Elba.Bzzz amenaçada amb desallotjament - Indymedia Barcelona\nElba.Bzzz amenaçada amb desallotjament\nper SpamSear Starlight\t 27 abr 2009\nDes del col.lectiu Elba de Varsòvia, a Polònia.\nElba és una okupa de dues cases separades per un carrer. D'un costat una casa i un poblat de rulots, i de l´altre costat, una segona casa, un hangar on són organitzats els concerts així com els diversos tallers, la cuina dels "Food no bombs", una pista de patinar i una botiga gratis.\nCada costat té un propietari diferent, la primera casa okupada des del 2004 no està en perill, però la segona i també els edificis del terreny okupat des de 2007, si estan amenaçats.\nUn desallotjament deixaria sense refugi 12 persones que viuen en aquest costat i també una part de la cultura D.Y.H i alternativa de Varsòvia.\nFa dos anys, el propietari del lloc ens havia proposat un contracte renovable tots els mesos per donar suport a les diferents activitats de la okupa. Dos anys van passar tranquil.lament i sense problema fins que el propietari torna fa un mes i ens anuncia la seva decisió de recuperar els terrenys a fi de procedir a la demolició de les construccions, els preus actuals són atractius.\nVisitem la seu de la societat propietària i després d'una hora de discussió arribem a un compromís que ens dóna una mica més de temps, un any o dos abans de la requisació del terreny. Finalment una setmana més tard, un empleat de la societat ens ve a veure dient que ell mai havia sentit parlar d'aquest acord i que ens donava un mes per sortir dels terrenys. És clar, amb el diàleg que sempre havia estat obert entre les dues parts, va ser un xoc saber que ens havien deixat tan poc temps per a trobar una nova llar per als habitants de la casa i les activitats de l´Elba.\nNecessitem la seva ajuda i el seu suport!\nDifondre la informació que encara una okupa a Europa està amenaçada de desallotjament!\nVolem mantenir un contacte pacífic, necessari pel moment, amb el propietari. Si voleu organitzar una acció de suport, poseu-vos en contacte amb nosaltres per obtenir més informació.\n379 oliborz. Warszawa.\nContacte: sklotserwis ARROBA wp.pl\nInfo : http://www.elba.bzzz.net\n( en polonès i en anglès )\ncop d´ull: www.youtube.com/watch?v=JxO08MNhhog\nLa Elba de Varsòvia, però també la okupa de Poznan, la ROZBRAT, està amenaçada de desallotjament.\nDESALLOTJAMENT NO! SUPORT OKUPES POLONESES! ELBA I ROZBRAT ES QUEDEN!\nPoznan és una ciutat polonesa situada al centre de la ruta de carreteres que van de Berlin fins a Varsòvia i a la inversa.\n6 DE MAIG DIA DE SOLIDARITAT AMB ROZBRAT\n9 DE MAIG MANIFESTACIÓ A POZNAN\nQuan els núvols foscos sobre Rozbrat s'han convertit en una amenaça real hem decidit organitzar la primera (però probablement no última) demostració en defensa del nostre espai. Com alguns ja deveu saber, els fets al voltant del futur de Rozbrat comencen a passar - el banc, el tribunal, la subhasta. No esperarem passivament, és hora que mostrem la nostra presència a la ciutat, als seus carrers.\nLes autoritats de la ciutat, en contra de les seves pròpies declaracions, no volen deixar que Rozbrat estigui, no donen suport al lloc ni a la causa. Les paraules dites pel Vice President de Poznan, quan es va reunir amb nosaltres no ens permeten pensar d´una manera optimista: no hi ha espai per a nosaltres on estem ara, no hi ha espai per a nosaltres al centre de la ciutat, potser hi hauria alguna cosa per les afores, però cap proposta concreta ... de manera que res. Els polítics de la ciutat són clars - expulsar tot el que és diferent, no rendible, el que no és apropiat per a la imatge comercial de Poznan, volen netejar el centre per a què es converteixi en un centre comercial il.limitat.\nPer protestar contra el tracte a la ciutat com a centre comercial, en contra de convertit tot en grans negocis, en contra de la destrucció dels vincles socials i en defensa de llocs com Rozbrat - on social, cultural i polític fan treball junts - el 9 de maig a les 3 pm a davant de l'Òpera, hi haurà una manifestació sota el lema "ROZBRAT ES QUEDA - RECLAMEM LA CIUTAT".\n* "ROZBRAT ES QUEDA - RECLAMEM LA CIUTAT ", el 9 de maig tindrà lloc una manifestació en defensa de Rozbrat. Us convidem a tots a participar. Comencem a les 3 pm davant de l'Òpera, carrer Fredry . A la nit hi haurà una festa.