A l'arrel: 2010\nA continuació hi ha un curiós vídeo sobre el naixement de Jesús:\nHo ha fet... l' Arnau Comajoan Cara a les (GMT +1h) 08:00\nEn arribar els dies de Nadal, com cada any, a casa vàrem muntar el nostre pessebre.\nCom els últims anys, vam fer-lo a sobre d'una caixa de cartró folrada amb paper i paper d'alumini a la part superior per tal que no passi la humitat. De pas també ens va bé per simular un riu, aquest paper d'alumini.\nAmb molsa del nostre jardí, pedres, pedretes petites per a fer un camí, en comptes de sorra com altres anys, branques d'arbustos, herbes..., vam poder fer el sòl i la resta de paisatge i a continuació vam posar totes les figuretes, les mateixes que l'any passat, fent un camí que va des d'una cantonada del pessebre fins a l'altra, a on hi ha l'establia, perpendicular a aquest un riu, que neix a unes muntanyes de pedra al peu de les quals hi ha un poblet.\nD'altra banda, aquest matí he anat a fer de voluntari a la 2a Mitja Marató de Vic, que transcorre per tot el terme municipal, donant una volta a les muralles del centre històric, després anant fins a Calldetenes i posteriorment a Malla, per ja tornar al final un altre cop a les pistes d'atletisme, a on m'he estat jo.\nJo, juntament amb l'Eloi, ens hem encarregat del servei de guarda-roba, on els atletes podien deixar les seves pertinences a les seves bosses, mentre que nosaltres havíem de posar una tira de paper amb el dorsal del propietari apuntat, i aquesta tira grapar-la a una de les nanses de la bossa.\nEns han fet ser-hi a quarts de 9, començant la cursa a les 11 -del matí, és clar- i durant la primera mitja hora-hora no ha vingut ningú i no s'ha hagut de fer res. Tot i així ja teníem preparats els llocs on havíem de deixar totes les bosses: les que el dorsal del propietari començava amb era de dues xifres, a un carril -estàvem a la pista coberta-, les de tres xifres que començaven per 1, a un altre, i així successivament fins a la centena 7.\nA mesura que passava l'estona anava venint gent, però es podia apuntar el número, grapar i anar a deixar la bossa al lloc corresponent còmodament, però això no ha durat gaire i des de més o menys 2/4 d'11, quan faltava mitja hora pel tret de sortida, ha començat a venir un pilotàs de gent, i estàvem al límit de no donar a l'abast. Quan hi havia tanta gent tampoc ja no podíem posar les bosses al seu corresponent lloc i les deixàvem pel voltant nostre, i jo al final, a les 11, la hora que mai arribava, havia de fer coses estranyes per sortir del mar de bosses al que estava submergit. A aquesta hora he anat a buscar l'entrepà de botifarra que em mereixia i, la resta de l'estona mentre els atletes estaven corrent, hem posat les bosses al seu lloc a la perfecció, cada una amb les del seu primer número del dorsal i, dintre de cada grup, per ordre, també, de manera que quan s'ha acabat la cursa, curiosament el primer que ens havia deixat una bossa ha guanyat, per tant l'ha recollit també primer, i les hem pogut donar eficaçment a l'instant a cada atleta que la venia a recollir. És clar que, lògicament, no han vingut tots en pilot com abans de la sortida.\nEn total, he comptat que aproximadament hem guardat 140 bosses.\nFinalment, abans de marxar ens han donat una bossa d'obsequis també a nosaltres, després d'haver passat un distret i divertit matí.\n1a: El pessebre d'enguany\n2a i 3a: Les bosses ben col·locades just abans de l'arribada dels atletes\nHo ha fet... l' Arnau Comajoan Cara a les (GMT +1h) 18:25\nÚltimament he anat posant widgets nous al bloc:\n-A la part inferior del bloc, juntament amb el Google Maps i Earth i un interessant joc sobre geografia -totes les variants del qual estan al bloc de la Geografia, que a més està en anglès, el bloc-, hi ha una de les càmeres de TV3, de les que surten per l'espai d'El Temps. Volia posar la de la plaça Major de Vic però no sé per què no està disponible, amb les que hi arriben a haver.\n-A la barra lateral dreta, he canviat el widget de resultats de 1a i 2a divisió A que hi havia pel d'ElsEsports.cat, que a part d'haver-hi les classificacions i també la travessa, és en català.\nD'altra banda, la meva classe de l'Institut Jaume Callís de Vic, 2n D d'ESO, hem quedat finalistes de la III Gimcana de les Llengües a Osona. Ara caldrà veure qui ha estat el guanyador del sorteig d'aquesta nit per les entrades al Museu Picasso de Barcelona.\nFoto: Imatge del widget de les càmeres de TV3\nHo ha fet... l' Arnau Comajoan Cara a les (GMT +1h) 22:25\nCom ja des de fa uns anys, durant les vacances que fem a l'estiu vaig escrivint en un dietari què anem fent cada dia per després penjar-ho aquí el bloc. I aquest any no n'ha sigut l'excepció:\nA continuació, en 15 posts (un per dia), hi ha explicades totes les vacances, des del 31 de juliol al 14 d'agost.\nClicant aquí es va a l'àlbum de Picasa de les vacances.\nHo ha fet... l' Arnau Comajoan Cara a les (GMT +1h) 16:15\nAvui, com que és just el dia després del viatge cap aquí Alsàcia, hem volgut anar a un lloc a prop i que no ens ocupés el temps de tot el dia. Aquest lloc ha sigut Mulhouse, la tercera ciutat més important d’Alsàcia però la segona més gran, amb 110.000 habitants.\nDes del càmping, a Issenheim, hi hem anat senzillament per la D-430, amb només 20 quilòmetres.\nLa ciutat estava molt ben indicada i hem anat seguint les indicacions cap al centre fins que hem arribat a la Place Franklin, fora però molt a prop del centre històric, on per anar-hi hem passat per la Rue Pierre et Marie Curie, on hi ha l’ajuntament no històric sinó l’actual, que estava ple de flors, i uns banys romans al davant.\nAl final del carrer hem arribat a l’avinguda que delimita el centre històric on hi ha un carrerot petit de pas exclusiu per a vianants però que ens ha dut en uns pisos comercials nous, però tancats perquè és diumenge.\nDesprés d’uns 50 metres, però, hem arribat a la Place de la Réunion, que és la principal, amb el Temple de St-Ettienne, el més gran de la ciutat i l’Hôtel de la Ville, l’antic ajuntament, on ara hi ha l’oficina de turisme i el museu d’Història al qual hem anat.\nA la primera planta hi havia la sala de fer les reunions, tal com era abans, i llavors al segon pis tota una sèrie d’objectes, maquetes, vestits, monedes... que explicaven la història. En una segona part de la segona planta també hi havia joguines antigues, representacions de les parts d’una casa típica del Sundgau, la zona amb turons de Mulhouse, i quadres dels personatges històrics de la ciutat.\nUn vigilant del museu ens ha dit que a la Place Guillaume Tell –un carrer més avall- hi havia un altre museu gratuït (el de les Belles Arts) però que no hem anat, tot i que sí al Parc Steinbach de davant.\nTot seguit hem volgut –sobretot en Marçal- seguir un “sender” pel centre històric que hi havia marcat que ens ha portat a la Place de la Concorde, amb unes ovelles de ferralla pintades, i cap a uns carrers més uniformes però amb cases antigues i la biblioteca.\nDesprés, per la Grand’Rue hem arribat a la dels Franciscans on hi havia un convent, cases amb jardins o mixtes de manufactures i habitatge...\nPer aquí ja hem arribat un altre com a l’Av. du Président Kennedy, on hi passa el tramvia i on hem agafat el cotxe per anar a dinar al càmping.\nA Mulhouse, també era curiós que tots els senyals de carrers estaven en alsacià a part de en francès.\nDesprés d’estar-nos al bungalow per dinar, eren quarts de 4 de la tarda i volíem anar a visitar el poble de Guebwiller, el que tenim també al costat del càmping, però feia molta calor i hem decidit anar a la piscina “comarcal”, que com que està al costat del càmping, pels d’aquest és gratuïta.\nJa estàvem a punt de ficar-nos a l’aigua quan al meu pare, a en Marçal i ami, una socorrista que parlava en anglès ens ha dit que amb els banyadors que portàvem –els típics amples i que poden semblar pantalons- no ens podíem banyar. Es veu que és a tot França. Sort però, que a la sortida hem trobat una màquina expenedora de banyadors, dels legals, dels que van ajustats. Ens han fet gastar 34€ en banyadors. I llavors, hem anat a la piscina, on hi havia una zona verda grandiosa.\nA les 6, poc abans que tanquessin la piscina, hem marxat i com que ja no feia tanta calor hem visitat Guebwiller, on hem seguit la visita que proposa la propaganda turística que vam agafar del càmping en arribar el primer dia.\nEl recorregut passava des d’on hem aparcat (Rue de la Gare), per la Place Jeanne d’Arc, amb l’església de Notre-Dame, molt gran, i monumental, llavors per algunes cases més velles o d’Art-Noveau, i a una plaça l’Hôtel de la Ville. Hem seguit per l’avinguda principal –plena de flors per tot arreu- i hem vist un castell, el Château Le Burgstall, enganxat a un supermercat (o més ben mirat el supermercat enganxat al castell), i l’església de St. Léger, amb dos campanars.\nFinalment hem tornat pels carrerots de la ruta, que passaven per un antic barri obrer, l’antiga comanderie...\nHa començat a ploure cap al final i hem hagut de córrer cap al cotxe per tornar al bungalow.\n1a: Jo a l'Hôtel de la Ville\n2a: Jo a un dels carrers principals de Guebwiller\nHo ha fet... l' Arnau Comajoan Cara a les (GMT +1h) 16:13\nEl dia d’avui ha sigut, fins ara, el que hem marxat més d’hora del càmping, ja que hem anat a Basilea, una de les ciutats més grans de Suïssa i que està just a la frontera amb França, que per això hi hem anat.\nCom sempre, hi havia obres a alguna carretera i per això, ens hem embolicat una mica per Mulhouse, i després, per la departamental, que estava tallada al final i hem hagut de passar per una carreterota. No passàvem per l’autopista perquè al fer servir la de Suïssa et cobren un impost de 27€.\nA Basilea havíem previst aparcar al barri d’Allschwill i agafar el tramvia, i així no haver de pagar parquímetre, però no ens sortien els bitllets de la màquina, i hem hagut de tornar a agafar el cotxe i aparcar al pàrquing de l’Universitätsspital (Hospital Universitari), i anar a peu fins al centre, que ja estava a prop.\nPrimer hem anat a la Predigeskirche (església del Predicador), i tot seguit hem agafat la ruta groga, de les turístiques que hi havia, que aquesta era la de Thomas Platter, per un carrer on hi havia el Fischmarkt (Mercat del peix), que deuria ser antic i només hi havia una mena de font molt alta.\nHavent acabat el carrer, hem arribat a la Marktplatz (Plaça del Mercat), on n’hi feien un, i la Rathaus (Ajuntament), que és potser l’edifici més bonic de la ciutat però estava en obres. Tot i així podíem entrar al vestíbul interior, on sí que es podia veure perfectament.\nA aquella plaça, on coincideixen totes les rutes (vermella -> Erasmus, blava -> Jacob Burckhardt, groga -> Thomas Platter, grisa -> Paracelsus, verda -> Hans Holbein) hem agafat la vermella, que discorria per un carrer que anava a parar al Mittlere Brücke (un pont) on es podia veure el riu Rin i segueix per un carrer paral·lel a aquest fins a la Münsterplatz (Plaça de la Catedral), que la Catedral, per variar, estava en obres.\nPer darrere d’aquesta hi havia un mirador al Rin i la tornada a la plaça pel claustre.\nFora de la catedral, hem anat a buscar restaurant, per la Freie Strasse, el carrer més comercial, on només n’hi havia de japonesos... I cap sense un preu desorbitat, tot i que costa una mica traduir de francs suïssos –Suïssa no és de la Unió Europea- a euros.\nFinalment hem anat a una creperia que hi havia a un pati interior. El crep era boníssim. Es podia triar si es volia amb formatge, pernil dolç i espinacs, sol, barrejant-ne dos o barrejats tots tres. Jo l’he demanat de formatge i espinacs.\nLlavors, hem seguit un carrer bastant comercial fins a la Barfüsserplatz (Plaça dels peus descalços), on hi havia una església força gran, que feia de museu d’Història i també hi havia un bar. En aquesta plaça tota l’hora hi havia algun tramvia parat o en moviment. Allà en coincidien moltes, de línies.\nHavent-la vist, hem seguit la ruta blava de Jacob Burckhardt, que primer passava per la Tinguely – Brunnen (Font de Tinguely), que era feta com d’autòmats, uns ferros que manipulaven l’aigua. Ens hem desviat un cop per anar a la molt gran Elisabethenkirche (Església d’Elisabet), on pel bar de l’església portaven refrescos.\nTornats a incorporar a la ruta blava, hem passat per un carrerot amb pujada fins a la Leonhardsberg (Muntanya de Leonhard) amb la seva església amb les parets blanques i no gaires pintures, ni escultures, ni vitralls (reformada o protestant...).\nLlavors pel mateix carrer recte fins a l’Spalentor, una de les portes de l’antiga muralla –suposo- i per la ruta groga fins altre cop al cotxe.\nHem tornat, per acabar, per unes carreterotes del Sundgau, al sud d’Alsàcia, pla amb turonets.\n1a: La Rathaus (Ajuntament) en obres)\n2a: El Mittlere Brücke sobre el Rin\n3a: Plaça amb molts tramvies i gent caminant tranquil·lament per les vies\nHo ha fet... l' Arnau Comajoan Cara a les (GMT +1h) 16:11\nAvui, el cinquè dia de les vacances, sense acabar-nos-ho d’esperar hem anat a alguns dels llocs més massificats d’Alsàcia.\nAl matí, per la D-83 i la D-10 hem anat fins el poble vinícola de Hunawihr, dels més bonics, i amb moltes cases de les típiques que se’ls veuen les bigues de fusta. D’allà, n’hem començat el sender dels Grands Crus o de les Perles du Vignoble.\nSortint del poble, hem passat per un antic rentador, i també he vist el primer dels tractors especials pels camps de vinyes que després he anat fotografiant, el de tallar les fulles i branques que se’n van massa lluny.\nLlavors el sender ha anat passant per un camí una mica ample per una pujada fins al poble de Zellenberg, no tant maco. Allà hi he vist dos tractors més, el d’ensulfatar en remolc i amb 4 sortidors i el d’ensulfatar tirat per una persona.\nHavent sortit de Zellenberg, hi havia la bifurcació de fer el sender complet (17 km) o escurçar-lo, que és el que hem agafat, de camí.\nCamí de Riquewihr, el proper poble, hem passat pel costat del Grand Cru de Frœhn, hem creuat una carretera, després de passar per una “piràmide”, un senyal d’aquesta forma que indica el canvi de comuna –anteriorment també n’havíem passat una- i una vegada passada una nauota industrial hem arribat a Riquewihr , segurament amb diferència el poble (no ciutat) més massificat pel turisme, el cinquè de França.\nEl carrer principal (Rue Charles de Gaulle) era el més bonic de tots, tot i que també hem visitat les dues esglésies (catòlica i protestant) i el fossat i les torres d’entrada també estaven prou bé.\nPel turisme, també estava pleníssim de restaurants i de pastisseries, on hem comprat un Pretzel de postres i també n’hi havia una que quan hi passaves per davant et donaven una mena de panellet alsacià.\nHem dinat els entrepans que ens havíem portat també a Riquewihr i, havent dinat, hem seguit el sender altre cop fins a Hunawihr, on teníem el cotxe, per un caminot asfaltat.\nMés tard, hem anat a visitar un altre dels llocs més característics d’Alsàcia, el castell de Haut-Kœnigsbourg, anant-hi per Saint-Hyppolite i la carretera que hi accedeix des d’allà.\nTot i que el castell va estar restaurat l’any 1908, es veia tot molt com si fos real de l’època medieval.\nLa visita començava pel pati baix i per l’única porta per on s’havia, a l’època medieval, entrar obligatòriament. Tot seguit pel pati interior, un pou de 62 metres de profunditat, i el celler, fins a pujar per unes escales de cargol fins a les habitacions i sales:\nPrimer al segon pis, les habitacions del nord, oest i sud, així com una d’estil de la Lorena, la regió del costat, i amb unes estufes de ceràmica, i al primer pis, més habitacions iguals, la sala d’armes i la dels trofeus de caça, que també n’hi havia d’escampats per tota la resta d’habitacions.\nPer acabar, el jardí i el bastió des d’on hi havia unes vistes espectaculars de tota la plana alsaciana.\nTornats al cotxe, que l’havíem hagut de deixar a uns 200 metres del castell –això és molta sort- hem trobat un paper al vidre, juntament amb altres de caves amb degustació... degut a la massificació de gent que hi havia, que indicava un Soirée vigneronne a Saint-Hyppolite, el poble que està al peu de la muntanya del castell, i a on hem anat per assistir a aquesta.\nA la foto del fullet, s’hi veia una mena de ball típic, però quan hem arribat ja hem vist de què estractava: Hi havia tot de taules per un parc –el Wagner- i unes parades –de vins, postres típiques, salsitxes i tartes flambées- on et compraves el “sopar” i te’l menjaves mentre veies com algú (no hem vist que cantava/ballava) cantava o ballava a l’escenari i a gent menjant-se els frankfurts amb la mà. Hem estat a punt de comprar una tarta flambée (també conegut com a Flammkuche, en alemany) però cada cop hi havia més cua de manera que hem decidit anar a sopar al bungalow, del càmping le Florival.\n1a: Jo enmig de camps de vinyes\n2a: Jo al carrer principal de Riquewihr\n3a: El castell de Haut-Kœnigsbourg\n4a: El Soirée Vigneronne de Saint-Hyppolite\nHo ha fet... l' Arnau Comajoan Cara a les (GMT +1h) 16:10


