPV no disposa d’stand propi. Més conseqüències dels retalls. I tot un símbol: ara el que queda de la representació valenciana s’ha integrat en l’stand col·lectiu dels editors espanyols. On estava l’AEPV ara hi ha una empresa índia. I no acabes de saber en quin punt està la deslocalització, si és real o només simbòlica. El cas és que aquesta representació històrica s’ha difuminat. Qui sap si per sempre.\nI quan arribes a l’hotel, després d’una grappa fugissera, decideixes posar-ho per escrit. Ni que siga per recordar que aquell primer dia de fira havia caigut 19 de març, la nit de la cremà a la València que ja t’enyores.\nEtiquetes: Bolonya, Fires, Ofici d'editar\n“Llegint, es troben frases sísmiques.” No, la frase no és meua (ja m’agradaria!), sinó d’Erri de Luca. La seua última obra publicada, Els peixos no tanquen els ulls (Bromera) en té moltes, de frases sísmiques, d’aquelles que t’assalten durant la lectura i et fan aturar-te un instant, reflexionar i interrogar-te. És l’efecte més immediat que provoca la bona literatura.\nLa nova història de l’escriptor napolità (autobiogràfica, perquè considera un “abús de confiança” inventar relats) ens presenta un xiquet de deu anys “aviciat per la solitud” i atrapat en un cos encara petit, reclòs “dins d’una closca que conté totes les formes futures”. És un gran lector que només creu el que veu escrit, i descobreix el significat de la paraula amor (tantes vegades llegida en volums diversos) de la mà d’una xiqueta escriptora a qui festegen tres xics més durant aquell estiu de trànsit cap a la vida adulta en què també coneixerà les diverses accepcions del concepte de justícia.\nErri de Luca va estar la setmana passada de promoció a Barcelona, i va demostrar que un autor pot arribar a ser exactament com la seua obra: intel·ligent, eloqüent i brillant. A cada frase hi destil·lava un pensament. El xiquet del llibre esdevindrà un activista polític, compromés amb l’extrema esquerra italiana. “Un revolucionari té dues possibilitats de fer carrera”, confessa, “o com a president del seu país o com a delinqüent. Jo no tenia vocació de president”. I hi contrapunta els intents revolucionaris a l’Europa occidental del segle passat amb els actuals: “aquesta generació demana compte de la injustícia directament a aquells que la cometen, volen dialogar amb el poder, és una generació fonamentalment democràtica. I les revolucions no ho són”. Així doncs, hi podem aconseguir canvis si persistim i som tenaços, però no provocarem cap sisme.\n“La literatura no pot canviar el món, però fa companyia”, diu l’autor. Potser no el món, però si la nostra concepció del món. I no és poca cosa. Per a Erri de Luca, el millor elogi que li pot fer un lector és confessar-li que li hauria agradat quedar-se unes pàgines més en aquella història. A m’hi m’ha tornat a passar amb un dels seus llibres. Estic convençut que no seré l’únic.\nTipus mòbils 74. Publicat a L'Informatiu el 20/03/12.\nEtiquetes: Articles, ErriDeLuca, Frases escriptors, Lectures, Promoció, Tipus mòbils\nLa humiliació del silenci\nLa nostra societat té el vici nefast d’ocultar allò que no interessa. Com si negant-los, els problemes deixaren d’existir o se solucionaren sols. Les factures que ixen ara de la profunditat dels calaixos municipals, els contractes públics però alhora confidencials amb arquitectes de renom o empresaris que tenen la fórmula inconfessable per enriquir-se, les comissions d’investigació que són vetades, les manifestacions que es volen reduir a colp de porra... Però tot això empetiteix al costat del silenci humiliant que ha acompanyat durant dècades el drama indigne dels xiquets furtats durant el franquisme.\nCosta d’imaginar un dolor més profund que el d’una mare a qui li arrabassaren el fill de les mans en el moment del part pel simple fet de ser més pobre o menys de dretes que les famílies que se’ls quedaven (sovint, comprats) i els criaven com a propis. No es pot imposar una condemna més llarga i més amarga a unes persones (mares i pares, fills i filles) que han vist truncada la seua existència, alterada per sempre més, esbiaixada sense pietat per la despòtica actuació dels qui regentaven o combregaven amb la dictadura.\nLlegir i escoltar el relat dels afectats, com podem fer al documental Torneu-me el fill!, posa els pèls de punta. Una mare que confessa entre plors “yo le supliqué a las monjas que me devolvieran a mi hijo y me dijeron que ya no podían” trenca el cor. Però no a tots. Fa uns dies, Esquerra Unida, de la mà de la diputada Esther López, va presentar una proposta no de llei per impulsar una comissió d’investigació dels casos denunciats al País Valencià i crear un banc d’ADN que creue les dades dels afectats. PSPV i Compromís donaren suport a la iniciativa. El PP la tombà.