*\n* Tractarem de proporcionar un lloc de dormir a tots, també pots portar tendes de campanya .*\n* * Col.ectiva Rozbrat\n06,05,09-ACCIÓ A HOLANDA EN DEFENSA DE LA OKUPA POLONESA MÉS ANTIGA\nhaga ARROBA rozbrat.org - 24.04.2009 17:17\nAcció en defensa de Rozbrat - el més antic centre social okupat de Polònia\nquan: 6 de maig (dimecres), 3 pm\non: La Haia, NL, davant d´Ambaixada de Polònia (Alexanderstraat 25)\nRozbrat és la okupa més antiga de Polònia - aquesta tardor celebren 15 anys. També és un centre autònom de vida social - amb la Biblioteca Anarquista, el punt de trobada de la Federació Anarquista i dels sindicats anarcosindicalistes, taller de bicicletes, taller d'impressió, sales de concerts, la cuina de Food Not Bombs, la seu de l'Editorial Anarquista- i la llar de 20 persones.\nPots continuar llegint en anglès a a http://indymedia.nl/nl/2009/04/59021.shtml\nS´han anunciat alguns altres actes de solidaritat amb Rozbrat davant consulats polonesos en algunes altres ciutats/


Unes 300 persones van accedir al Xorret de Catí de Castalla per a veure la neu malgrat estar tallat l'accés | Valencia Extra\nUns 100 vehicles amb al voltant de 300 persones van accedir al paratge del Xorret de Catí de Castalla malgrat estar tallats els accessos, segons ha indicat la Delegació del Govern. Les tanques dels accessos es van retirar i aquests cotxes van accedir als aparcaments d’aquest paratge en una localitat actualment confinada perimetralment per la pandèmia.\nSegons Delegació, a la part alta de Catí, en una gran esplanada, es van arribar a localitzar al voltant de 300 persones a les quals se’ls va informar del risc de gelada i se’ls va demanar que abandonaren el lloc de manera ordenada per a evitar riscos.\nDe fet, des de Delegació han assenyalat que l’afluència “massiva” de visitants a zones d’interior amb neu va dificultar els treballs per a netejar carreteres i va obligar la Guàrdia Civil a reorganitzar els seus recursos per a atendre incidències de vehicles privats desplaçats o peticions d’ajuda d’ajuntaments.\nRespecte als incidents particulars, un operari del Ministeri de Transports que conduïa una màquina llevaneu, va patir un accident en la vesprada del diumenge i es troba ingressat a l’hospital de Castelló. Està en situació greu i roman en l’UCI.\nAixí mateix, la Guàrdia Civil ha realitzat en les últimes hores diversos serveis en farmàcies i residències per a atendre urgències. En aquest sentit, després de tindre coneixement de la defunció d’una persona en la residència d’ancians de Tuéjar, una patrulla del Seprona de Chelva va traslladar a un facultatiu perquè certificara la mort a causa de l’estat intransitable de les carreteres i que no comptaven amb cadenes per a circular.\nSegons Delegació del Govern, ja no queden camions embutxacat i s’han emprat més de 6.000 tones de sal durant el cap de setmana per a garantir la seguretat de circulació en vies principals.


(una trentena de grups) Concerts de Vivers: nous servicis i millores al recinte per a un "festival d'estiu de referència" - Cultur Plaza\n11.429 entrades venudes\nConcerts de Vivers: nous servicis i millores al recinte per a un "festival d'estiu de referència"\nVALÈNCIA. El regidor delegat de Cultura Festiva, Pere Fuset, va presentar ahir el cartell definitiu dels Concerts a Vivers i va donar a conèixer les xifres de les entrades venudes fins al moment. "L'Ajuntament de València ha apostat per convertir els Concerts de Vivers, emmarcats en la Gran Fira de València, en un festival d'estiu de referència, que se celebrarà en un emplaçament atractiu per a artistes internacionals i un aparador per als locals" va explicar Pere Fuset.\nEl 29 de maig, les entrades venudes eren de 11.429, una xifra que contrasta amb les 1.644 entrades venudes en la mateixa data de l'edició anterior. Pel que fa al cartell definitiu d'aquesta cita amb la música nacional i internacional, està compost per una trentena de grup "que actuaran, per a tots els públics, en un recinte renovat, amb graderies, gespa artificial, zona gastronòmica i una terrassa amb ambientació musical en directe".