Cien años de soledad. Gabriel García Márquez · Senderi\nMariano Royo / A tots els que naixem i morim ens convindria aprendre de memòria aquest principi fulgurant, i també el final que ens espera. Així doncs, copio amb emoció la primera i coneguda pàgina i també l'última, menys recordada, de Cent anys de solitud.\n"Muchos años después, frente al pelotón de fusilamiento, el coronel Aureliano Buendía había de recordar aquella tarde remota en que su padre lo llevó a conocer el hielo. Macondo era entonces una aldea de veinte casas de barro y caña brava construidas a la orilla de un río de aguas diáfanas que se precipitaban por un lecho de piedras pulidas, blancas y enormes como huevos prehistóricos. El mundo era tan reciente, que muchas cosas carecían de nombre, y para mencionarlas había que señalarlas con el dedo".\nAquesta és la gènesi, l'origen, però al final …\n"…estaba previsto que la ciudad de los espejos (o los espejismos) sería arrasada por el viento y desterrada de la memoria de los hombres en el instante en que Aureliano Babilonia acabara de descifrar los pergaminos, y que todo lo escrito en ellos era irrepetible desde siempre y para siempre porque las estirpes condenadas a cien años de soledad no tenían una segunda oportunidad sobre la tierra"\nNaixem sense adonar-nos. El nostre part va ser un esdeveniment per als pares, no per a nosaltres. El que neix no té la paraula, no recorda res fins que no és alguna cosa. Només des de la maduresa podem imaginar aquell llunyà esdeveniment. La consciència d'un mateix només desperta amb el descobriment de les paraules que s'entremescla amb la màgia de les coses, que semblen tenir vida pròpia. Amb els anys aprendrem que aquest despertar és l'arrencada d'un arc que anuncia un final inevitable, i que som d'aquesta "nissaga condemnada a la solitud, que no tindrà una segona oportunitat sobre la terra".\nSom individus però també membres d'estirps de les quals no coneixem més enllà de quatre generacions: fills, pares, avis i amb sort, besavis. Però com a membres d'aquesta ciutat dels miratges, sabem amb absoluta seguretat que hem heretat alguna cosa, que podem crear alguna cosa i transmetre-la, però que som irrepetibles. No hi ha, doncs, segones oportunitats. Estem en la línia d'un temps que flueix sense parar; deixem darrere una ombra intangible i ja inerta, intocable, que cavalquem el present com una cosa efímera i volàtil, i que ens espera un futur que només existeix en el present com a desig o esperança, i que quan arribi serà tan fugitiu i fràgil com l'instant present.\nAixí García Márquez, des d'una maduresa literària i personal envejable ens regala aquesta narració que pot ser considerada memòria mítica de Llatinoamèrica però també un mirall de nosaltres mateixos.\nLa màgia, la tècnica, la vida\n"Les coses, tenen vida pròpia –pregonava el gitano amb aspre accent–, tot és qüestió de despertar-los l'ànima."\nL'última paraula de la cita ens porta a pensar en l'animisme com a fons cultural de pobles indígenes. Recordo amb goig, amb delícia, aquell personatge del film soviètic, habitant de la taiga siberiana, "Derzú Uzalá", dirigida per Akira Kurosawa, que demana perdó a l'arbre abans de tallar-lo, que dialoga amb el tigre per evitar el seu atac. Però l'animisme sobreviu, i continua sent una mena de preconeixement.\nEls nostres dispositius, els nostres estris estan plens de contrasenyes, paraules, nombres o rituals secrets que ens obrin mons, que incrementen la nostra libertat però que ens retornen a la càbala, i també a la intuïció, a l'emoció. En aquest món animista la paraula és eficaç, sacramental, produeix el que promet: "Obre't Sèsam", i la cova s'obre. "Els teus pecats et són perdonats" i els teus pecats s'esborren per sempre del dosier personal. "Enviar", i el correu electrònic arriba instantàniament al llunyà destinatari. Les paraules són també eficaces (donen el que prometen), per exemple a la Programació Neurolingüística (*PNL), una de les modernes teràpies de la felicitat . I també en l'hermètica xerrameca freudiana que la sentència de Lacan resumeix magistralment: "El subconscient s'estructura com un llenguatge".\nLes paraules són màgiques: ens estructuren, sacsegen les nostres emocions, ens fan retorçar-nos de riure o plorar com a magdalenes, ens guareixen o ens emmalalteixen, ens permeten comprendre el món que ens envolta, i afrontar la infelicitat.\nGarcía Márquez en "Cien años de soledad" no només vol explicar les adherències del passat que ens defineixen sinó també la magnitud de l'esperança que ens manté dempeus. En el discurs de recepció del premi Nóbel que va rebre en 1982, va proclamar:\n"…frente a la opresión, el saqueo y el abandono, nuestra respuesta es la vida. Ni los diluvios, ni las pestes, ni las hambrunas, ni los cataclismos, ni siquiera las guerras eternas a través de los siglos y los siglos han conseguido reducir la ventaja tenaz de la vida sobre la muerte. Una nueva y arrasadora utopía de la vida, donde nadie pueda decidir por otros hasta la forma de morir, donde de veras sea cierto el amor y sea posible la felicidad, y donde las estirpes condenadas a cien años de soledad tengan por fin y para siempre una segunda portunidad sobre la tierra"\nEl nervi de la novel·la és el destructiu fluir del temps, que corroeix la nostra identitat, que, ben mirat, no és més que un gruix de records estampats en engrames cerebrals que es resolen en paraules. García Márquez retorça el temps per mostrar la seva permanència en les estirps familiars, un temps cíclic, circular, pagà perquè es rebel·la contra el nostre temps lineal judeocristià.\nPerò la màgia està en les persones, en els protagonistes de la història. D'una banda són realistes: dones sòlides, tenaces, que mantenen la vida, la família, repartidores d'amor, com Úrsula, "que li preguntava a Déu, sense por, si de debò creia que la gent estava feta de ferro per suportar tantes penes i mortificacions". Per contra els homes són somiadors, fràgils, aeris, sempre necessitats d'amor … Però si Gregor Samsa pot despertar un dia convertit en escarabat, com va escriure Kafka, per què no imaginar un Aureliano Buendía tenaç, al visionari, innocent, vital , "que va promoure trenta-dos aixecaments armats i els va perdre tots, que va tenir disset fills homes de disset dones diferents, que van ser exterminats un darrere l'altre en una sola nit?. Com Amaranta, tenaçment verge i amargada, com rebel·la el seu nom, que semblava portar en el front la creu de cendra de la virginitat. Com, sobretot, Remedios, la bella, que es passejava nua per la casa, perquè la seva naturalesa es resistia a qualsevol classe de convencionalismes, que no era un ésser d'aquest món i per això no va morir sinó que va ascendir als cels deixant-nos només el llençol que la cobria… i així tants altres personatges que només en part són màgics, i també, d'alguna manera caràcters, persones, en el sentit més clàssic, parts, formes, vesions de nosaltres mateixos.\nN. de pàgines: 512


Un chat botté: EL CURS DELS POETES MORTS\nEL CURS DELS POETES MORTS\nPrimer va ser l'Àngel González i ara Mario Benedetti. Està clar que són mals temps per a la lírica.\n(imatge de la col·lecció de poesia per a bebès: "De la cuna a la luna", editorial Kalandraka)\npost dedicat a:\n1- la Noemí Caballer, que quan jo treballava a la biblioteca de Badalona, ara fa 20 anys, em va venir a regalar un llibre del Benedetti amb aquest poema marcat. Crec que no li he agraït mai prou que em descobrís Benedetti.\n2- la Míriam, per totes les sessions de poesia que hem viscut plegades i per les que de segur tornaran!\nPublicat per Un chat botté a 8:21