\nEn aquell ple de la vergonya, el president de les Corts va voler censurar Mònica Oltra quan esmentà que sor Aurora (que va rebre el títol de filla adoptiva de la ciutat de València de mans de Rita Barberà el passat octubre) nega informació a les persones que es concentren a les portes de la Casa Cuna Santa Isabel cada primer dissabte de mes per reunir pistes sobre la identitat real dels xiquets donats en adopció en aquella època tenebrosa. El president del crucifix declarà “indecorosa” la referència, perquè segons diu, a les Corts no s’hi pot parlar de persones o institucions que estan presents allà (fet que exclouria del debat parlamentari qualsevol tema tret de l’endogàmia o l’antropofàgia política). El vídeo d’aquell instant, amb el socialista Juan Soto exterioritzant la ràbia per la injustícia, retrata molt bé la baixesa moral d’una classe dirigent que no pot suportar la transparència.\nFinalment, la tenacitat de l’oposició ha aconseguit que el PP rectifique i pacte amb la resta de grups la creació d’una comissió interdepartamental per esclarir les adopcions il·legals i els robatoris de nadons d’aquell període no tan llunyà. És un primer pas per reconéixer uns fets que haurien de ser resolts amb la màxima urgència. Tancar els ulls davant l’evidència d’un delicte és d’una profunda indignitat. Si no en parlem, si no esclarim aquest passatge punyent (i viu) de la nostra història recent, no farem sinó agreujar la tragèdia.\nTipus mòbils 73. Publicat a L'Informatiu el 13/03/12.\nLa tranquil·litat de dir “lo hablaré con mi abogado”\nLa crisi ens obliga a ser més creatius. Al País Valencià, territori en què en contra de l’opinió cada vegada més generalitzada no hi ha hagut balafiament, sinó “excés d’ambició”, ja no se sap d’on més retallar. La imaginació al poder, doncs! Aquest matí, l’alcaldessa del cap i casal, que també és diputada autonòmica (tot i que la seua veu s’escolte poc en la tribuna de les Corts) ha inventat una modalitat d’ingressos nova. Es tracta de la publicitat encoberta.\nIntervenia Mònica Oltra i preguntava al molt honorable quines gestions pensa fer perquè Enrique Crespo (exgerent d’EMARSA) i Rita Barberà tornaren els diners “robats als valencians”. En sentir aquelles paraules, Rita Barberà s’ha regirat al seu seient i ha exclamat “¡voy a llamar a mi abogado!”. Però, en contra del que apunta l’eslògan plagiat a Legálitas, no s’ha quedat gens tranquil·la. Amb el mòbil encara calent, ha demanat torn de paraula per al·lusions i ha exigit a Oltra que retirara les seues paraules. La diputada de Compromís s’ha mantingut ferma en l’acusació.\nAixí doncs, el cas queda ara ja en mans dels de Legálitas. Confiem que tindrà les quotes mensuals amb aquesta empresa de serveis jurídics al dia i que, aquests, ingressaran un xec en un compte públic en contraprestació a la promoció que els fa. Potser així compensarem en part (el xec hauria de ser vertaderament generós) els 25 milions d’euros en què s’ha xifrat ja l’escandalós saqueig de l’empresa de depuració d’aigües residuals que (ho vulga Rita o no) el gestionen polítics que ella designa.\nPublicat a l'ARA el 08/03/12.\nEtiquetes: ARA, Articles, Política\nUnes falleres indignades\nLa visió, des de la talaia del balcó consistorial, d’un grup de joves amb llibres a la mà durant les mascletades deu ser francament aterradora. Jo tampoc no voldria veure’m mai en una situació tan dramàtica. Aquesta terrible experiència ha conduït unes exfalleres majors a emetre un comunicat per mostrar la seua “indignació” davant uns “actes freturosos de sentit i de justificació alguna”, en expressió literal. Diuen que s’han sentit “insultades, assetjades i intimidades”, però obvien (i no és una qüestió menor) que els manifestants no increpen les falleres, sinó el balafiament dels gestors de la cosa pública que tothora les envolten. Els semblarà increïble, a molts dels que somriuen la multitud des d’allà dalt, però fa un parell de setmanes, ben a prop d’on donen instruccions al senyor pirotècnic, hi havia 15 furgons policials encarant-se a uns estudiants que reclamaven el seu dret a una educació de qualitat.