\nEl regidor ha destacat, entre les mesures adoptades per a renovar la marca dels Concerts de Vivers, la decisió de començar a vendre entrades abans que en anteriors edicions, concretament al febrer. Esta aposta, "que era important per als promotors musicals", s'ha materialitzat en quasi 11.500 entrades venudes, una xifra que multiplica per 7 el nombre d’entrades venudes l’any passat.\nPel que fa a les millores del recinte, el regidor ha assenyalat que la Regidoria de Cultura Festiva ha treballat amb l'Associació de Promotors Musicals de la Comunitat Valenciana (MusicaProCV) per a impulsar canvis que oferisquen millors servicis perquè el públic que assistisca als concerts "puga gaudir d'una experiència més completa i de major qualitat".\nLa zona dels Jardins de Vivers que albergarà les actuacions comptarà amb graderies elevades i homologades amb una visió preferent de l'escenari i 950 seients individuals que se sumaran a l'aforament habitual. D'altra banda, s'instal·larà gespa artificial en tot el recinte. A més, la zona de mobilitat reduïda s'ampliarà fins a les 62 places, distribuïdes entre les graderies (amb capacitat per a 18 persones) i la pista (per a 44 persones).\nAixí mateix, s'hi introduiran nous servicis per a atendre les necessitats dels assistents: s'ampliarà la zona de gastronomia amb una major varietat de menjars i la inclusió d'opcions vegana i vegetariana. També s'habilitarà la 'Terrassa Vivers', un ampli espai amb cadires i taules, ambientació musical en directe prèviament als concerts, així com zona de cocteleria i restauració que obrirà les seues portes els dies de concert a partir de les 19:30. Finalment, es disposarà un aparcament de bicicletes a l'interior dels Jardins de Vivers perquè l'accés amb bici siga molt més fàcil i còmode.\nProgramació dins i fora del recinte\nD'altra banda, pel que fa al cartell d'artistes, el regidor ha destacat la presència de grups tant internacionals com estatals, així com la presència de grups valencians que actuaran de teloners. "Esta és una part de l'aposta musical de la Gran Fira de València que es completarà amb l'oferta gratuïta de música en el carrer".\nEl primer concert se celebrarà el dissabte 30 de juny amb l’actuació de Txarango. Este grup català de música mestissa presentarà, per primera vegada a la Comunitat Valenciana, les cançons de 'El cor de la terra', el seu tercer disc. Les bandes locals VaDeBo -amb la seua fusió de rock, ska, reggae i rap- i Pupil·les -duo de rap feminista- exerciran com a artistes convidats.\nEl dilluns 3 de juliol, els Jardins de Vivers seran l'escenari de l'actuació de la Michael Nyman Band. En esta ocasió, la formació dirigida pel compositor britànic celebrarà el seu 40 aniversari amb un concert que repassarà les obres més cèlebres del pianista de manera cronològica.\nEl dijous 6 de juliol serà el torn de la banda de pop Love of Lesbian. Del seu últim àlbum, 'El poeta Halley', s’han venut més de 20.000 còpies des de la seua publicació ara fa un any, unes xifres per les quals van rebre el Disc d'Or. El grup es troba en la recta final de la gira, que acomiadaran en el mes de novembre en grans recintes de Madrid i Barcelona.\nEls Concerts de Vivers també acolliran, per segon any consecutiu, la Festa Reggae Rototom. El festival de música jamaicana que se celebrarà a Benicàssim entre el 12 i el 19 d'agost tindrà la seua festa de presentació a València el divendres 7 de juliol. En esta ocasió, hi actuaran el marfileny Alpha Blondy, una institució del reggae africà, el duo Iseo & Dodosound, conegut per la seua capacitat per a crear atmosferes sòniques, i els valencians Funkiwis, que presentaran el disc 'Mundo roto'.\nManel, potser la formació amb més seguidors del pop català, arribarà a València el dissabte 8 de juliol. El grup oferirà les composicions del seu últim àlbum, 'Jo competeixo'. Altres dues bandes valencianes com són Gener, lloats per la crítica després de la publicació del seu segon LP 'Oh, germanes!' i Geografies, quartet de pop-rock guardonat en els Premis Ovidi per la seua maqueta 'Primer condicional' completaran la vetlada.\nEl jazz també tindrà el seu espai en els Jardins de Vivers. El dimarts 11 de juliol, la cantant Madeleine Peyroux presentarà els temes de 'Secular Hymns'. El seu repertori està format per temes tradicionals (Stephen Foster, Sister Rosetta Tharpe) i versions d'autors contemporanis com ara Tom Waits, Townes Van Zandt, Allen Toussaint i Linton Kwesi Johnson, entre d'altres. L’acompanyarà la cantant i trompetista Andrea Motis, un dels talents més joves del panorama jazzístic, que acaba de debutar en solitari amb 'Emotional Dance', un treball publicat pel segell Impulse.