Des de Quíbia: Totonatge\nTot va començar amb la marca TCN de llenceria, banyadors i roba. De tot d'una, vaig suposar que es tractava només d'un joc amb les sigles BCN - TCN. Després vaig aclarir que feia el nom per la propietària, crec que copropietària, Toton Comella. Seguia pensant que la N només era per assemblar-se a la marca turística BCN, fins que un dia vaig entrar dins una de les seves botigues, concretament la del passeig de Gràcia de Barcelona, i li ho vaig preguntar a la dependenta. Em digué que la dona en qüestió es diu Toton Comella Noè.\nDesprés va venir la lectura d'una esquela a La Vanguardia. Unes amigues l'havien posada per remembrar la mort d'una altra, aquesta es deia Toton, no en record els cognoms. A partir d'això em vaig posar fil a l'agulla per elaborar la teoria de les totons -és clar que també es pot fer extensiva als totons-. La cosa consistiria a diferenciar els "pijos" espanyols de la gent fina i rica catalana. Naturalment un dels requisits era l'ús de la nostra llengua, un altre que ja ve inclòs en el paquet per se és el bon gust en la roba -res de Lacoste com a alguns carrers de Madrid o d'Ovieu-, i naturalment el gest, la manera de comportar-se, hereva d'aquelles dames de l'amor cortès.\nCom veieu, el llistó d'una toton és prou més elevat que el d'una "pija" espanyola o una "figuetta" italiana. Es veu que en això també ens distingim dels veïns. Visca el totonatge!\nPublicat per Mart de Garriga a 17:49\nEtiquetes de comentaris: toton elegància finor gest\nM'ha fet gràcia que tu et fixis en aquestes coses... :-)\ndivendres, 29 d’octubre de 2010 a les 19:39:00 WEST\nI això què és!? Un garriguer interessat en Totons!!?? Caaa! no pot anar bé mai això...\ndissabte, 30 d’octubre de 2010 a les 11:56:00 WEST\nVostè es considera un poc toton o no??? amb el parlar i els gestos...Alguna vegada ho podria semblar ;)\ndissabte, 30 d’octubre de 2010 a les 21:06:00 WEST\ni fins ara no ho havies reparat? Vaja, vaja...\nUna cosa és viure a la garriga i l'altra és ser garriguer.\nDe fet la societat t'empeny al totonatge, és l'única forma de sobreviure entre tant de cabrum.\ndilluns, 1 de novembre de 2010 a les 23:10:00 WET\nEvident que no és el mateix! Però estaràs d'acord amb mi que un poc contradictori sí ets! Ens contes que la senyora Obama t'ha caigut de la post pel vestuari, gustos, etc. i per tot el demés que ens has contat no suposavem que t'agradéssin les "pijas" per molt catalanes que fóssin!!\ndimarts, 2 de novembre de 2010 a les 13:47:00 WET\nno és que ser contradictori em sembli greu, però en aquest cas no hi sé veure la contradicció. La senyora Obama és a anys de llum de tot això. Al seu país no hi ha totons ni n'hi haurà per ara. I no m'agraden les "pijas", en principi, però sí algunes totons.\ndimarts, 2 de novembre de 2010 a les 15:48:00 WET\ntotons. el bon gust per les senyores és tot un detall, i\nmillor si són de per aquestes contrades. res a dir ans el contrari us alab el gust.\ndijous, 4 de novembre de 2010 a les 5:17:00 WET\ncelebr coincidir amb vós.\ndijous, 4 de novembre de 2010 a les 11:30:00 WET\nBenhaja la tardor


Sobre nosaltres << tornar\nASEGEMA és l'Entitat que representa el Col.lectiu Empresarial Tèxtil del Maresme.\nRepresentem, promocionem i defensem l'empresa tèxtil, impulsem projectes i donem suport a les empreses, tot contribuint al seu desenvolupament, i al creixement del teixit empresarial del país.\nSom els representants legals per a la negociació del Conveni Col.lectiu del Sector i, com a tals, esdevenim un ens social que harmonitza les relacions laborals entre els sindicats, les empreses i l'Administració.\nActuem com a interlocutors i canalitzadors entre les empreses i les institucions i entitats locals, comarcals, autonòmiques i estatals, així com agents socials, en tots els programes orientats a les empreses.\nDecididament contribuïm a la millora de la competitivitat de les empreses tèxtils de la comarca i esdevenim dinamitzadors del Sector, actuant amb proactivitat i iniciativa, i donant respostes eficients a totes les inquietuds.


Neguit de pantorrilla: Pianos de cua a Barcelona\nEl Concurs Maria Canals porta cua al Passeig de Gràcia. Pianos de cua per ser més clars. Deu pianos des dels Jardinets de Gràcia fins a la Plaça de Catalunya, exposats i posats perquè la gent que passejava i en sabés pogués tocar el piano una estona. Ho trobo una idea genial!\nSi anant de viatge trobes una iniciativa com aquesta en quedes meravellat: quina bona idea! Doncs aquí, a Barcelona, a Catalunya, de idees no en falten. Som creatius i tenim iniciatives i no tenim mandra a l'hora de imaginar coses noves. I els de Maria Canals, amb el seu concurs anual, aquest any ha volgut trencar motllos i oferir-nos un espectacle edificant, novedós, desenfadat i gratuït. Tan aviat veies una noia\njove tocant el piano, com un noi amb el cabell estarrufat, com un nen o una nena petits o una noia sud-americana o filipina tocant amb força un motiu musical. Fins i tot en un dels pianos hi hem trobat una petita orquestra que acompanyava la pianista.\nI els espectadors era digne d'aturar-te a mirar-te'ls. Enmig de molta gent de tota mena, del país i turistes, he vist una imatge molt bonica que no m'he atrevit a fotografiar: una senyora gran amb cadira de rodes acompanyada de la filla i el gendre, pel que semblava, i la filla estava ajupìda abraçant la mare, les dues amb un somriure d'orella a orella i amb uns ulls plens de vida i de il·lusió. No és això donar vida? Com m'hagués agradat saber tocar el piano i seure allà una estona i tocar enmig del passeig de Gràcia!\nI tots els turistes que avui passejaven pel Passeig de Gràcia han pogut viure un moment "diferent" en el seu tour europeu i tornaran a casa seva dient: saps què vaig tenir la sort de trobar? Doncs uns pianos de cua...\nPer molts anys, tots els de Maria Canals, i enhorabona per la bona feina que heu fet durant tants anys i que seguiu fent. Seguiu innovant i donant exemple!\nPublicat per Maripepa Brustenga a les 20:58


Iniciem la temporada 1950 i la Federació Catalana de Ciclisme, llavors anomenada Unión Velocipédica Española, aprovà la Junta Directiva següent: president, Celestí Manent; vice-president, Ramon Ortiz; secretari, Josep Betriu; vicesecretari, Jaume Gener; comptador-tresorer, Antoni Puig; vocals, Jaume Aguilera, Ciril Morte, Joaquim Borrell, Josep Mestres, Francesc Rius i Josep Reig.\nL´equip de corredors per a aquesta temporada és una mica nombrós, però encara no suficient quant a qualitat, segons el criteri de Mazas i Betriu, els quals hauran d´esperar que quedin en llibertat de fitxar alguns dels que tenien ullats. L´equip queda compost amb els corredors següents: Francesc Casasayas, Pere Ruiz, Federic Bou, Jaume Ponsa, Manel de Pablos, Marcel·lí Bou, Pasqual Iñíguez i Esteve Rodó, tots ells de Terrassa, Serafí Serra, de Castellar del Vallès i Blas Berbal, Josep Andrés, Ramon Alsina y Joan Campillo, tots ells de Barcelona. Guanyaren set curses en un moment en què la competència empenyia de valent.\nS´organitzen set curses, quatre de les quals són socials i tres federatives. Aquestes últimes eren: IV Premi Penya Ciclista Nicky´s - Copa Avellaneda, IV Premi Manent, SA, i Premi de Matadepera. Les dues primeres tingueren un resultat brillantíssim per a la Penya, en guanyar-les individualment i per equips de clubs. Dominaren als rivals Manel de Pablos, 1r, Francesc Casasayas, 2n, i Blas Bernal, 3r, en la primera de les esmentades curses, i, en la segona, ho van fer Francesc Casasayas, 1r, Josep Andrés, 5è, i Pere Ruiz, 6è.\nFins al 30 de setembre es participa en moltes curses fora de Terrassa, amb resultats excel.lents, i també a la Volta a Catalunya, amb un resultat més que discret. Era el moment de programar l´equip que hauria de continuar la tasca, i, cercant un conjunt competitiu, s´aconsegueixen les llicències de sis corredors d´extraordinària vàlua, amb els quals s´inicia el que qualifiquem de dècada prodigiosa. Aquests corredors tenien la categoria d'independents, avantsala del professionalisme. N´eren: Pere Sant, de Sabadell; Joan Crespo i Francesc Tarragona, de Barcelona; i tres aragonesos, Josep Cassorran, Josep Escolano i Marian Corrales.\nCom que la llicència és vàlida per participar en curses oficials ja des del 30 de setembre, la Penya inscriu l´equip als Campionats d´Espanya d´Independents, que s´havien de disputar a mig octubre. El resultat no podia ser més brillant puix que, tot just començar, o com el Cèsar veni, vidi, vinci, proclamen la Penya campiona d´Espanya per equips en entrar en els primers llocs Sant, Crespo i Corrales, trio que des de llavors farien parlar molt.\nL´afició de la Penya bull en viure aquell esdeveniment i encoratja la Junta Directiva cap a noves aventures. I quina en fan: preparen per a aquell Nadal una matinal ciclista que, amb la participació d´algun professional, oferí als aficionats, principalment els terrassencs, espectacle i competicions de velocitat. L´escenari va ser el passeig del Comte d´Egara, el qual era el més semblant a un velòdrom. Oficialment, a aquesta matinal, se li va donar el nom de I Premi Urbà Interclubs Ciutat de Terrassa. Foren les primeres curses de velocitat després de la guerra, puix que als anys trenta se n´havia fet alguna en una pista desmuntable instal.lada al camp de futbol del carrer de Pi i Margall. Les condicions atmosfèriques van ajornar la matinal al dia 31 i fou presenciada per una gran multitud d'aficionats.\nEn historiar el desenvolupament de la Penya en la temporada 1951, creiem oportú estalviar-ne comentaris i oferir la part més il.lustrativa de la memòria presentada a l´Assemblea del dia 16 de març de 1952 pel sotssecretari, en Jaume Gener. Diu: "... després d´aquest migrat preàmbul direm: què hem fet durant l´any 1951? Sant, Crespo, Corrales, Pons, germans Gadea i els terrassencs, Casasayas, de Pablos, Ponsa, Terry i Iñíguez són els corredors amb els quals podem palesar la nostra admiració i reconeixement per haver portat amb la seva actuació dies de glòria a la Penya, i dels quals serem sempre deutors, no tan sols nosaltres, sinó la ciutat de Terrassa, el nom de la qual sempre surt amb el nostre, havent rebut els millors homenatges arreu d´Espanya. Bateren el rècord de 27 victòries, de les quals cal destacar el V Premi Catalunya, el VI Premi de Figueres, el XVI Premi Masferrer, el Trofeu Canto Arroyo, el Trofeu Jaume Andreu, el Campionat de Barcelona, el Campionat de Catalunya i el Campionat d'Espanya, i a més tenim en el lloc d´honor, com li correspon, un trofeu que sempre simbolitzarà la lluita i el sacrifici de l´esport ciclista de la nostra ciutat. Aquest trofeu porta el nom d´Emili Martí, instituït en la cursa preliminar de l´arribada de la Volta Ciclista a Catalunya al circuit de Monjuïc. Recordem que Emili Martí morí d´accident quan participava amb el jersei de la UC Terrassa en una edició anterior de la Volta".\nEl dia 3 d´abril de 1952 és aprovada per la federació Catalana de Ciclisme, la nova Junta per a aquesta temporada. La formen: president, Celestí Manent; vice-president, Ramon Ortiz i vice-president segon, Joan Turull; secretari, Josep Betriu; comptador, Joan Blanch; tresorer, Antoni Puig; i set vocals, Joaquim Borrell, Jaume Aguilera, Jaume Gener, Antoni Casasayas, Eduard Soranells, Miquel Navarro i Ramon Palà.\nS´aprova un reglament excursionista davant l´increment que adquireix aquesta especialitat i perquè es considera vital per al seu desenvolupament.\nSe celebra el VI Premi Penya Ciclista Nicky´s - Copa Costa Avellaneda el 1r de juny, cursa que guanya en Josep Mateu, del CC Barcelona, i la Penya la guanya per equips de clubs de la manera següent: 2n, Joan Crespo; 5è, Josep Malé, i 6è, Joan Escolà.\nEn aquesta cursa, hi participen dos corredors terrassencs que volem destacar, ja que serien rellevants en l´esport ciclista. Els inscriu la Unió Ciclista Terrassa: ens referim a Àngel París, impulsor de la saga del seu nom, consolidada més tard pel seu germà Joan, el qual, més jove, encara no era corredor. Àngel París va guanyar la primera cursa social de la Penya, l´any 1947, i donà molts èxits a la seva entitat i a Terrassa. L´altre que volem destacar és Anicet Utset, que al cap de poc temps seria corredor de la Penya, posseïdor d´una qualitat que fa que el seu nom surti en llocs d´honor d´aquesta història. Va assolir la categoria professional i prestigià el ciclisme nacional guanyant una Volta a Catalunya i fent segon en l´edició següent, davant una forta competència nacional i estrangera.\nAra ve la Festa Major de Terrassa i amb ella el Campionat de Terrassa de l´esport ciclista, cursa que organitza la Unió Ciclista Terrassa. Per al ciclisme terrassenc, com es veurà, va ser una diada de dol.\nEls corredors han fet una acurada i esforçada preparació, il.lusionats en ser-ne el guanyador. Però per als corredors terrassencs hi ha quelcom més en joc: la puntual rivalitat esportiva entre ells i les entitats que representaven. L´ambient es trobava molt escalfat, tant com el sol de canícula que aquell estiu queia aplomat ... cremant.\nHi havia un corredor que hi somiava més que ningú, a guanyar-la. Era en Francesc Casasayas, qui, als seus trenta-cinc anys i disset de corredor, acariciava el triomf o almenys proclamar-se campió de Terrassa, amb la qual cosa tancaria amb or la seva més excel.lent vida esportiva i que donaria per acabada en aquell moment. I el somni s'hauria convertit en realitat si la tragèdia no l´hagués embolcallat a dalt de tot d´Ullastrell.\nAllí, quan solament li faltaven uns cinc quilòmetres de baixada fins l´arribada, situada a la Rambla d´Egara, quan solament tenia dos corredors davant seu, Mateo i Filbà, que no eren de Terrassa i conseqüentment sense opció al títol, quan el grup que el perseguia, del qual se´ls havia escapat pujant Martorell, es trobava a més de cinc minuts, allí, repetim, era campió de Terrassa d'aquell any. Però, d´allí no va passar. En el darrer metre fa un parell d´estrebades oscil.lants, que els que el seguien pensaren que era defalliment, però que, realment, eren agòniques, cau de costat, a la vorera, davant una multitud d´aficionats que l´aplaudien i animaven, i no s´aixeca, ni tan sols es mou ... era mort. Traslladat tot seguit per l´automòbil que l´acompanyava a l´hospital de Sant Llàtzer, el metge de torn va confirmar la trista realitat.\nLa necessària autòpsia dictaminava: mort per congestió cerebral produïda per insolació. Ningú, ni el mateix Casasayas, no es va adonar que corria sense gorra, peça ja de per si precària sota aquell sol de migdia. Potser la seva espessa mata de cabell no li va fer sentir la cremor d´aquell sol abrasador, o almenys no el va sentir fins a dalt de tot d´Ullastrell. El corredor Mateu, d'Olesa de Montserrat, que més tard seria corredor de la Penya, comentava a l´arribada que havia baixat dues vegades de la bicicleta per arrencar fulles de col d´algun dels horts en què passava la cursa, i posar-se-les entre el cap i la gorra, per defensar-se d´aquell sol implacable. Fou una lliçó pràctica rebuda tard, malauradament.\nLa seva mort fou molt sentida. El seu caràcter alegre, voluntariós i companyívol li havia captivat moltes amistats i així veiérem un enterrament amb una participació excepcional, encapçalada per les autoritats, seguides per les entitats ciclistes més destacades, tots portant corones de flors, les quals arribaven a la cinquantena. L´acomiadament era interminable i es reberen gran quantitat de cartes de condol.\nLa Junta de la Penya, davant la situació de precarietat en què quedava la família, vídua amb tres fills petits, va promoure una Associació d´Amics amb la missió de proveir d´una ajuda econòmica setmanal per al seu sosteniment, i obrí una subscripció popular com a primera aportació, la qual obtingué una resposta molt favorable. L´avi Rius va fer una excepció i va presidir aquesta Associació.\nEl dia 29 de juliol fitxem un corredor de Zamora, Pedro Prieto, reforçant així l´equip que bàsicament formaven Joan Crespo, Francesc Tarragona, Joan Escolà i Josep Malé.\nEl dia 6 de novembre d´aquest any 1952 comunica la renúncia a la Presidència en Celestí Manent, després d'exercir-la des de la fundació amb destacada voluntat i encert.\nSom a l´any 1953. A l´Assemblea celebrada el dia primer de març passa a ocupar la presidència de la Penya el Sr. Ramon Ortiz Ramoneda, que ja era vice-president. Fou aprovada la Junta Directiva següent: president, Ramon Ortiz; vice-president, Josep Betriu; secretari, Joan Blanch; comptador-tresorer, Antoni Puig; i tres vocals: Jaume Gener, Joaquim Mir i Joaquim Borrell.\nEs continua amb l´ambició de comptar amb un excel.lent equip de competició. El formaren els terrassencs Jaume Remolà, Enric Salvador i Josep López. Van acompanyar a uns excepcionals corredors Santiago Mostajo, Renè Marigil, Joan Escolà, Josep Malé i Salvador Botella, dels quals anomenarem la procedència per l´ordre descrit: barceloní, castellonenc, lleidetà, lleidetà i valencià.