\nAmb la quantitat de problemes que ens assetgen, amb gent a qui el banc ha desposseït de les seues cases, interins que han quedat sense feina, treballadors que han vist retallat el seu sou per l’augment de l’IRPF, famílies amb tots els membres a l’atur, xiquets sense accés a les beques, autònoms i empreses que tanquen perquè no cobren de l’Administració... En una situació límit en què perillen aspectes bàsics per a la subsistència, resulta frívol i indigne posar l’estètica per davant de l’ètica, ignorar les legítimes demandes de la ciutadania i estigmatitzar el seu dolor perquè “dóna mala imatge” i “polititza les falles”.\nCom els rics altius a qui els incomoda la presència del famèlic a la porta de l’església, com el governant que oculta de la via pública les prostitutes però no solucionar la seua situació, d’igual manera els qui volen silenciar els crits d’auxili pretenen que alcem la vista cap al ninot que remata els monuments per no veure a ras de terra les escenes dramàtiques que protagonitzen molt a pesar seu els conciutadans de carn i ossos. A mi també m’agradaria viure permanentment en un món en què l’olor a pólvora substituïra el tuf putrefacte que emana d’una depuradora saquejada. Però tenim el que tenim. I volem canviar-ho.\nLa dreta (política i mediàtica) ha eixit esperitada a taladrar-nos amb la consigna de la legislatura (versió 2.0 de l’anticatalanisme, que ha vingut per a quedar-se): l’esquerra, que és “antitot” per naturalesa, només busca fer mal a la imatge dels valencians en el món. Pretenen difamar el missatger per acallar el missatge. Que no se sàpiga què es reivindica, ni quines són les causes, ni encara menys els causants, només que hi ha gent (manipulada, violenta, maleducada, antivalenciana, endimoniada) que viu de la bronca i emprenya sense raó. No perdem l’esperança que algun dia s’impose la cordura en aquest país i que puguem deixar de banda les polaritzacions estèrils, perquè açò no és una batalla de fallers o antifallers, sinó una lluita per la dignitat de les persones. Com bé diu una de les proclames reivindicatives que potser no ha arribat a les oïdes adequades per un excés evident de decibels en la música d’ambient, “a tu, fallera, açò també t’afecta!”.\nTipus mòbils 72. Publicat a L'Informatiu el 06/03/12.\nEtiquetes: Articles, Comunicació, Educació, Tipus mòbils\nUna llengua que (malgrat tot) continua caminant\nAhir es van lliurar, al Paranimf de la Universitat de València, els XI Premis de la Crítica de l’Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana (IIFV). La companyia L’Horta Teatre, que va rebre el Premi d’Arts Escèniques i Audiovisuals per la seua impecable trajectòria (continuen fent la pràctica totalitat de la seua programació en valencià, i això, al cap i casal, és una anomalia digna d’admiració) va advertir del perill real i tangible que la pròxima temporada no puguen obrir les portes de la Sala L’Horta. La culpa la tindrien els retalls de la Generalitat Valenciana i el boicot de part del professorat a les activitats extraescolars, que han produït un nombre molt elevat de cancel·lacions de representacions ja previstes. Confiem que aquesta pèrdua mai s’arribe a produir i que, malgrat l’extrema penúria del moment, l’activitat teatral que desenvolupen continue tenint el futur que mereix i desitgem. Perquè els necessitem.\nEn l’apartat de Comunicació i Difusió Cultural, el guardó ha recaigut ben merescudament en el documental “Una llengua que camina“, coproduït per TV3 i Vilaweb amb la col·laboració de l’ICIC, Edicions Bromera i Edicions 96. La cinta que dirigeix Amanda Gascó mostra l’estat actual de la llengua al nostre “país de l’olivera”, i ho fa mostrant-nos el testimoni i el dia a dia de cinc persones d’arreu de les comarques valencianes.\nEl vídeo, que transmet una gran estima per la llengua pròpia, es pot veure, entre molts altres llocs web, a TV3 a la Carta (i us el recomane, si encara no heu tingut el gust). El Canal 33 el va passar la vespra del 9 d’Octubre, i des d’aleshores no ha parat de rodar en desenes de pobles i ciutats. Col·lectius, ateneus, associacions culturals i entitats diverses, les mateixes que mantenen viva la flama reivindicativa del valencià, han programat el passi de la pel·lícula en infinitat de llocs, i s’ha possibilitat, així, que arribe a un gran nombre de persones que, d’una altra manera, no n’haurien tingut accés. Ahir mateix, coincidint amb la recepció del premi, es projectava simultàniament a Xàtiva i a Alacant.