\nEl grup basc La Oreja de Van Gogh tornarà a la capital del Túria el dimecres 12 de juliol. Després d'actuar als Estats Units i Amèrica Llatina, la veterana banda de pop tocarà davant el públic valencià les cançons d’'El planeta imaginario', un treball que trencava un parèntesi discogràfic sense noves cançons de cinc anys.\n'Monstruos', l'últim LP del madrileny Leiva, serà el protagonista de la nit del dijous 13 de juliol. El cantant i el seu grup, batejat com la Leiband, tampoc s'oblidaran dels temes dels seus àlbums anteriors –'Diciembre i Pólvora'- alguns convertits ja en himnes. Els valencians Santero y Los Muchachos obriran esta vetlada de rock.\nEl músic Ara Malikian va camí d'esdevenir una de les grans sensacions dels Concerts de Vivers. Després d'esgotar les entrades per a l'espectacle del 14 de juliol, el libanès d'origen armeni va confirmar una segona data per al 18 de juliol. Malikian posarà en escena 'La increïble història de Violí', una aventura musical al voltant de l'instrument que l'ha portat a tocar per tot el món.\nEl dissabte 15 de juliol tindrà lloc el concert per les persones refugiades. Una iniciativa humanitària que, amb el títol 'Dret a defensar drets', servirà per a recaptar fons i posar en marxa un projecte jurídic per a la protecció dels refugiats i migrants. Salif Keita, la veu d'or africana, els ritmes mestissos de Bokanté, la cubana Danay Suárez, l'artista dominicà Vicente García i la mexicana establida a València Lüla Reyna posaran la música en esta nit solidària.\nEl dilluns 17 de juliol es produirà una altra trobada històrica en els Jardins de Vivers. El pianista Chick Corea i el banjo Béla Fleck celebraran el desé aniversari del disc 'The Enchantment' en una de les tres úniques cites del duo a Espanya.\nEl reggae tornarà a l'escenari dels Concerts de Vivers el dimecres 19 de juliol. La llegendària banda UB40 delectarà el públic amb els seus grans clàssics (Red Red Wine, I Got You Babe, “(I Can't Help) Falling in Love With You) i cançons extretes del seu últim disc, 'Getting Over the Storm'.\nLa música d'artistes valencians sonarà amb força el dijous 20 de juliol. Sobre l'escenari estarà Riot Propaganda, el projecte conjunt d'Habeas Corpus i Los Chikos del Maíz. A més, hi actuaran Zoo, que està exhaurint les localitats en quasi totes les places per on passa la gira de presentació de 'Raval', el seu segon àlbum; i Atupa, quartet de rap en valencià que també s'atreveix amb l'electrònica, el rock i el dancehall.\nDues bandes mítiques del rock espanyol, Celtas Cortos i Mägo de Oz, encapçalaran la Nit Cèltica el dissabte 22 de juliol. Els primers han festejat el seu trenta aniversari amb la publicació de l'àlbum 'In Crescendo', gravat amb l'Orquestra Simfònica del Principat d'Astúries; mentre que els madrilenys estan de gira amb el seu 'Diabulus In Opera'. Completaran la festa els avilesos Ars Amandi, que barregen rock i folk, i el grup de ball Irish Treble.\nEl multipremiat pianista Jamie Cullum, capaç de fusionar pop i rock en clau de jazz, farà acte de presència als Concerts de Vivers el dilluns 24 de juliol.\nPer últim, el cicle d'espectacles es tancarà el dimarts 25 de juliol amb els ritmes llatins i ballables de Carlos Vives. El cantant ja ha portat la seua gira 'La fiesta de todos' per quasi tots els continents gràcies a l'èxit del tema "La bicicleta", interpretat amb Shakira.\nNueve Estudio pone la nota musical a la Gran Fira de València