Salut pública o abús de poder?: El cas Excalibur a debat en l'ICAB | El Jurista\nSalut pública o abús de poder?: El cas Excalibur a debat en l’ICAB\n05/12/2014 05/12/2014 0\nLa Comissió de Protecció dels Drets dels Animals del Col·legi d’Advocats de Barcelona (CPDA) ha alertat, en relació al sacrifici d’Excalibur -el gos de la infermera contagiada d’ebola-, de la necessitat de disposar de nous protocols per tal que els animals disposin de garanties i es respectin els seus drets davant futures epidèmies. També ha reclamat que es construeixin animalaris de seguretat per poder-los aïllar davant algun tipus de virus perillós que pugui posar en perill als éssers humans, però on alhora es vetlli per la seva vida.\nAquestes són les principals conclusions de la conferència “Salut pública o abús de poder?”, que ha organitzat la citada comissió del Col·legi d’Advocats de Barcelona amb l’objectiu de debatre si estava justificat el sacrifici del gos o bé si aquesta actuació va respondre a una acció precipitada per tapar altres possibles errors en la gestió del contagi d’aquest virus entre éssers humans.\nPer aquest motiu s’ha convidat a un conjunt de ponents multidisciplinari format per: Marga Martín, membre de la unitat de Patologia infecciosa del Departament de Sanitat Animal – Facultat Veterinària de la UB; Neus Pujal, fiscal en cap de Sabadell; Antoni Trilla, cap d’Epidemiologia de l’Hospital Clínic de Barcelona; Carles Soliva, advocat i vicepresident de la CPDA i Jaume Fatjó, assessor jurídic del Col·legi de Veterinaris. La conferència ha estat moderada per la presidenta de la Comissió organitzadora, Magda Oranich.\nEn aquest sentit la diputada de la Junta de Govern responsable de la CPDA, Carmen Valenzuela, ha afirmat que “ els estudis científics no eren determinants, i per tant no sabem si havia risc “real” de contagi o si era una simple possibilitat. Si davant aquest dubte s’hagués apostat per incomunicar al gos enlloc de prendre una mesura extrema com va ser el seu sacrifici, els científics i experts en la matèria estarien més a prop de la resposta. És a dir, de saber les probabilitats reals de contagi de l’ebola entre animals i éssers humans”. Valenzuela ha recordat que la CPDA ja va es va posicionar en contra del seu sacrifici sense tenir dades segures del perill de contagi i que en qualsevol cas, la seva mort hauria hagut de ser la darrera opció.\nPer la seva part, Carles Soliva, ha explicat que “en les disposicions del Codi civil vigent, el gos ostenta la consideració jurídica de bé privat, i per tant, l’Administració no pot disposar arbitràriament el decomís del mateix i molt menys la seva destrucció sense l’existència d’una prova que acrediti l’existència de força major que justifiqui aquesta actuació”.\nTreball realitzat per la Comissió\nQuan estan a punt de complir-se dos mesos del sacrifici d’Excalibur i a 6 dies de la commemoració “del Dia internacional dels Drets dels Animals”, que se celebra cada 10 de desembre, la Comissió de Protecció dels Drets dels Animals de l’ICAB ha volgut també fer balanç de les actuacions que ha realitzat al llarg del 2014 així com donar a conèixer els seus objectius de cara al 2015.\nEn aquest sentit, cal destacar la celebració del IV Congrés en defensa dels drets dels animals, que enguany tenia com a prioritat donar a conèixer la creixent “socialització dels animals”. És a dir, l’ús de gossos, cavalls i altres éssers per ajudar a les persones en teràpies sanitàries, de companyia, etc. La CPDA també ha estat col·laborant amb l’equip de juristes que ha elaborat la nova ordenança municipal de Barcelona en relació als drets i deures dels animals que permet, per exemple, que els gossos puguin viatjar en metro amb morrió. Ha organitzat conferències per donar a conèixer els avenços que en aquesta matèria s’estan produint i ha sensibilitzat la societat sobre els drets dels animals.\nLa Comissió també ha denunciat tots els casos en què els drets de les bèsties han estat menystinguts com ha estat en el cas de l’Excalibur, però també de la realització de correbous o la persecució d’ànecs en festes populars o en la utilització dels animals per als espectacles de circ. Fins al punt que la CDPDA ha estat part activa en la interposició de recursos judicials.\nEntre les principals novetats de cara al 2015 cal dest Amb motiu del ‘Dia internacional dels Drets dels Animals’, que se celebra el dia 10 de desembre, aquesta Comissió ha explicat els principals reptes i objectius de treball de cara al 2015.