\nOn no s’ha pogut veure encara, per increïble que semble, és a Canal 9. Però això ho podríem solucionar…\nAra que tant es parla d’austeritat, ara que RTVV ha hagut de suprimir fins i tot la retransmissió de corregudes de bous (molt a contracor, en paraules del seu director general) per falta de liquidesa, suggerim des d’ací als productors del documental la idea que regalen la projecció a Canal 9. Sí, sí, regalat (mai els el comprarien i, si ho feren, tardarien segles a cobrar-lo). Caldria, doncs, que oferiren desinteressadament a l’ens públic valencià, sense contraprestació econòmica, gratuïtament, altruïstament, la possibilitat d’emetre en prime time el documental. No seria, aquesta, una bona mostra de la “austera modernidad” que reclama López Jaraba? Es pot negar el canal públic valencià, endeutat fins nivells angoixants, a emetre un documental sobre l’estat actual del valencià que no li costa ni un euro al contribuent? La raó ens dicta que no, però… I si ho comprovem?\nPublicat al diari ARA 02/03/12.\nEtiquetes: ARA, Llengua, Premis\n03 de març 2012\nMarc i Andrea al 'Diario de Jerez'\nEl crític José García Oliva publica al Diario de Jerez aquesta ressenya sobre el llibre ¡Hagamos la maleta!, un dels títols de la col·lecció "Els llibres de Marc i Andrea":\n"Dentro de la serie de “Libros de cartón”, en los que encontramos los libros sobre animales y los de los miembros de la familia, Algar presenta ahora un grupo de cuatro libros con los que aprender sobre los hábitos diarios, los números, las formas y, en concreto este, sobre los libros y la lectura. Están centrados alrededor de un niño y una niña un poco mayor que él, que son hermanos y que se llevan tan bien que pueden descubrir, jugar y aprender.\nEn esta ocasión, los niños juegan a viajar a lugares especiales aun estando en lugares comunes, por ejemplo al desierto cuando están en la playa, a la selva cuando están en el parque o a un país exótico cuando van al restaurante chino con los padres. Y cuando no pueden salir, si llueve o es de noche, pueden seguir viajando leyendo libros. Aquí se rodean, a modo de metáfora visual y mientras leen en la cama, de los más entrañables personajes de los cuentos infantiles como invitados al viaje lector.\nSi bien las situaciones no son especialmente originales, los dibujos de Silvia Ortega están llenos de vitalidad, de optimismo, de buena química entre los niños y el espacio que les rodea. Con dominio de las redondeces y los tonos pasteles, los personajes transmiten perfectamente las emociones de sus juegos y encuentran en el lector un cómplice al que invitan y que se verá gratamente atraído por ellos.\nSencillos libros que son a la vez una apuesta interesante, siempre pensando en los más pequeños, porque el poco texto (una frase de no más de cinco palabras por cada doble página) en mayúsculas y palotes hacen que la lectura sea un regalo y no un esfuerzo. Además, existe una versión de los mismos en inglés."\nAquestes són les nostres armes!\nEls joves valencians han convertit uns fets tristos i vergonyosos en la primera bona notícia que s’ha produït en aquest país en molt de temps. La dura, injustificada i injustificable repressió policial de la setmana passada ha estat el catalitzador necessari per despertar consciències massa temps adormides. Queda per a la història i per a l’admiració present i futura una imatge simbòlica, atraient i poderosa: milers d’estudiants omplint els carrers sostenint, amb els braços en alt, llibres. “Aquestes són les nostres armes!”, cridaven a l’uníson. I d’aquesta manera desarmaren l’agressor, tal és el poder que exerceixen, encara, els llibres i la lectura.\nDimecres passat, hora i mitja després de l’inici de la multitudinària manifestació que demanà la dimissió de la delegada del govern central, es presentava a la llibreria Leo del cap i casal l’última novel·la de Silvestre Vilaplana, El quadern de les vides perdudes, premi Alfons el Magnànim. L’acte no es va suspendre malgrat l’ambient convuls i l’agitació al carrer. Perquè la societat civil valenciana continua viva, parla sense por, es mou als carrers i, en l’àmbit cultural, continua creant a un nivell extraordinari, envejable. I ho podrem aguantar tot, excepte el silenci.\nEn aquesta columna hem parlat sovint del talent dels creadors valencians i de la necessitat de potenciar-lo i de difondre’l. Però això que reivindiquem en abstracte té cara i ulls, i un dels noms que cal destacar en l’àmbit literari és sens dubte el de l’alcoià Silvestre Vilaplana. La seua última novel·la, que participa del thriller però que és molt més que una investigació policíaca, palesa l’estat de gràcia del seu autor i, per extensió, del conjunt de la literatura feta a casa nostra. El quadern de les vides perdudes, una de les millors novel·les que s’han publicat al País Valencià en els últims anys, ens presenta un protagonista inoblidable, un vell bibliotecari arruïnat que ha d’empenyorar el seu tresor més preuat, els seus llibres, per poder subsistir mentre el seu llogador fa l’impossible perquè abandone un immoble que vol derruir per fer negoci. Tot això enmig de llacunes a la memòria, forats negres que esborren el temps de manera intermitent i que el fan sentir culpable d’uns crims horribles ocorreguts al barri. Ell mateix comença a dubtar de la seua innocència. Les proves l’incriminen. Els fragments dels llibres que ha de vendre per poder menjar i que escriu al seu quadern per retenir-ne l’essència de les grans històries seran la clau que ens desvelarà la identitat de l’assassí.