Fira de Titelles de Lleida: FACILITADORA PRO\nQUÈ ÉS LA FIRA\nAmb aquesta iniciativa Coordinadora de Ferias de Artes Escénicas del Estado (COFAE) reforça la tasca de les fires, tot facilitant punts de trobada entre els diferents professionals assistents.\nLes fires en general i també la Fira de Titelles de Lleida, són espais de negoci i trobada entre professionals Per aquest motiu des de COFAE s’ha activat aquesta línia de generació de contextos i situacions que afavoreixin la creació de punts de trobada i connexió entre ells.\nLa funció de la facilitadora PRO consisteix en posar en contacte a professionals que no es coneixen, ja sigui per iniciativa pròpia o bé donant resposta a encàrrecs de professionals que necessitin contactar amb algú en concret.\nPer cuart any consecutiu la persona designada per la Fira de Titelles de Lleida és Margarida Troguet, gran coneixedora del sector de les arts escèniques. Ella aportarà tots els seus amplis coneixements a les tasques de facilitadora. Per la llarga, exitosa i reconeguda trajectòria que té dins el món escènic, la seva tasca serà de gran ajuda per als professionals.\nTreballa de forma independent en Projectes de Comissariats i Continguts Escènics. Va fer un Màster en Gestió Cultural. Des de l'octubre del 1998 fins al juny del 2015 va dirigir el Teatre Municipal de l'Escorxador de Lleida. És membre fundadora de l'Aula Municipal de Teatre de Lleida (1981) i en va ser professora.\nDv. 29 d’abril: de 9.30 a 14 h i de 16 a 19 h\nLloc: Conjunt Monumental Turó de la Seu Vella\nDs. 30 d’abril: d’11 a 14 h i de 17 a 20 h\nLloc: Teatre Escorxador\nDg. 1 de maig: d’11 a 14 h\nINFO ESPECTADORS 2022\nFIRES DE L'ESTAT\nINFO PROFESSIONALS 2022


Adriano Ascensi (1892)\n- Adriano Ascensi: L'11 de novembre de 1856 neix a Alatri (Laci, Itàlia) l'anarquista Adriano Flavio Enrico Ascensi. Sos pares es deien Serafino Ascensi i Rose Noce. Entre 1877 i 1880 serví com a guàrdia al Principat de Mònaco. L'11 de desembre de 1878 arribà a Niça (País Niçard, Occitània) i cap el 1880 s'establí de sabater. El 22 de febrer de 1887 es casà a Niça amb la francesa d'origen italià Anne Marie Carbone, amb qui tingué tres infants (Jacques, Joseph Charles i Pascal Charles). El 6 de juliol de 1891 va ser un dels signants del manifest imprès per l'anarquista Giovanni Talchi titulat «Al signore Cerbero Vanni Candide, correspondente dell'Epoca...», fet que sembla va fer que fos inscrit com a «anarquista» per les autoritats, encara que com a «no perillós». En 1893 figurava en un llistat d'anarquistes estrangers residents a Niça. En aquesta època vivia al número 20 del carrer Barillerie. Va estar lligat als anarquistes Menozzi, Lombardo Rocco, Pilade Rugiardi i G. Talchi. El desembre de 1903 va ser inscrit per les autoritats en un registre d'anarquistes desapareguts i/o nòmades. L'11 d'agost de 1904 la gendarmeria assenyalà que havia arribat a Falicon (Provença, Occitània). Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\n- Juan Bautista Vairoleto: L'11 de novembre de 1894 neix a Cañada de Gómez (Santa Fe, Argentina) el bandejat anarquista Juan Bautista Vairoleto –citat també com Bairoletto–, que va ser nomenat amb un gran nombre de pseudònims (Gaucho Bairoletto, Juancito Bairoletto, José Ortega Bairoletto, Marcelino Sánchez, Martín Mirando, El Pampeano, El Atila de La Pampa, San Bautista Bairoleto, etc.). Fill d'immigrants italians, sos pares es deien Victorio Vairoleto i Teresa Bondino, i fou el segon de sis germans. Sa família s'establí a la província de La Pampa, a la zona bladera situada entre Castex i Monte Nueva, on arrendaren unes terres. Sa mare morí quan era un adolescent i es posà a treballar en diverses feinetes (mosso, filferrador, venedor ambulant, etc.) per ajudar sa família. Des de jove tingué problemes amb la policia. Treballà fent de gautxo i com a militant llibertari representà els treballadors en diversos comitès. El 4 de novembre de 1919, després de matar Elías Farach (El Turco), caporal de policia de la ciutat Eduardo Castex (La Pampa, Argentina), d'un tret a la gola en una disputa amorosa per Dora, una jove prostituta d'aquesta localitat, fugí de la justícia i engegà la seva carrera de bandolerisme. El 12 de desembre de 1919 morí son pare en un accident i durant la vetlla del difunt la policia esperà amagada l'arribada de fill fugitiu; només després els agents van saber que el proscrit havia dit l'adéu a son pare disfressat de dona. Arran d'una delació, el 14 d'abril de 1920 va ser detingut i tancat a la presó de Santa Rosa fins l'1 de juliol de 1921 que aconseguí la llibertat després de ser exculpat de l'assassinat de Farach ja que es considerà que hi havia hagut provocació. Després va fer diverses feinetes, el 24 de març de 1925, arran de furtar en una botiga de teles i de vestits per cobrar-se un deute, passà novament a la clandestinitat. Durant anys es dedicà a robar, a vegades ajudat per Eusebio Espíndola, Vicente