Salto de Roldán 1126\nSalto de Roldán, Peña de San Miguel (Sen) i Peña de Amán (Men)\nLa Serra de Guara és una serralada del Prepirineu. El seu punt més alt és el Tossal de Guara amb 2.077 metres d'altitud. Aquesta serra és un massís muntanyós que es troba a la província d'Osca, uns 25 km al nord-est de la ciutat d'Osca. Una gran part del massís està ara inclosa al Parc Natural de la Serra i de les Gorges de Guara, que té una extensió 43 km d'oest a est i 25 km de nord a sud. Tot el territori es caracteritza per la bellesa i espectacularitat dels seus paisatges, fruit d'una complexa estructura geològica i dels processos d'erosió associats a la xarxa hidrogràfica. Profundes i estretes goles de calcària recorregudes per rius com el Flumen, Guatizalema, Vero, Mascún o Alcanadre; malls de conglomerat com els de Vadiello o el Salt de Roldán; barrancs, coves, valls, etc. conformen una impressionant arquitectura natural. També hi ha una variada flora i fauna autòctones entre les que destaquen les aus rapinyaires. De fet, les escarpades parets del Parc fan d'aquest espai una de les reserves d'aus més importants d'Europa.\nEl Salto de Roldán (1) és una formació rocosa situada al nord de la ciutat d'Osca, formada per dues grans penyes (o mallos, com es coneixen a la zona), anomenades "de San Miguel" (1.126 m), a l'oest, i "de Amán" (1.121 m), a l'est, que reben popularment els noms de "Sen" i "Men", respectivament. Entre les dues penyes, flueix el riu Flumen en direcció sud, el qual fa de límit entre els municipis de Nueno i Loporzano en aquest indret. A la banda de la penya de San Miguel, hi ha un pic secundari, de 1.036 m, anomenat "pico del Fraile". El Salto de Roldán forma part de les anomenades "sierras exteriores", que delimiten la frontera nord de la Foia d'Osca, i es troba a l'extrem occidental del Parque Natural de la Sierra y Cañones de Guara.\nDesnivell: + 160 metres aprox.\nDistància: 3,50 Km. aprox.\nPunt de partida: Estacionament del Salto de Roldán (1).\nPer la A-23 provinent d’Osca, abans d’arribar a Nueno hem de prendre la sortida cap a la carretera HU-324 en direcció al Mirador del Salto de Roldán. Una carretera que passat Sabayés s’estreta i recargola fins arribar a l’estacionament del Salto de Roldán (1). Aquí s’acaba la carretera asfaltada i continua per pista fins al Mirador del Salto de Roldán (1) que està uns quants metres més endavant.\nEstacionament del Salto de Roldán (1) - Ferrada - Peña de San Miguel (Sen) - Ermita de San Miguel - Ferrada - Estacionament - pista de terra - Mirador del Salto de Roldán - pista de terra - Estacionament\nDes del mateix estacionamet un cartell ens indica el sentit de l’excursió. Sortim per un ample corriol que puja suaument cap a la Peña de San Miguel. Els voltors planegen per arreu i es deixen veure fàcilment mentre passant molt propers a l’estacionament. Camí sense pèrdua que ens duu a una primera cadena (innecessària) per superar un petit ressalt. Seguim per una mena de faixa amb un cable de seguretat (innecessari) fins al inici de la mini-ferrada. Un primer tram curt d’esglaons que es supera amb facilitat (no cal assegurar-se) ens posiciona a un segón tram curt amb una escala (no cal assegurar-se) que surt a un corriol que segueix i passa pel costat d’una petita torre defensiva. Tot seguit sortim al capdamunt de la Peña de San Miguel sense més complicacions. Les apreciacions sobre la necessitat de l’equipament son pròpies i poden variar segons les persones i/o experiència. Un cop dalt de la Peña ens apropem al costat esquerra per apreciar l’impressionant estimball de la Peña de Amán i Pico del Fraile, tallats pel barranc de Las Palomeras i el seu riu Flumen. Seguidament ens apropem a veure les restes del castell de Sen i l’ermita de San Miguel (segle XII). Les vistes son panoràmiques 360º i ens deixen veure la ciutat d’Osca, Pico del Mediodia, Pico del Aguila, i un munt d’indrets en la llunyania. Al costat hi ha un cartell amb les siluetes dels rapinyaires habituals per aprendre a observar-los e identificar-los. Després d’una bona estona de contemplació, girem cua i desfem tot el camí fins a l’estacionament. Ara seguim per la pista de terra fins al Mirador del Salto de Roldán per completar una mica la jornada. Caminen planerament fins arribar al mirador esmentat on hi ha uns bancs que ens conviden a reposar tot gaudint d’aquesta perspectiva des de un altre angle. Una excel•lents vistes de les Peñas de Sen, Men i Pico del Fraile. Amb els prismàtics podem veure un munt de voltors per les parets del Pico del Fraile. Després, un altre cop, de la contemplació retornem per la mateixa pista fins a l’estacionament.\n(1) Diu la llegenda que L'any 778, el cavaller Roldán, protagonista de la Cançó de Roldán, nebot de Carlemany, fuig a cavall, de tornada a França, després d'una expedició fallida contra la ciutat musulmana de Saraqusta (Saragossa). Perseguit pels seus enemics, en arribar a la penya d'Amán, realitza un prodigiós salt envers la penya de San Miguel, deixant els enemics enrere; el seu cavall, però, mor a causa del gran esforç. Hom diu que les petjades deixades pels cascos de l'animal són encara visibles avui dia. Aquest escenari i la seva llegenda adquiriren gran notorietat i, segons algunes fonts, les penyes estan fins i tot representades a l'escut de la ciutat d'Osca.\nFàcil però obligada excursió dintre de la Serra de Guara. Ruta amb l’ ingredient de la mini-ferrada que li dóna un xic més de al•licient, a banda de les magnifiques vistes des del capdamunt de la Peña de San Miguel. Recomanat dur uns prismàtics per l’observació de les aus que planegen molt propers pel tot el voltant dels penya-segats. Punt i final a aquesta primerenca i breu estada a la Serra de Guara. Suposo que hi tornarem doncs hi ha molta teca per descobrir.\nEtiquetes de comentaris: Camins Equipats, Muntanya, Serra de Guara


Cartes a la Directora 22/09/2017\nPep Masoliver, detingut per la Guàrdia Civil\nEn Pep és una bona persona, honesta i treballadora. Que no busca mai problemes, al revés, és un gran mediador perquè no vol que la gent estigui malament. És una persona a qui no li agrada la política, i no és simpatitzant de cap partit polític.\nSom una família de classe mitjana. Ell no és un alt càrrec, sinó que és un treballador d’una petita empresa privada que es dedica a la gestió de dominis d’internet (en aquest cas, del .cat i del .barcelona ).\nDimecres, en el marc de l’operació policial de què tant es parla, la Guàrdia Civil va entrar a casa nostra per escorcollar-la, i en Pep en tot moment va facilitar la feina dels agents i no es va negar a res del que li sol·licitaven.\nTot i així, el van detenir. No sabem per què.\nAhir, dijous, el seu fill de 7 mesos es va despertar buscant el seu pare, per jugar i fer petarrots i petons com fem cada matí. Però ell no hi era. Pep, et trobem a faltar.\nEs pot estar d’acord o no amb el manifest 1-O. Estafa antidemocrática (sobretot amb el títol) que va promocionar El País diumenge, però, almenys, recull finalment el rebuig a les polítiques del govern de Rajoy i aposta per “un futur comú, lliurement elegit, en el marc d’una Espanya plural”. Quan un amic em va passar el Manifiesto de profesores de universidades españolas sobre la situación en Cataluña (que encapçalaven Savater, García de Cortázar i diverses desenes d’historiadors a El Mundo dilluns), em va sorprendre la poca perspectiva de la història: la serp són els nacionalismes, que porten a la barbàrie (encara que al segle XIX el nacionalisme hagués sigut alliberador), mentre s’apel·la a la dolorosa experiència espanyola, se suposa que per evitar-la, encara que estigui clar el nacionalisme que la va guanyar.\nPerò si no vaig signar principalment va ser per l’absència de la història. Res de la política anticatalanista de Rajoy o de les clavegueres d’Interior. Cap crítica o aspiració constructiva: “Actuïn amb la màxima celeritat, fermesa i determinació per protegir els drets de tots”. ¿Fins a acabar amb la llibertat d’expressió i santificar la llei mordassa?\nQuan Iceta va veure el cartell del referèndum li haurien d’haver vingut dues coses al cap. La primera és que els catalans no busquem un xoc de trens sinó una bifurcació pacífica. I la segona, que només hi ha dos carrils: la seva tercera via ja no hi és perquè ha anat a parar a la paperera de la història de les propostes fallides.\nQuan el govern espanyol ordena una repressió contra les institucions catalanes, si continues amb ambigüitats et quedes fora del mapa polític. Ja no es tracta d’un referèndum sinó de dignitat.\nQuan alguna cosa em fa basarda penso en l’obra de teatre dels Pastorets. Em transporta a quan era petit. Hi vaig pensar molt el dia que Iceta va fer vibrar els seus amb aquell “ ¡Por Dios, Pedro, líbranos de Rajoy y del PP! ” Em va venir a la memòria l’escena de Satanàs quan fa tremolar el teatre dient a l’arcàngel Miquel: “I on és aquest Messies que anomenes? Com és que no ve al món per redimir-lo? Com és que triga tant?” I li etziba: “Raons, Miquel! Raons i totes falses!”\nSortir a demanar diàleg quan Pedro Sánchez està atiant el foc de l’article 155 és una presa de pèl que no s’hauria de permetre ni el PSC. Molta sobreactuació, poca política i cap proposta. Silenci còmplice.


Fabricants i Proveïdors de màquines de màrqueting de tassa - Fàbrica de la Xina - Quanzhou waimaoniu Import and Export Trade Co., Ltd.\nLa màquina de la màscara és un teixit no teixit de diverses capes realitzat per premsat en calent, conformació de plecs, soldadura per ultrasons, eliminació de ferralla, soldadura de pont de corretja de les orelles i altres processos per produir una varietat de màscares amb certes prestacions de filtratge. L’equip de màscara no és una sola màquina, sinó que requereix La cooperació de diverses màquines finalitza diversos processos. Els equips de màscara més populars del mercat inclouen; màquina de màscara en forma de copa, màquina de màscara plana no teixida, màscara de màscara en forma de copa, màquina de màscara plegable 3M9001 / 9002, màquina de màscara d'ànec, màquina de màscara de pols tridimensional, etc.\nMàquina de màscara de copa is composed of a series of machines for the production of cup masks, including: cup mask forming machine, cup mask mask machine, turntable cup mask welding and slicing machine, cup mask breathing valve punching machine, cup Type mask nose line bonding machine, cup type mask ear strap spot welding machine, cup type mask monochrome printing machine, cup type mask breathing valve welding machine, etc.\nMàquina plegable de conformació de la tassa\nLa màquina formadora de màscares en forma de copa pot completar automàticament múltiples processos, des de l’alimentació fins a la conformació única, el tall i la tornada. En comparació amb l’alimentació manual, el retorn i el tall manual, es pot estalviar 3-5 treballs i es pot estalviar cada minut. La producció de 30-36 màscares, mitjançant sistema de control de PLC, configuració de la pantalla tàctil, funcionament senzill i ràpid, pot ser utilitzada per una sola persona, només necessita l’alimentació i recuperació manuals. Millora molt l’eficiència de la producció.\nParàmetres de la màquina automàtica de formació de màscares de tassa:\nPressió de l'aire: 5kg / c㎡\nMida de la màquina: 3400 * 1230 * 1900MM\nPes de la màquina: 500KG\nPotència màxima: 10KW;\nPotència de treball: 5KW\nVelocitat: 30-36PCS / MIN\nLa màquina de màscara de caras en forma de copa també s’anomena talladora. Utilitza principalment els principis de tall per ultrasons i soldadura automàtica i segellat de vores per completar el tall i soldadura de rodanxes amb forma especial. Aquesta màquina soluciona les mancances de les màquines tradicionals d’encaix, com ara un posicionament imprecis, un control de mida inexacte, una baixa eficiència de producció i un elevat cost de mà d’obra. Integra molts processos com el desenrotllament, la tirada de corrons, el tall ultrasònic, la separació de residus i el tallat de producte acabat, que millora considerablement l’eficiència de producció, redueix els costos de producció i fa que els productes siguin més estandaritzats, més estables en qualitat i més bonics en aparença.\nParàmetres de la màquina de màscara de copa automàtica:\nTensió d'alimentació: 220V, 50 / 60HZ\nMida de la màquina: 840x630x1430mm\nMida del marc de descàrrega: 1550x620x1510mm\nPressió de l'aire: 6Kg / cm\nSortida: 50-60pcs / min\nCaracterístiques de la màquina automàtica de màscara de copa:\n1. Recompte automàtic, control efectiu de l'eficiència de la producció i calendari de producció.\n2. Control de la conversió de freqüència, ajusteu la velocitat de funcionament dels equips segons les necessitats reals.\n3. Caixa de control giratori, ajusteu la direcció de la caixa de control segons les exigències del client.\n4. Recollida automàtica de residus, de manera que es poden retirar automàticament els residus, reduint la mà d’obra física del personal operatiu.\n5. Tireu el tub al material i poseu-lo amb més precisió, el que pot controlar l'amplada de la matèria primera al mínim i estalviar costos.\n6. La longitud i la mida del producte acabat es controlen uniformement amb una desviació de ± 1mm, que controla efectivament la longitud del producte acabat, de manera que la rodanxa pugui satisfer els requisits del procés de producció i eliminar els residus.\n7. Cremallera d’alimentació independent, fàcil de recollir i ajustar les matèries primeres.\nSoldadora i màquina de tallar màscara de copa giratòria\nLa màquina de perforar la vora de la màscara giratòria en forma de copa utilitza principalment soldadura per ultrasons i segellat automàtic de les vores per completar el procés de soldadura i punxonament de la vora de la màscara en forma de copa. La màquina combina de manera creativa els dos processos completament independents de fusió i punxonament de màscares en forma de copa. La placa giratòria multiestació està equipada amb un dispositiu de tall per soldar. Els dos caps per a soldar i tallar treballen alhora. S'utilitza el sistema de control de PLC. , La configuració de la pantalla tàctil, un funcionament senzill i convenient, pot ser utilitzada per una sola persona i una sola màquina, només necessiten els treballadors per descarregar i agafar materials, cosa que pot estalviar molt mà d’obra i facilitar la producció de màscares de tassa.\nCaracterístiques de la màquina de soldar i tallar màscara de copa de disc rotatiu:\n1. Dispositiu d’anivellament automàtic, la màquina ajusta automàticament el nivell, cosa que simplifica molt la dificultat d’ús i assegura l’efecte de punxó.\n2. L'estructura giratòria multiestació, un funcionament més segur, pot reduir eficaçment l'ocurrència d'accidents industrials.\n3. La fusió i el retall es realitzen a la mateixa màquina, el posicionament és més precís, la retallada de la màscara serà més uniforme i l’aspecte més bonic.\n4. Estructura porta, de manera que tot el marc pugui suportar la força de perforació més gran durant el procés de perforació i l'efecte del punxó és millor.\nParàmetres de màquina de soldar i tallar màscara de copa rotativa:\nMida del producte: 800x1120x1750mm\nSortida: 8-10 peces / min\nCopa plegable màscara de perforar vàlvula respiradora\nÚs dels equips\nS'utilitza per punxar la vàlvula respiradora a l'extrem frontal de la màscara en forma de copa. Adopta un interruptor de peu, fàcil d’operar. El model de màscara de perforació i la màscara es pot dissenyar segons les necessitats del client.\n1. Perforant de precisió\n2. Velocitat ràpida, 50-60 per minut\n3. Funcionament fàcil\n4. Tranquil i sense sorolls\n5. La màquina és compacta i no ocupa espai\nMides 3500 x 1500 x 1800mm\nEficiència: 20-70 / peces\nCaracterístiques de la màquina automàtica de màscara de tassa:\n1. El sistema avançat de servo i control de temperatura constant adoptat està controlat pel programa PLC de manera que el material es pugui introduir, formar, soldar i punxar alhora, i tot el procés de producció està totalment automatitzat.\n2. L'equip només ha d'estar equipat amb una màscara de soldadura completament automàtica en forma de copa per a corretja per a orelles, i pot produir infinitat de màscares en forma de copa orientades al mercat.\n3. Els productes estan elaborats de manera exquisida i la qualitat compleix o supera els estàndards d’inspecció nacionals i estrangers. Al mateix temps, s’estalvia més d’un 30% de material que els equips de màscara anteriors. Així, en un sentit real, s’ha aconseguit una reducció de costos i una millora de l’eficiència.\nMàquina de soldadura de tipus corretja\nPressió de l'aire: 3kg / CM\nMida de la màquina: 800 * 600 * 1400MM\nCapacitat: 10-12-12 peces / min\nRendiment de la màquina:\n1. El disseny de la màquina és petit i flexible, i el funcionament és senzill i convenient.\n2. Es pot utilitzar per soldar corretges planes, orelles interiors / corretges externes, màscares en forma de copa, màscares en forma de mànec i altres màscares amb forma especial.\n3. Un cop finalitzat el cos de la màscara, la corretja de les orelles es solda manualment, el funcionament és senzill i el contacte és ferm i bonic. Els treballadors especialitzats completen la soldadura de corretges per a orelles de màscara a 10-12 peces per minut.\n1. La màquina de soldadura per ultrasons adopta transductor original, sortida estable, muntatge de components d'alta qualitat, rendiment fiable, disseny complet de la màquina, funcionament convenient, sobretot adequat per a màscares N95 (màscares en forma de copa, màscares de pols, màscares d'ànec, superfície plana). ...\n2. El disseny de la columna de guia doble pot solucionar el problema de la inclinació enrere durant la soldadura;\n3. El funcionament és senzill, el punt de soldadura és ferm i bonic després de la soldadura i no malmet el material en si.\nÀmpliament utilitzat en diversos estils de màquina de màscara N95\nMida de la màquina: 690 * 400 * 1295MM\nCapacitat: 10--15 peces / min\n1. El control del microordinador té un alt grau d'automatització i funcionament senzill;\nLa velocitat i la velocitat d'impressió 2. Es poden ajustar per satisfer els requisits de diferents sèries de màscares N95;\n3. Equilibrar automàticament el rascador per assegurar que la pressió d'impressió sigui equilibrada;\n4. Adopteu el centre d’eix importat i la funda de l’eix per tal que la rascadora de la pantalla s’imprimeixi sense problemes;\n5.La velocitat de funcionament es pot ajustar de manera independent, el que és més còmode i ràpid d’utilitzar\nD’on provenen les nostres màscares?