\nVilaplana ha escrit un llibre sobre l’amor als llibres i que és, alhora, una lliçó de vida, com la que ens han ensenyat en aquestes jornades tots aquells que ens han avançat la primavera i han apujat la temperatura a les nostres ciutats. Contra la desraó, el talent. Contra la violència els llibres. Perquè els llibres ens proporcionen saber, ens ajuden a reflexionar, a ser autònoms, alimenten la nostra capacitat crítica, exerciten la tolerància, faciliten l’expressió d’idees i sentiments i ens fan més lliures. Anem alerta perquè els qui ostenten el poder en són conscients, de la força d’aquest invent del maligne. Com són conscients, també, que l’educació és el principal actiu de què disposa una societat per frenar la manipulació. I no s’amaguen d’impedir-ho (o d’intentar-ho). Per la força, si els cal.\nTipus mòbils 71. Publicat a L'Informatiu el 28/02/12.\nEtiquetes: Articles, Promoció, SilvestreVilaplana, Tipus mòbils\nUna imatge més digna de nosaltres, els valencians\nS'ha de reconéixer: la gent de l'ARA sap crear expectació.\nMesos abans de l'eixida del primer número del diari van començar a fer-nos partícips del procés de gestació mitjançant vídeos, notícies i apunts a la xarxa. Des de la incorporació de nous socis fins les contractacions dels treballadors i col·laboradors. Sense oblidar, és clar, l'explicació detallada dels continguts i la línia editorial que havia de guiar el nou projecte periodístic. Una transparència absolutament novedosa per aquestes contrades. I ara, amb han l'inici de la distribució del format paper al País Valencià ho han tornat a fer: han creat expectació de nou.\nDes de fa setmanes que han anunciat el nou repte de fer arribar el diari a un ampli llistat de punts de venda a terres valencianes, i no s'han amagat de dir el que estan disposats a fer i el que no faran (si més no, de moment). D'aquesta manera, s'ha creat en determinades capes de la societat valenciana àvida d'informació en català (inexistent fins el moment als nostres quioscos) un brou de cultiu propici a la recepció d'aquest diari. Ho constata la presència a l'acte de presentació en societat, dijous passat al Teatre el Micalet, d'una representació àmplia i nombrosa dels moviments progressistes i valencianistes d'aquest país. I ho constata el fet que ahir s'esgotaren els exemplars en molts quioscos. Confiem que la bona acollida no siga un fet puntual, sinó sostinguda en el temps.\nL'ARA comença, doncs, amb bon peu al País Valencià. Hi arriba, de fet, en un moment especialment convuls. El País Valencià és, malauradament per a nosaltres, el principal focus d'atenció mediàtica de l'Estat. I dic malauradament perquè som notícia (i sovint, portada) només per casos de balafiament, corrupció, crisi, atur, repressió policial... Però l'ARA va nàixer en moments de canvi també a Catalunya, i hi ha aportat una bona dosi d'empenta, de realisme, d'optimisme, de ganes d'emprendre, de renovar, de capgirar la situació, d'ambicionar el futur, d'obrir i d'enfortir la societat i d'avançar plegats. I de tot això anem molt necessitats ara mateix els valencians. M'atrau la possibilitat d'adquirir premsa en català cada dia al meu quiosc de Carcaixent, a la Ribera Alta, però us confesse que m'atrau molt més la possibilitat que aquest mateix diari servisca per a canalitzar i difondre entre els catalans (i entre els valencians mateixos) una imatge més positiva i més digna (més real, diria jo) de l'extraordinària feina de lluita per la normalitat que realitza amb valentia i coratge, cada dia, un gran nombre de ciutadans d'aquesta terra. Una feina que no sempre troba el ressò que mereix.\nBenvingut siga, doncs, l'ARA, i la seua contribució a fer més visible allò que ara sembla, als ulls aliens o poc avesats, senzillament inexistent.\nPublicat a l'ARA el 27/02/12.\nEtiquetes: ARA, Articles, Comunicació\nExportant talent (literari) en temps de crisi (eco...\nLa tranquil·litat de dir “lo hablaré con mi abogad...