Gazcón (El Ñato) i pel també anarquista i maçó Segundo David Peralta (Mate Cosido), la gent acabalada de diverses províncies argentines (Córdoba, San Luis, Mendoza i San Juan) per repartir els guanys entre la gent humil i a fer «justícia popular» contra els terratinents explotadors; per aquest motiu va ser anomenat Robin Hood Argentí o Robin Hood Criollo. Especialment lluità contra l'empori britànic «La Forestal», indústria d'extracció de taní caracteritzada per la dura explotació del seus obrers i pobladors. Va rebre el suport de la població, que li ajudava a fugir, li proporcionava queviures i l'informava del moviment de les tropes que el buscaven. A més de les activitats expropiadora i repartidora, es va consagrar a la propaganda anarquista. Durant un any, entre febrer de 1926 i juny de 1927, marxà a Buenos Aires fugint de la persecució policíaca. En la dècada dels trenta si li va fer responsable de tots els delictes que es realitzaven a la zona i a començaments de la següent dècada les autoritats decidiren acabar amb la seva figura i organitzaren una persecució sistemàtica contra ell. Entaulà una relació sentimental amb Telma Cevallos i el 29 de febrer de 1939 nasqué sa primera filla, Juana. Arran d'aquest fet decidí abandonar la vida errant, prengué el nom de Francisco Bravo i començà a construir un ranxo a la localitat de Carmensa, a la riba de l'Atuel, en una finca regalada pels líders del Partit Radical de la zona en gratitud a determinats favors rebuts. El 28 de juliol de 1940 nasqué sa segona filla, Elsa. La detenció de Vicente Gazcón (El Ñato) l'agost de 1941 posà sobre la pista de la seva vertadera identitat a les autoritats. Encerclat per la policia, després d'un tiroteig i sense possibilitats de fugida, Juan Bautista Vairoleto es va suïcidar d'un tret a la cara el 14 de setembre de 1941 a la seva finca de la Colònia de San Pedro de Atuel (Carmensa, Mendoza, Argentina). La vetlla es realitzà a la Biblioteca Popular Sarmiento de la ciutat de General Alvear, on havia estat traslladat el seu cos, i assistiren més de 6.000 persones vingudes d'arreu de La Pampa i de Mendoza. Un seguici de 3.000 persones acompanyà el finat fins al cementiri de General Alvear (Mendoza, Argentina) on fou sepultat. Mesos després el cadàver de Gazcón, el seu delator, aparegué cruelment assassinat a General Pico. La vida de Vairoleto creà una gran admiració popular i la seva figura es mitificà durant la seva vida i després de mort. Convertit en un personatge de culte, els dies del seu naixement i de la seva mort de cada any els «devots» encenen espelmes al seu mausoleu pagat per una col·lecta popular i li demanen de tot (treball, salut, amor, etc.) com si d'un sant es tractés, atribuint-li nombrosos miracles. La seva vida ha estat inspiració per a novel·les, obres de teatre, pel·lícules i sobretot cançons populars.\n- Antonio Cieri: L'11 de novembre de 1898 neix a Vasto (Abruços, Itàlia) el militant anarquista i antifeixista Antonio Cieri. Durant la Gran Guerra va obtenir el grau d'oficial i va ser condecorat nombroses vegades. Va fer de dissenyador tècnic –alguns li atribueixen erròniament el títol d'arquitecte– per als ferrocarrils d'Ancona, militant alhora en el moviment anarquista d'aquesta ciutat. En 1921 a causa de la seva activitat política va instal·lar-se a Parma. L'agost de 1922 va ser comandant dels «Arditi del Popolo» de Parma sota la direcció de Guido Picelli. Es va encarregar de la defensa del barri proletari des Naviglio contra els assalts dels esquadrons feixistes d'Italo Balbo, que va reemplaçar Roberto Farinacci a causa de la seva ineficàcia i sota les ordres de Benito Mussolini. En 1923 es va exiliar després d'haver de deixar la feina dels ferrocarrils. A París, a partir de 1925, va reprendre la seva militància anarquista i va crear el periòdic l'Umanità Nova. Entre 1932 i 1933 a Puteaux, amb Camillo Berneri, va editar La Protesta i La Vecchia Umanità Nova, però ambdues van ser de vida breu per mor dels entrebancs posats per les autoritats franceses. Amb Enzo Fantozzi, Umberto Tommasini, Rodolfo Gunscher, Angelo Bruschi i Giulio Bacconi, entre l'1 i el 2 de novembre de 1935 va participar en el Congrés Italià de Sartrouville que va crear el «Comitato Anarchico d'Azione Rivolucionaria». En 1936 va marxar