Trencar el cercle tòxic – L'Opinió Socialdemòcrata\nUna nova edició del cicle Salut, drets, acció posa el focus en el medi ambient i l’impacte de la contaminació en les persones.\nAmb el lema “Trenquem el cercle tòxic”, la dotzena edició del cicle Salut, drets, acció porta als Cinemes Girona una selecció de projeccions per despertar consciència al voltant dels efectes de la contaminació en la salut de les persones, en particular, d’aquelles de zones més desfavorides i vulnerables. Al llarg de quatre sessions entre el 18 d’octubre i el 8 de novembre, el cicle, organitzat per Medicus Mundi Mediterrània, fomenta l’actitud crítica vers l’epidèmia de les desigualtats i el dret a la salut, i enguany ho fa centrant-se en el medi ambient.\nTotes les projeccions es complementen amb debats a càrrec de persones expertes en el tema de cada documental. El canvi climàtic i les seves repercussions sobre la salut enceten la mostra, el dijous 18 d’octubre, amb el passi de Time to Choose, de Charles Ferguson, director que s’endugué un Oscar el 2010 al millor documental per The Inside Job. Tant la projecció com el debat praesenten el canvi climàtic com a fenomen accelerador de les desigualtats al món en un moment que paradoxalment disposem de coneixement i tecnologia suficients per fer-li front.\nDead by Design, de Sue Williams, i el posterior debat posen de relleu l’efecte de l’actual revolució tecnològica en la salut humana i ambiental. Programada pel dijous 25 d’octubre, la sessió aborda aspectes com l’obsolescència programada, el consum massiu i irracional, i els costos ambientals i humans de la creixent indústria electrònica.\nEl dimarts 30 d’octubre, Vivir sin aire, de Dunia Ramiro i Cesc Tomàs, posen de manifest les repercussions de viure en un entorn urbà sotmès als compostos contaminants procedents del trànsit. Les ciutats espanyoles excedeixen els nivells admissibles de gasos i partícules nocius, i les xifres revelen un major nombre de morts causades per la contaminació dels vehicles motoritzats que pels accidents de trànsit.\nPer tancar el cicle, el passi de A Thousand Girls Like Me, de Sahra Mani, orienta la mirada cap al tema de l’edició del 2019 de Salut, drets, acció: les desigualtats i la violència de gènere. Aquesta darrera projecció, el dijous 8 de novembre, denuncia l’abús sexual i el defectuós sistema judicial de l’Afganistan que deixa a les dones desprotegides davant d’aquesta vulneració dels drets humans.\nHorari: 19.00 h excepte la sessió del dia 30 d’octubre que és a les 18.00 h.\nCinemes Girona. Carrer de Girona, 175.\nEntrada gratuïta amb reserva prèvia, aquí.\n← Un centenar de pel·lícules de vint països a l’Asian Film Festival\nDiàleg entre dos mestres de l’arquitectura moderna →


1. Sabers i coneixement acadèmic - Materials per a la coeducació\nInici > Sabers i coneixement acadèmic\n1. Sabers i coneixement acadèmic\nEl que es considera coneixement acadèmic comença a configurar-se quan, al segle XIII, es creen les primeres universitats, el Estudis Generals.\nLes universitats van evolucionar tot partint de les corporacions artesanals. De fet, la paraula universitat deriva de la llatina "universitas", que significa corporació o gremi. Les universitats són, doncs, en el seu origen gremis educatius de mestres i estudiants, una "universitas magistrorum et scholarium", constituïts exclusivament per homes, ja que les dones hi tenien prohibit l'accés.\nLa codificació de l'ensenyament formal representa una definició del que ha de ser considerat com a saber i del que forma part de la cultura. Aquesta codificació es realitza a partir d'unes categories jerarquitzades, ja que no considera activitats i coneixements diversos que han format i formen part habitual de la vida de les dones. Així, els sabers i la cultura femenines no són acceptats com a tals i queden relegats a la categoria de sabers tècnics de i per a dones.\nLa raó patriarcal ha intentat deixar les dones al marge del món del saber. I ho ha fet no només no reconeixent el saber que ja posseïen, sinó també excloent-les del camp dels sabers -teòrics i orientats a la intervenció en l'àmbit públic- que prèviament havien delimitat com a propis de la societat masculina i no permetent-los accedir als llocs on es podien assolir. Aquesta exclusió és la clau per mantenir les dones en una situació de desigualtat permanent i evidencia que el saber és sexuat i no neutre, encara que així acostumi a presentar-se.\nLliçó a la universitat


Les empreses podran utilitzar la marca Terres de l'Ebre Reserva de la Biosfera a partir d'aquest juliol | Diari de Tarragona\nLes empreses podran utilitzar la marca Terres de l'Ebre Reserva de la Biosfera a partir d'aquest juliol\nEls responsables de la nova marca, que aprofita el logo del Patronat de Turisme ebrenc, confien arribar al centenar d'adhesions a finals d'any\n30 de Junio de 2015 - 15:20 hs\nD'esquerra a dreta: Xavier Pallarès; el president del COPATE, Joan Castor Gonell; el gerent de la Cambra de Comerç de Tortosa, Francesc Minguell; i la tècnica del COPATE, Noèlia Fabra. Foto: ACN\nLes empreses que vulguin utilitzar la nova marca Terres de l'Ebre Reserva de la Biosfera podran començar a adherir-s'hi a partir d'aquest dimecres, 1 de juliol. La nova marca, que utilitzarà el mateix logo del Patronat de Turisme de les Terres de l'Ebre, vol convertir-se en un nou segell de qualitat amb projecció internacional per al territori i, específicament, per acreditar als seus productes agroalimentaris, ambientals i serveis turístics. En aquest sentit, els responsables de la gestió de la marca han anunciat que ara s'obre un procés d'acompanyament i assessorament per garantir el seu bon ús i efectivitat. La previsió és poder aconseguir l'adhesió d'un centenar d'empreses abans de finals d'any.\nDesprés de més de vuit anys de treball i un intent inicial frustrat, la marca Terres de l'Ebre Reserva de la Biosfera comença a caminar de forma efectiva oferint a les empreses la possibilitat d'incorporar als seus productes i serveis el logotip acreditatiu. Finalment, s'ha optat per utilitzar la imatge del Patronat de Turisme de les Terres de l'Ebre -de comú acord amb l'organisme de la Diputació de Tarragona-, que ha estat traduïda a diferents idiomes.\n"És un logo molt conegut", ha aclarit la tècnica del Consorci de Polítiques Ambientals de les Terres de l'Ebre -COPATE, organisme que gestionarà la marca-, Noèlia Fabra, tot remarcant la necessitat de compartir "sinergies" i "reforçar la imatge del territori". "Ho fem, bàsicament, per no posar més logos", ha precisat el delegat del Govern a les Terres de l'Ebre, Xavier Pallarès, convençut de l'efectivitat d'aquesta confluència a l'hora de maximitzar el seu poder d'atracció.\nUn cop aprovats, aquest mes de juny, els reglament d'ús, els annexos i les taxes, s'obre el període d'adhesions. Les empreses hauran de presentar -sigui al mateix Copate, a la Cambra de Comerç de Tortosa o a algun dels quatre consells comarcals- la memòria de la seva proposta que serà analitzada pel comitè avaluador, que es reunirà, com a mínim, un cop al mes. Això significa, a la pràctica, que no serà fins el pròxim mes d'agost quan es pugui començar a visualitzar el seu desplegament efectiu. Segons els organismes impulsors, s'ha produït un notable nivell de consultes per poder ja utilitzar la marca que ha identificat un total de divuit productes susceptibles de ser acreditats en els àmbits de l'agroalimentació, el medi ambient o els serveis turístics, classificades en annexos.\nLes empreses assumeixen, per un període de tres anys, el compromís de millorar la qualitat del propi producte o servei, amb el territori, amb la sostenibilitat ambiental i la responsabilitat social. Al final d'aquest període es procedirà a revisar el compliment d'aquests indicadors. A més, per poder rebre l'acreditació han d'efectuar el pagament d'una taxa d'entrada de 200 euros, així com una taxa anual de manteniment, que va dels 50 euros per a empreses amb fins a cinc treballadors als 500 euros per als casos amb més de 50 treballadors. Amb aquests recursos, el COPATE crearà i mantindrà una pàgina web sobre la Reserva de la Biosfera amb els recursos turístics del territori i donar visibilitat als productes.\nPallarès ha subratllat que aquests requisits esdevenen una "garantia de qualitat" per al "bé comú". En aquest sentit, s'ha fixat l'objectiu d'aconseguir un centenar d'empreses adherides a la nova marca abans que acabi enguany: "seria un èxit", ha certificat. En aquest sentit, ha animat els empresaris a veure la marca com una "oportunitat per garantir l'increment de vendes" dels seus productes i incrementar el seu valor afegit.\nEvitar "cremar" la marca\nDe l'altra banda, però, evitar la "banalització" de la marca i garantir-ne el seu "bon ús" es converteixen, a partir d'aquest moment, en els grans objectius de les entitats promotores. No en el sentit d'actuar com a "policia" per evitar que alguns productors puguin incórrer en pràctiques fraudulentes o comercialment poc ètiques, fenomen davant dels quals, apel·len a la "responsabilitat social empresarial". Tot i això, el comitè avaluador sí que podrà sancions econòmiques o expulsar empreses que no compleixin els requisits assumits, d'acord amb el reglament, en la revisió prevista als tres anys.\nEn aquesta línia, el gerent de la Cambra de Comerç de Tortosa, Francesc Minguell, ha subratllat la necessitat de fer un "acompanyament" i "assessorament" a les empreses interessades a acreditar-se per garantir el "bon funcionament" de la marca amb un "argumentari per defensar-la". "Pel sol fet de posar la marca les empreses no vendran més", ha recordat. Argumenta que, en alguns casos, i en funció de les característiques d'alguns mercats internacionals o de les pròpies característiques dels articles, algunes empreses no tindrien la necessitat de posar la marca a tots els seus productes. "Hem de vetllar per aquest bon ús de la marca perquè tots sortim guanyant. Podem cremar la marca en tres anys i rebre un advertiment de la Unesco", ha avisat.