Dies 8, 9 i 10 juliol 2016- Lloc Plaça Tomás Cardona de Campredó (Baix Ebre). Organtiza: Associació Cultural Soldevila i Regidoria de cultura . La 9ª edició del Curt-redó Film Festival ha comptat amb una molt bona assistència de públic novament, al voltant de 300 persones es van aplegar durant cada sessió de curtmetratges. Organitzat per l\nRegidoria de Participació i Coordinació del govern La convivència ciutadana ha d’estar presidida pels principis de respecte, tolerància i solidaritat, havent-se de refusar la violència física o psicològica entre les persones i/o col·lectius. L’ajuntament ha d’evitar amb els mitjans que disposa qualsevol acte, individual o col·lectiu, que pugui\nRegidoria de Participació i Coordinació del govern Des de la domesticació dels primers gossos al paleolític els animals sempre han estat compartint espais amb l’home, des d’ajudar a les feines del camp i de guarda fins formar part de la vida familiar com animals de companyia. Pel fet que compartim un espai important amb aquests animals de companyia\nRegidoria de Participació i Coordinació del govern Es diu que, actualment, cada persona genera uns 500 kg de brossa a l’any. Això és més d’1 kg per dia, una quantitat desmesurada però pràcticament inevitable si no ens desfem del nostre estil de vida. Aquest problema s’ha convertit en un dels principals que afecta la sostenibilitat del planeta. És


Col·lapse de la funció d'ona - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nCol·lapse de la funció d'ona\nEl col·lapse de la funció d'ona és un procés físic relacionat amb el problema de la mesura de la mecànica quàntica, consistent en la variació abrupta de l'estat d'un sistema després d'haver obtingut una mesura. La naturalesa d'aquest procés és intensament discutida en diferents interpretacions de la mecànica quàntica.\nL'aspecte no local de la naturalesa suggerit pel teorema de Bell s'ajusta a la teoria quàntica per mitjà del col·lapse de la funció d'ona, que és un canvi sobtat i global de la funció d'ona com a sistema. Es produeix quan alguna part del sistema és observada. És a dir, quan es fa una observació/mesurament del sistema en una regió, la funció d'ona varia instantàniament, i no sols en eixa regió de la mesura sinó en qualsevol altra per molt distant que estiga.\nEn la interpretació de Copenhaguen, aquest comportament es considera natural en una funció que descriu probabilitats, ja que les probabilitats depenen del que es coneix com el sistema. Si el coneixement que es té del sistema canvia a conseqüència del resultat d'una observació, en eix cas la funció de probabilitat (l'amplitud de la funció ondulatòria elevada al quadrat) haurà de canviar. Per aquesta raó, un canvi de la funció de probabilitat en una regió distant és normal fins i tot en la física clàssica. Reflecteix el fet que les parts del sistema estan correlacionades entre si i, per tant, un increment de la informació ací està acompanyat per un increment de la funció del sistema en qualsevol altra part. No obstant això, en la teoria quàntica, aquest col·lapse de la funció d'ona és tal que allò que ocorre en un lloc distant, en molts casos ha de dependre del que l'observador va triar observar. El que un veu allí depèn del que jo faig ací. Aquest és un efecte completament no local, no clàssic.\nAcció a distància.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Col·lapse_de_la_funció_d%27ona&oldid=29094658»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 3 gen 2022 a les 12:40.