a lluitar a la guerra d'Espanya i amb Carlo Rosselli, Camillo Berneri i Mario Angeloni va forma la Secció Italiana de la Columna Ascaso. L'abril de 1937 la columna italiana, comandada per Giuseppe Bifolchi, va intentar atacar per sorpresa el difícil emplaçament de Carrascal d'Osca i Cieri va anar encapçalant l'esquadra dels «bombers» formada especialment per als assalts. Antonio Cieri va caure mort el 7 d'abril de 1937 arran dels combats dels assalts per prendre Osca (Aragó, Espanya), que serà finalment presa per les milícies antifeixistes. Se sospita que va ser disparat per l'esquena per un estalinista durant l'atac i aquesta conjectura va ser denunciada en el periòdic de Berneri Guerra di Classe. Sos dos fills, Ubaldo i Renee, es van criar amb la parella formada per Giovanna Caleffi i Camillo Berneri. El 22 d'octubre de 2006 va ser inaugurada una placa commemorativa, obra de Massimo Ortalli, en memòria seva al barri de Naviglio de Parma; la cerimònia va estar realitzada en col·laboració amb l'Arxiu Històric de la Federació Anarquista Italiana (FAI) d'Imola.\n- Vicente García Negrillo: L'11 de novembre de 1905 neix a Sabadell (Vallès Occidental, Catalunya) –algunes fonts citen erròniament Múrcia (Espanya)– l'anarcosindicalista Vicente García Negrillo, conegut com El Negro i El Carpanta. Sos pares es deien Vicente García i Teresa Negrillo. Durant la dictadura de Primo de Rivera milità en la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Sabadell, fet pel qual en 1924 va ser empresonat amb altres companys. Després de la proclamació de la II República espanyola en 1931, fou partidari de les tesis trentistes animades a Sabadell per Josep Moix Regàs, qui havia estat exclòs de la CNT i fou responsable local dels Sindicats d'Oposició confederals, acabant en les files del Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC) i de la Unió General dels Treballadors (UGT) locals. Arran del cop militar feixista de juliol de 1936, lluità al front d'Aragó. En aquesta època estava casat amb un fill. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i va ser internat en diversos camps de concentració. Posteriorment passà per la 106 Companyia de Treballadors Estrangers (CTE), sembla que per treballar a la «Línia Maginot». En la primavera de 1940 va ser capturat pels nazis i posteriorment deportat al camp de concentració de Mauthausen (Alta Àustria, Àustria), i el maig de 1945, quan les tropes aliades eren a prop de la zona, fou un dels que prengué el poder als nazis abans de l'alliberament del camp. Repatriat a França, formà part de la Federació Espanyola de Deportats i Internats Polítics (FEDIP). Sa companya fou Margarida Capmany Novas. Vicente García Negrillo va morir el 6 de gener de 1983 a l'Hospital Corentin Celton d'Issy-les-Moulineaux (Illa de França, França).\n- Benjamín Acuña Corral: L'11 de novembre de 1907 neix a Gijón (Astúries, Espanya) l'anarcosindicalista Benjamín Acuña Corral. Sos pares es deien Manuel Acuña i Cipriana Corral. Fonedor de professió, estava afiliat al Sindicat del Metall de Gijón de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Durant l'estiu de 1936 fou membre del Comitè d'Abastos del barri del Natahoyo de Gijón i més tard va ser capità adjunt en el «Batalló Víctor». Després de la caiguda del front Nord, va ser detingut, jutjat i el 15 d'octubre de 1938 condemnat a mort. L'11 d'agost de 1939 la pena va ser commutada per alguns anys de presó. Mort el dictador Francisco Franco, ingressà en el naixent Sindicat de Jubilats de Gijón de la CNT. Benjamín Acuña Corral va morir el 27 d'abril de 1981 al seu domicili de Tremañes (Gijón, Astúries, Espanya) i va ser enterrado al cementiri d'aquesta població.\nNecrològica de Pedro Santiago apareguda en el periòdic tolosà CNT de l'11 novembre de 1956\n- Pedro Santiago: L'11 de novembre de 1907 neix a Abarca de Campos (Palència, Castella, Espanya) l'anarquista i anarcosindicalista Pedro Santiago. A finals dels anys vint s'exilià a França i milità en la Federació de Grups Anarquistes de Llengua Espanyola. Després de l'aixecament feixista de juliol de 1936, retornà a la Península i es posà al servei de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Amb el triomf franquista, passà a França, on milità en la CNT i en Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA) fins el seu final. Pedro Santiago va morir el 26 de setembre de 1956 en accident a França.