Una alumna d'una escola de ball de Parets, a la semifinal de 'Got t\nUna alumna d'una escola de ball de Parets, a la semifinal de 'Got talent'\nAmb coreografia del director d'Elite Dance, Marta García va aconseguir els quatre vots afirmatius del jurat\nParets del Vallès - Dimecres, 14/03/2018 | Actualitzada 15/03/2018 - 18:23\nMarta García, alumna d’una escola de dansa de Parets del Vallès. / TELECINCO\nDarrerament, l'escola de ball Elite Dance, de Parets del Vallès, ha tingut presència en el xou televisiu 'Got talent'. Es tracta de l'escola que forma Marta García Hernández, de Mollet del Vallès, una de les joves promeses que més ha impactat aquesta temporada al jurat del programa.\nAmb la seva peça de dansa On the wire, amb coreografia de Kike Aranda, director de l'escola de ball Elite Dance, la jove ballarina va aconseguir els quatre vots afirmatius del jurat format per Risto Mejide, Edurne, Eva Hache i Jorge Javier Vázquez, una puntuació que permetrà que Marta pugui actuar a les semifinals del programa.\n"La manera que he trobat per mostrar el que sento és el ball, fer-ho a través del moviment", explica Marta al digital 'Contrapunt.cat'. "Canvia molt veure-ho des de dins, t'adones de la quantitat de feina que un programa com aquest té darrere", explica la molletana, que va superar el càsting que el programa va fer a Barcelona, en el qual es van presentar unes 3.000 persones.\nTemes: Got talent Concursos TV Parets del Vallès


Ramon Pellicer - Informació sobre Ramon Pellicer\nAumentar Visitas PáGina Web\nRamon Pellicer a Audio en Català\n3 motius per escoltar "L'Auditori": * Per recordar i ampliar les dades d'una de les notícies destacades de la setmana. * Per avançar continguts d'una de les informacions importants de la setmana següent. * Per sentir i viure l'actualitat en diferents formats: entrevista, cara a cara, debat, etc. "L'Auditori" té dos punts de vista antagònics. L'hora d'emissió del dissabte mira cap endarrere i l'hora d'emissió de diumenge, cap endavant. Dissabte el programa tria una de les notícies d'àmbit social més destacades de la setmana que venç i se n'ocupa monogràficament. Diumenge, "L'Auditori" treballa amb les previsions. En tria una de les que puguin aixecar més expectació i en planteja els trets característics amb les persones implicades en els fets a descriure. La intenció de "L'Auditori" és ocupar-se dels temes de l'àmbit social que solen generar més interès i tractar-ne en el context de l'actualitat. Dissabte caldrà recuperar aquella notícia que hagi tingut cert protagonisme durant la setmana. Diumenge tocarà avançar-se al que ha de venir, tractant de les qüestions assenyalades en les previsions informatives. El to del programa serà distès, i mirarà de fugir al màxim possible de l'estil clàssic dels espais d'informació estricta. Ramon Pellicer fa vint anys que es dedica professionalment al periodisme audiovisual. Actualment dirigeix i presenta el programa de reportatges "Entre línies" a TV3 i imparteix l'assignatura "L'entrevista i el reportatge televisiu" a la Facultat de Ciències de la Comunicació de la UAB.\nEl Suplement El periodista Ramon Pellicer s'estira a "El divan" de Sílvia Cóppulo. Amb ell hem repassat tots els períodes de la seva vida personal i periodística dels últims anys.. Sílvia Cóppulo conversa cada setmana de forma més íntima i personal amb un personatge destacat de la vida política, econòmica, cultural i social. - 2016-07-08\nEl periodista Ramon Pellicer s'estira a "El divan" de Sílvia Cóppulo. Amb ell hem repassat tots els períodes de la seva vida personal i periodística dels últims anys.. Sílvia Cóppulo conversa cada setmana de forma més íntima i personal amb un personatge destacat de la vida política, econòmica, cultural i social. - 2016-07-08\nEls talls de l'APM?: Les pífies de la nit electoral! - 21/12/15\nLes embarbussades del Cruanyes, la vida madrilenya de Ramon Pellicer i la valoració de la caverna. . Tatiana Sisquella i tota la tribu descobriran, una temporada més, històries sorprenents i converses sense pressa amb persones, conegudes o anònimes, que val la pena conèixer. - 2015-12-21\nEdició 25 de març (4)\nLa cuina dels famosos: Ramon Pellicer, el nou presentador del Telenotícies Vespre de TV3. La tele segons en Santi Teruel. Pregunta’ns-ho: tot el que sempre has volgut saber i mai t'has atrevit a preguntar. - 2007-03-25\nRamon Pellicer Sílvia Cóppulo Tatiana Sisquella Santi Teruel


La Xarxa Ciutadana pel Dret a la Informació i la Comunicació (DIC) han organitzat una debat sobre «les amenaces a la llibertat d’expressió i al dret a la comunicació» per al pròxim dimecres 13 de maig. La Xarxa afirma que «les lleis mordassa han limitat la llibertat d’expressió, el dret a manifestació i també el dret a la informació. Un exemple clar són les limitacions que posa la nova normativa que penarà a aquells ciutadans o informadors que facen de testimonis dels abusos policials i els enregistren, però també en són mostra les elevades multes aplicades a fets que no eren ni delictes fa poc. Vivim moments en el quals sembla que el poder vulgui emmascarar la realitat. Des de la Xarxa pel dret a la informació i la comunicació (Xarxa DIC) volem debatre per poder actuar al respecte i per això ens preguntem:»\nActe: Les amenaces a la llibertat d’expressió i el dret a la informació\nJordi De Miguel, membre del mitjà de comunicació Directa\nXavier Sitjà membre del Consell d’Informatius de TVE\nModera: Antoni Ribas CCOO\nLa Xarxa demana que es confirmi l’assistència a l’adreça de correu electrònic dretalainformacio@gmail.com.


La declaració de la renda s'iniciarà el 5 d'abril. | CatalunyaDiari\nLa campanya de la renda del 2016, el calendari de la qual arrenca el 5 d'abril, no obliga a tots els contribuents a presentar la declaració a l'Agència Tributària, ja que, tot depèn de certs nivells de renda, ingressos i rendiments de cadascú. Tal com explica l'Agència Tributària, queden exempts de declarar tots aquells treballadors amb una nòmina de 22.000 euros anuals o menys, sempre que procedeixi d'un únic pagador.\nD'altra banda, si els rendiments del treball provenen de prestacions passives com poden ser pensions de la Seguretat Social, plans de pensions, assegurances, mutualitats o prestacions de segur de dependència, entre altres, no es declararà si no s'arriba als 22.000 euros anuals. Deixant de costat el rendiment del treball, pot ser que una persona visqui de rendes immobiliàries. En aquest cas, no haurà de presentar la declaració sempre que no li generin més de 1.600 euros a l'any. Tampoc no haurà de declarar si ha obtingut un guany patrimonial inferior a 1.600 euros amb operacions, segons explica 'La Vanguardia'.\nTampoc no hauran de presentar la declaració qui no arribi a 1.000 euros combinant rendiments íntegres del treball, de capital, d'activitats econòmiques o guanys patrimonials. Tampoc totes aquelles persones que hagin tingut, exclusivament, pèrdues patrimonials inferiors a 500 euros. Cal destacar que encara que no s'estigui obligat a declarar en algun dels casos anteriors, si el contribuent té dret a rebre una devolució, haurà de confirmar l'esborrany o presentar la declaració.


La davallada de l’atur a Mataró durant el mes de juliol només respon a l’alta demanda del sector serveis. És el que assegura el coordinador de la UGT del Maresme, Lluís Torrents, davant de les dades de desocupació dels darrers 30 dies.\nComerç Mataró Centre edita un plànol-guia comercial pensat pels turistes. Es tracta d’una guia en format de butxaca on s’hi troba la localització dels establiments de la ciutat.\nEl Maresme, segona destinació turística de les comarques de Barcelona que aglutina més distintius de qualitat SICTED. 13 poblacions de la comarca, entre les quals Mataró, formen part del programa que reconeix el valor afegit que les empreses donen als seus clients.\nLa prevenció és vital per evitar cops de calor, cremades o insolacions. És una de les principals recomanacions per tenir cura del sol durant l’estiu i no tenir cap ensurt.\n“La cuina de l’àvia Remei”, el llibre més venut de la mataronina Remei Ribas arriba a la seva 18ena edició. El volum es reedita en versió de butxaca i forma part de d’una col•lecció que reedita els llibres més venuts en català.\nEl president de la comissió de Clubs de Futbol de Mataró, Albert Forns, espera el retorn del Club Esportiu Mataró a l’organisme. Forns té l’esperança de refer relacions amb la nova directiva mataronina encapçalada per Jordi Pi i Marcial Serrano.\nFecha de publicación: 2011-08-03 08:48:11


FORUM D'ARPILLERES DE CATALUNYA: de gener 2013\nAl Casal de barri Congrés-Indians del districte de Sant Andreu de Barcelona, hem començat una aventura a l’engrescar un grupet de dones a formar un grup d'Arpilleres.\nSi bé el curs passat la Salut Torné ja va fer-nos una xerrada sobre les Arpilleres, obrint-nos així la primera finestreta a aquest món apassionant. Ara és la Manoli García que ens acompanya en l'aprenentatge d'aquest art que tant diu de la vida i memòria de cadascuna de les dones.\nIl·lusionades i ja força avançades en els treballs, us anunciem que el dimecres 6 de març a les 19.15h inaugurarem al Casal Congrés-Indians (C/Manigua 25-35) una exposició que tindrà per nom: “Vides de barris” on es mostraran arpilleres del Casal juntament amb d’altres procedents de la Fundació Ateneu de Sant Roc que ens han servit de referent.\nEtiquetas: Congrés-Indians, Manoli García, Salut Torné, Taller\nUna selecció de l'exposició Maleta, farcell, arpillera estarà durant aquest mes de gener a Noubarris on hi haurà una interessant lectura escenificada d'arpilleres d'aquesta i altres exposicions, a càrrec del Grup de Teatre LA FUTURA.\nEtiquetas: Exposicions, Fundació Ateneu Sant Roc, migració, Noubarris, Ton i Guida


Videojocs - Página 3\nKami el Dt 1 Gen 2013 - 23:55\nJa fa força temps que està esgotat a l'xtralife.\nPersonalment no m'agrada la idea de la descarrega digital, sóc un intent de coleccionista i m'agrada tenir les caixes i els discs, però s'ha de dir que Steam està molt bé, així que igual l'acabo pillant d'allà, ja veurè. Tampoc tinc cap problema en jugar amb ratolí i teclat però la intenció es trobarlo de ps3, estic molt obsessionat amb la memòria de l'ordinador i dormo malament quan instalo coses.\nSlyth, a mi el joc em va cridar l'atenció per això. Va coincidir que m'el van recomanar i vaig buscarlo una mica. També que valia 20 €, arriba a valer 50 i ni m'ho plantejo.\nSlyth escrigué: (...) juegazos com God of War (...)\nJavi Ciffer el Ds 5 Gen 2013 - 14:40\nNo hi ha ningun post de videojocs on puguem compartir els nostres noms per a jugar online?? (Tant ps3, Xbox, PC o Wii)\nEloi Kurosaki el Ds 5 Gen 2013 - 14:52\nJo recomano aquest jocs:\nEl joc es vell ho se, però es un del millor pokemons que he jugat\nTambé la majoria dels marios bros\nSi en trobo més us ho faré saber xD\nJavi Ciffer el Ds 5 Gen 2013 - 15:14\nEloi Kurosaki escrigué: Jo recomano aquest jocs:\nEl zelda jo me'l vaig comprar amb la gameboy advance sp i hem venia daurada, el joc es un dels millors jocs de game boy. M'encanta\nEditat per darrera vegada per JaviVinaròs el Dg 14 Jul 2013 - 23:30, editat 1 cop en total\nIchigoBankai el Ds 5 Gen 2013 - 21:42\nJaviVinaròs escrigué: No hi ha ningun post de videojocs on puguem compartir els nostres noms per a jugar online?? (Tant ps3, Xbox, PC o Wii)\npodries crear un fil !\nla idea es bona\nKami el Dv 1 Mar 2013 - 0:05\nSenyors, l'Alice Madness Returns és un joc com cal. El darrer cap de setmana m'he viciat força i espero a aquest cap de setmana per continuar-lo on ho vaig deixar (no m'agrada jugar per una o dues hores, jo jugo en serio, òsties). No vaig pas a un ritme massa bo, amb prou feines acabo de començar el tercer capítol, pero en la meva defensa diré que sempre que puc en perdo en els numerosos passadissos i secrets que amaga el joc. A més, que jugo en dificultat Pesadilla eh! que sóc un jarcore. Fora bromes, és realment díficil, però molt bo.\ndrew-kun el Dg 14 Jul 2013 - 21:20\nque collons, el millor joc per passar una bona estona sigui sol o en bona companyia es el Super Smash Bros\nVictor Kudo el Dg 14 Jul 2013 - 22:09\ndrew-kun escrigué: que collons, el millor joc per passar una bona estona sigui sol o en bona companyia es el Super Smash Bros\nJo recomano el Chicken Invaders per al PC, es com el Space Invaders però amb gallines i pollos.També lo bo del joc es conseguir les hamburgueses,les pates dels pollastres que van soltant quan els mates xD\nHaok-X el Dg 14 Jul 2013 - 22:30\nEl millor joc per ferte una viciadeta guay, sempre ha sigut i seran els marios. Es l'ho millor que ha pugut crear l'home.\ndrew-kun el Dv 19 Jul 2013 - 17:23\nAh, un altre gran joc: Suikoden Tierkreis (NDS)