El govern de Sueca segueix programant xerrades envers polítiques d’igualtat | RiberaBaixa.info\nLa capital riberenca és una ciutat capdavantera a la comarca en polítiques d’igualtat. El consistori ve celebrant en els darrers mesos un cicle per impulsar el debat ciutadà i la reflexió entorn a la igualtat de drets sota el títol “Mirades Violeta”. L’Ajuntament de Sueca entén que este és un repte social, en el qual les institucions juguen un paper fonamental, i amb este cicle es proposa posar en el centre d’atenció la igualtat real i efectiva en tant que a drets i oportunitats. Moltes de les xerrades han estat organitzades també des d’una perspectiva de gènere per abordar el debat en relació a la dona i amb l’objectiu de reforçar la prevenció i sensibilització comunitària respecte a la xacra de la violència de gènere.\nEn les darreres jornades el consistori ha convidat diferents veïns i veïnes de la ciutat a sumar-se al debat. La igualtat en l’esport i la dona en l’art i la cultura, han estat els dos darrers temes. El consistori tracta d’aprofundir en un debat des de totes les vessants – la social, política, cultural, etc.- i obert a totes les edats, gèneres i condicions, tot amb l’objectiu d’intercanviar visions i experiències per aconseguir aprendre en conjunt.\nPublicació següentL’Ajuntament de Cullera incrementa les ajudes a les societats musicals en un 40%\nPublicació anteriorAlmussafes invertirà 390.000 euros del superàvit de 2015 en inversions sostenibles


Torrent de l'Olla 164, 930129155\nA l'agost de 2017 va obrir 8PM Store & Le Bath Gallery, un innovador espai de disseny, art, moda i cultura que promou a dissenyadors i artistes locals, amb un caràcter avantguardista.\nEls creadors d'aquesta concept store són Inés Serpa Barroso, nascuda a Lisboa, el barceloní Joaquim Bolibar i Catarina Serpa Barroso. Junts ofereixen productes de joves dissenyadors independents de diferents disciplines: disseny industrial, gràfic, moda, pintura, escultura, fotografia, literatura, ceràmica, joieria ... Tot peces exclusives de disseny a preus assequibles.\nDividit en dos espais, botiga i galeria, en 8PM Store es pot comprar roba, ulleres de sol, motxilles i revistes entre altres productes. Buscant un consum més conscient, sostenible i de proximitat, ofereixen peces originals de dissenyadors locals i emergents amb els que els creadors de la botiga comparteixen valors i estètica.\nL'altre espai d'aquesta proposta és Le Bath Gallery, on Inés i Joaquim juntament amb l'empresa Art&Art, especialitzada en esdeveniments artístics, han dissenyat un projecte per donar suport a aquest sector.\nLe Bath és un espai on els artistes poden exposar el seu art, donar-se a conèixer i créixer en la seva carrera artística, així com tenir un lloc on fer xerrades per compartir i dialogar.\nTots dos espais estan subtilment diferenciats. Mentre que la botiga 8PM desprèn calidesa amb un sostre de bigues de fusta, terres de parquet i parets blanques, la galeria Li Bath -en la qual no hi falta una banyera i un WC-, respira un aire vintage, amb algunes parets envellides, altres en diferents tons de rosa, llums de neó i una decoració d'allò més eclèctica.


PONT DE GENERACIONS: PRESENTACIÓ PROJECTE “PONT DE GENERACIONS” A CÀRITAS\nPRESENTACIÓ PROJECTE “PONT DE GENERACIONS” A CÀRITAS\nEl nostre Institut ja fa tres cursos que treballa en el projecte ApS “Pont de Generacions”, el qual, com el seu nom indica, va néixer amb l’objectiu principal d’estrènyer els lligams entre les generacions del barri de Pardinyes.\nQuan vam plantejar el nostre projecte a l’Associació de Jubilats i Jubilades de l’Orvepard, de seguida varem copsar el seu entusiasme en participar en totes les activitats que els proposàvem. Els de l’Orvepard són gent activa i a qui agrada la participació ciutadana. De seguida s’hi van engrescar.\nDes de fa tres anys l’alumnat de 3r d’ESO prepara i participa en diverses activitats que combinen l’aprenentatge i el servei a la comunitat. El que ens mou és tant la intencionalitat pedagògica com la intencionalitat solidària perquè estem convençuts que aprendre i compartir amb els altres el que aprenem dóna sentit al que fem.\nEl nostre alumnat d’avui va participar en el projecte el curs passat i tots ells coincideixen en què els agradaria repetir. Es van sentir útils i actius anant més enllà de les aules i obrint-se a la nostra comunitat amb les seves petites aportacions.\nEl passat dia 23 de febrer una representació de l’alumnat que va participar-hi el curs passat i el Jacinto Pernia de l’Associació de Jubilats i Jubilades de l’Orvepard van presentar el projecte Pont de Generacions davant un grup molt nombrós d’assistents a la Taula d’Experiències “Convivència entre generacions” organitzada per la Pilar Echauz, responsable del grup Grans en Acció de Càritas-Lleida. Després de la nostra intervenció es va presentar també el programa Viure i Conviure, una interessant iniciativa en què gent gran conviu al seu pis amb joves estudiants vinguts de fora de Lleida.\nPublicat per Pont de Generacions a 5:29\nEtiquetes de comentaris: APS, CÀRITAS, ORVEPARD, PARDINYES, Presentació