El Conservatori del Liceu i l’Associació Jardí dels Tarongers – Consell Català de la Música firmen un conveni de col·laboració\nEls alumnes i professors del centre continuaran formant part de la programació de concerts d’aquesta entitat a través d’un cicle específic per a ells.\nEl passat 7 de febrer el Conservatori del Liceu va firmar un conveni de col·laboració amb l’Associació Jardí dels Tarongers – Consell Català de la Música.\nAquest acord, signat per la Directora General del Conservatori Maria Serrat i el President del Consell Català de la Música Josep Maria Busquets, amplia i consolida la relació establerta fins ara entre els dues entitats, tot permetent que els alumnes del Conservatori continuïn participant a la programació de concerts de l’Associació Jardí dels Tarongers a través d’un un cicle específic per a ells, i amb produccions del centre d’especial interès per a la seva promoció.\nAquest marc de treball conjunt, doncs, afavorirà el desenvolupament i promoció de les diverses activitats de caràcter formatiu del centre (amb l’experiència professional que suposa per als alumnes) i, alhora, suposarà un element estable d’interès cultural i social dins l’oferta musical de la nostra ciutat.\nEl Jardí dels Tarongers manté una destacada programació musical des que aquesta associació i el Consell Català de la Música reobrien la Casa Bartomeu de Pedralbes el 2014, un espai que a mitjan segle XX es convertí en centre de la vida musical barcelonina en un moment en què la vida cultural de la ciutat encara no havia tornat assolir la normalitat, i gràcies a l’empenta del mecenes Josep Bartomeu. Actualment manté l’objectiu de ser un estímul musical i un lloc d’acollida per als joves talents musicals que vulguin perfeccionar la seva capacitat interpretativa al servei de les grans obres de tots els temps.


A cuinetes jugava jo quan era petita.\nA casa la meva àvia Teresa hi tenia una cuineta de les de debò: gran, tan alta com jo, de fusta i de colors, amb aigüera i fogons, forn, armariets i un kit important de gots, plats, coberts, olles i cassoles.\nLa posava fora el pati i feia pastetes amb la terra dels parterres on ella hi tenia els seus rosers; agafava cargolines, fulles seques i pètals de les flors que emanaven els aromes del seu jardí i feia uns menjars deliciosos per les meves Nancys, a les quals asseia a terra amb tovallons de quadres, i em transportaven al pícnic més idíl.lic.\nVaig créixer i la cuineta es va anar fent petita. Ja no era tan gran i les Nancys no volien anar de picnic.\nHan passat els anys i aquest afany em segueix acompanyant. M’agraden les cuinetes, el cuinar i – com que tinc bon paladar- el menjar.\nPel què en aquest blog aniré posant algunes cosetes de cuina que m’agraden: receptes made by me, receptes d’altres, restaurants que m’encanten, curiositats, … impresions vàries, en definitiva, sobre l’art culinari.


Els pilots de Reale Avintia Racing completen amb èxit el test de Tailàndia - Esponsorama\nEls pilots de Reale Avintia Racing completen amb èxit el test de Tailàndia\nTest Tailandia MotoGP 3\n3 March, 2018 8 March, 2018\nEls pilots de l’equip Reale Avintia Racing, Tito Rabat i Xavier Simeon han acabat els tres dies d’entrenaments al Chang International Circuit satisfets. L’espanyol ha resolt gairebé del tot la seva falta de confiança amb el tren davanter de la moto i en el pròxim test a Qatar espera comptar amb noves peces de Ducati que l’ajudin a fer un altre pas endavant.\nL’ex campió del món de Moto2 ha gaudit sobre de la moto i ha acabat una altra vegada molt a prop dels més ràpids. El seu somriure en acabar els entrenaments és la millor prova de que tot va bé i que amb l’equip Reale Avintia pot aspirar a aconseguir bons resultats en 2018.\nPer Xavi Simeon no ha estat tan fàcil, però després de quedar-se estancat durant el segon dia avui ha fet una bona millora. El pilot belga té molt per aprendre de la nova categoria i, a més de seguir treballant en el seu estil de pilotatge, també ha de conèixer millor la moto i els pneumàtics per poder treure’n tot el partit.\nAra Rabat i Simeon tindran un parell de setmanes per preparar l’últim test de la pretemporada 2018, que tindrà lloc a Qatar l’1 al 3 de març.\n“Estic molt content perquè han estat tres dies molt positius, sobretot per que hem aconseguit ser més competitius. Des del primer test teníem un problema amb el tren davanter de la moto que no em deixava estrènyer al màxim i ens quèiem en les corbes que no tens tant suport davant, però a poc a poc hem trobat el camí per millorar i, sobretot, per no caure. Tot i així hem de seguir treballant per anar més segurs en els revolts ràpids i, amb l’ajuda de Ducati, a Qatar espere poder donar un altre pas en aquesta direcció per seguir guanyant confiança en els revolts ràpids. L’equip un cop més ha fet una feina increïble i m’ha ajudat molt a millorar. Ara toca agafar forces per l’últim test de la pretemporada “.\n“L’últim dia ha anat millor, no molt millor, però sí prou. Sobretot he millorat molt amb pneumàtics usats i tenim clar que amb el tema dels pneumàtics tenim un gran treball per davant. Ha estat una mica frustrant perquè cada vegada que he sortit amb gomes noves no donava el salt esperat i amb pneumàtic de 25 voltes estava marcant els meus millors temps. Per això he de comprendre bé com funcionen els Michelin. A causa de la configuració d’aquesta pista és important no forçar molt el pneumàtic en alguns revolts i en altres sí que cal fer-ho. En aquesta pista no he pogut fer-ho perquè encara no tinc la confiança necessària amb la moto. Però en general el test ha estat positiu i hem tret molt bones conclusions. El no haver millorat tant com esperava també té el seu costat positiu, perquè et fa veure que MotoGP és una categoria molt complicada.”


El Museu d'Art Sacre es presenta com un centre viu, accessible i inclusiu\nEl nou discurs museogràfic està organitzat per temàtiques i es basa en els pilars de la teologia cristiana: Jesucrist, la Mare de Déu, l'Església i i els sants\n4 min. Palma 10/03/2020 14:34\n651x366 Els Rimmonims més antics conservats arreu del món ara es poden visitar al Museu d'Art Sacre. / ISAAC BUJ Els Rimmonims més antics conservats arreu del món ara es poden visitar al Museu d'Art Sacre. / ISAAC BUJ\nViu, en moviment, accessible, inclusiu. Així es com es vol projectar a la societat el nou Museu d'Art Sacre (antic Museu Diocesà) de Mallorca, que s'inaugurarà dijous. "Després d'un any de feina, podem obrir aquest espai, que té peces de gran valor, i un canvi del discurs museogràfic", ha explicat Cristina Ortiz, cap de l'àrea de gestió cultural, durant la roda de premsa de presentació, a la qual han assistit també el degà-president del Capítol Catedral, Teodor Suau; el canonge responsable del Departament de Cultura del Capítol Catedral i el vicari episcopal per a les Relacions Institucionals i el Patrimoni Cultural de la Diòcesi de Mallorca.\nEl Museu acull una exposició permanent, però estarà "en constant moviment", ha explicat Ortiz, ja que se n'aniran canviant algunes peces per tal de conservar, dinamitzar i difondre tot el patrimoni artístic i religiós de Mallorca. A més, hi ha una exposició temporal que es canviarà, més o menys, dos pics l'any. La primera s'anomena Del Museu Arqueològic Diocesà al Museu d'Art Sacre de Mallorca. Més de 100 anys d'història, i repassarà la trajectòria de l'espai.\nEl canvi de nom del museu es deu al fet que totes les peces que ara s'hi exposen tenen el seu origen en una funció litúrgica i de culte. L'altre canvi fonamental és el discurs museològic, que s'estructura ara de manera iconogràfica, a través de les figures de Jesucrist, la Mare de Déu, l'Església i els sants, per tal d'explicar la cultura cristiana a Mallorca.\nQuant a les peces, n'hi ha que ja estaven exposades a l'antic Museu Diocesà, com el retaule de Sant Jordi o el drac de na Coca; d'altres són obres del seu fons mai exposades –moltes de les quals s'han hagut de restaurar–, i finalment també es mostren peces del dipòsit de la Seu, com ara la taula de la Trinitat o un dels 12 tapissos flamencs o els valuosos Rimmonims. En total, s'hi exposen unes 50 obres.\n651x366 Imatge de la presentació del Museu d'Art Sacre en roda de premsa, aquest dimarts al matí / I. B. Imatge de la presentació del Museu d'Art Sacre en roda de premsa, aquest dimarts al matí / I. B.\n"Des d'un punt de vista històric, és el segon equipament més antic de Mallorca", assegura Mercè Gambús, coordinadora del Departament Cientificohistòric. Gambús explica que les exposicions temporals i la permanent en moviment ajudaran a conèixer millor la col·lecció del museu, que té amb més de 1.400 peces. També forçarà que s'inventariïn totes, cosa que no s'ha fet. I no només això: s'ha trobat que en els inventaris antics s'hi han trobat peces que ara ja no hi són i també errors de mesures o amb l'estat de conservació sense actualitzar.\nHan apostat per una museïtzació neta i textos senzills per a un públic ampli. En aquest sentit, Ortiz ha destacat que han iniciat el camí per esdevenir un museu accessible, perquè els visitants, independentment de la seva condició física, sensorial i/o cognitiva, puguin gaudir de l'espai. Per posar en marxa aquests recursos, han tingut l'assessorament de la secció d'accessibilitat de l'Institut Menorquí d'Afers Socials del Consell de Mallorca. Entre les actuacions, hi ha l'eliminació total de barreres arquitectòniques, la creació de reproduccions tàctils i guies en braille i una lectura fàcil en col·laboració amb Amadip Esment.\n651x366 Imatge de l'Espai oratori / I. B. Imatge de l'Espai oratori / I. B.\nCom a primeres activitats, han preparat visites comentades, un programa per a escolars i visites dirigides al públic familiar. A més, pròximament hi haurà les tres primeres conferències. La primera, El passat desconegut del Museu d'Art Sacre, a càrrec de Mercè Gambús (18 d'abril); la segona, de la mà de Ramón Izquierdo, director del Museu de la Catedral de Santiago de Compostela (26 de març), i la darrera, amb la professora d'Història de l'Art Medieval de la UIB, Tina Sabater, com a ponent, que parlarà de la col·lecció de pintura gòtica del centre.\nEls Rimmonims més antics del món\nEl centre expositiu permetrà que la societat pugui gaudir de peces molt importants, abans guardades o que només es podien contemplar com a part de les esglésies. Una de les més cabdals són els Rimmonims (segle XV), considerats els exemplars més antics conservats arreu del món. Els va comprar el mallorquí Francesc Puig a uns mercaders jueus. El 1493 els va donar a la Seu com a ofrena per a la Mare de Déu i, si bé originàriament servien per llegir la Torà, un cop a l'illa es cristianitzen mitjançant la incorporació de dos bastons, i s'usen com a ceptres.\n"Ens els demanen molt i nosaltres en donam moltes còpies, perquè mai hem deixat que surtin de Mallorca", explica Gambús. Afegeix que és el millor exemple de l'art sacre: "Són elements que ja són superiors a la religiositat, perquè abracen confessions diferents i ens faciliten un discurs museogràfic obert".\nElitechip rebutja la decisió d'Es Mercadal de no autoritzar un triatló per risc d'aglomeració\nTemps estable, sol i temperatura sense canvis a les Illes\n"El Govern congela el sou enguany als seus 34.000 treballadors", titula 'Última Hora'