La Galàxia Learning: 13/01/2011\nLa veritat és que avui tinc molts temes possibles però 'he de triar un així que m'he deicidit per explicar-vos com situar-me a una ciutat i a un país que no és el meu propi i on no hi tinc cap referent proper. He visitat la ciutat en dues ocasions anteriors però sempre durant poc temps. Suficient per fer-me una idea de com era i quedar-me'n prendada però molt poc per entendre-la i per saber com viure-hi.\nI que té a veure el personatge del conte infantil amb el que pretenc explicar?. Aquest conte té diferents versions però una d'elles, que és la que ma mare m'explicava quan era menuda, tenia a vorer amb un personatge molt menut a qui sovint no el veia ningú i que, a més, havia de pensar com deixar rastre quan anava als llocs per saber com tornar a casa.\nAquesta és l'estratègia que segueixo jo per a no perdre'm. Tenir prou referents visuals per a reconèixer el camí de tornar a casa sense massa equivocacions. És una estratègia que sempre m'ha funcionat i us recomano. I, en què ens fixe'm?. Normalment en aquelles coses que ens criden l'atenció. En el meu cas: una tenda de roba, una sabateria, una tenda de decoració, un restaurant japonès, una floristeria, ... cadascú ha de trobar els seus referents. El més important és no sentir-nos perduts.\nPer a poder determinar els referents hem de ser uns bons obervadors. Aquesta és una de les meues principals característiques. He de mirar-ho tot i fixar-me bé. Qué que he vist fins ara?. El meu recorregut més llarg és 35' d'anar i de tornar en bus a la Universitat.\nSi us digués que tot el que veig m'agrada us enganyaria. Veig una ciutat neta, ordenada, sistemàtica, moderna i on pareix que ningú tingui cap problema ni dificultat. La realitat?. Aquest matí que ens hem despertat tots rodejats de neu he vist, a les entrades d'alguns edificis grans, uns bultos estranys!!. Queè eren?. Ni més ni menys que persones sense sostre embolicades en el que han tengut a mà.\nJo passava amb el bus i, de repend, els he perdut de vista. Això és el que devem fer moltes vegades a la vida. El que no veiem no existeix?. Però la realitat està aquí. Cada dia i amb tota la seva cruesa. Llavors em pregunto quin dret dec tenir jo de permetre'm viure a un barri VIP quan hi ha gent que només és un "fardo" al carrer nevat,\nEl que vaig apendre, ja fa molts d'anys, és que ells tinguin un lloc on viure no depen de què jo visqui millor o pitjor sinó que el problema és molt més complex. Viure jo menys bé només incrementa les possibilitats de què els "MIllet" de torn malversin encara més. El que si que podem fer entre tots/es, i la major part dels que llegireu això us dediqueu a l'educació, és treballar per fer que la societat sigui cada vegada més sàbia i per tant més comprensiva per a poder construir un món amb menys injustícies.\nPublicat per Mercè a 4:03 3 comentaris: Enllaços a aquest missatge


Toni Postius: «Els que pronosticaven una Lleida ingovernable s'han equivocat molt» | NacióDigital\nper Àlvar Llobet , Lleida, 27 de gener de 2021 a les 09:15 |\n- Com ha afectat la pandèmia la seva regidoria?\n- S’han corregit situacions internes i millorat dinàmiques de treball. També s’han actualitzat funcionaments en els tràmits, com per exemple en la digitalització dels expedients. Abans tot era en paper i ara, en part també per la pandèmia, s’ha acabat amb aquests volums físics. D’altra banda, s’han agilitzat els funcionaments, hem reduït el temps que passa entre la concessió d’un permís i l’autorització d’activitat i unificat els canals d’informació que ens permeten saber les queixes de la ciutadania. Tot això sembla senzill, però requereix esforç.\n- Li poso un exemple d’això: els habitatges en males condicions eren motiu d’expedients i multes coercitives que podien arribar a 3.000 euros. La llei fixava aquest límit, i els propietaris, la majoria de vegades fons d’inversió i bancs, preferien pagar les sancions a haver d’arreglar els habitatges. Ara això s’ha acabat perquè hem començat a sancionar. Recentment hem posat una penalització de 150.000 euros a un banc que no tenia interès en arranjar un immoble de la seva propietat. El govern de la Paeria és exigent.\n- El govern de la Paeria ha canviat la mobilitat de la ciutat; ha fet carrers per a vianants i ha reduït la velocitat a 30 km/h. La ciutadania ha rebut bé els canvis?\nPolítica, urbanisme, Paeria, habitatges, Toni Postius, Llotja, Camps Elisis, Lleida, Torre Salses, entrevista, Segrià\nNo vales tío\nPer El eterno perdedor el 27 de gener de 2021 a les 09:55\nToda la vida de segundón viviendo de momio piérdete que ya tardás