\n- Francisca Vegas: L'11 de novembre de 1910 neix a Antequera (Màlaga, Andalusia, Espanya) l'anarcosindicalista Francisca Vegas. De jove emigrà a Barcelona (Catalunya) i en 1933 s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT). Participà activament en la Revolució espanyola i després de la guerra civil restà a la Península. En 1949, però, pogué passar a França. Companya de l'anarcosindicalista Joaquín Satué, milità en la CNT i en Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA) de Perpinyà. Francisca Vegas va morir el 24 d'octubre de 1990 a Perpinyà (Rosselló, Catalunya Nord).\nFloreal Radresa Isgleas (Brussel·les)\n- Floreal Radresa Isgleas: L'11 de novembre de 1946 neix a Perpinyà (Rosselló, Catalunya Nord) l'artista plàstic (dibuixant, pintor, escultor, il·lustrador, etc.), escenògraf, antiquari, agitador cultural i anarquista Floreal Radresa Isgleas, conegut com Flo. De família anarquista, era nét del destacat anarcosindicalista Francesc Isgleas Piarnau (Panxo) i fill de Domingo Radresa Castelló (Mingo) i de Flora Isgleas Alsina. Nasqué, cresqué i es formà en l'exili llibertari francès. En 1945 havia nascut son germà major Helios –aquest esdevindrà escriptor, poeta, editor i bibliotecari– i en 1949 sos pares se separaren, i els germans es criaren amb l'àvia. En 1960 partí amb sa mare i son nou company, Enric Adroher Pascual (Gironella), cap a Brussel·les (Bèlgica), on estudià Belles Arts i es dedicà al dibuix i a la fotografia. Sa família era molt amiga de l'artista Josep Bartolí Guiu i en 1966 marxà cap a Barcelona (Catalunya), on treballà al taller de son germà, l'escenògraf Joaquim Baroltí Guiu, que feia decorats per a teatres i cabarets, entre ells «El Molino», i les carrosses de la cavalcada de les festes de la Mercè barcelonines. En aquesta època també estudià per les tardes a l'Escola Massana de Barcelona. Després d'un temps a Roses (Alt Empordà, Catatalunya), en 1974 s'instal·là definitivament a la casa familiar de Palafrugell (Baix Empordà, Catalunya) i, amb Modest Cuixart Tàpies, Jordi Goncé Mellgren i Josep Martinell Bruguera, animà el món artístic i intel·lectual de la població. A Vulpellac (Forallac, Baix Empordà, Catalunya), muntà amb sa companya Jöelle Lemmens, restauradora d'obres d'art, una botiga de mobles antics que restauraven ells mateixos. A finals de 1976, amb Miquel-Dídac Piñero Costa (Bombetes), creà el grup d'afinitat anarquista «Tramuntana», que en 1980 s'adherí a la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). El juliol de 1977 participà activament en les Jornades Llibertàries Internacionals del Parc Güell i del Saló Diana de Barcelona. En 1979 va fer la seva primera exposició a Brussel·les. Aquest mateix 1979, després d'una intensa activitat com a antiquari, va fer nombroses exposicions a la Península. Formà part de l'Assemblea Democràtica d'Artistes de Girona (Gironès, Catalunya) i fou un dels reorganitzadors de la Federació Local de Palafrugell de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Participà activament en el moviment ecologista llibertari, especialment en la defensa en 1979 dels aiguamolls empordanesos. Com a pintor i artista plàstic es pot qualificar d'expressionista, però molt influenciat pel seu pensament revolucionari i llibertari –s'autodefinia com a «guerriller del color» i entenia la pintura «com a un crit de rebuig». En 1982 regentà, amb sa companya, un restaurant a Monells (Baix Empordà, Catalunya), on cuinava ell i del qual era assidu la intel·lectualitat catalana d'aleshores. En 1993 il·lustrà amb gravats el llibre Mouvement perpetuel, d'Alain Gheerbrant, i en 1993 Memòries d'un burgès i d'un proletari, de Francisco Candel Tortajada i Enric Vila Casas. Entre les seves obres podem destacar Afusellament, Au nom de peuple, Campanades a mort, La Diva, Dos figures, L'exili, Fats Waller, Fin du cauchemar, Góngora, Homenatge a Bartholdi, Homenatge a Buñuel, Homenatge a Mèxic, Ice Cream, Ma bonne chair, Max Estrella, Minotauro, Philosophe de cafè, Pianista, Puig Antich, Sacerdote, Snyper, Soy rubio, soy guapo, soy superior, La Televisió, Tribuna, Vella fumant, Vella plorant, Bòsnia, etc. S'han realitzat diverses exposicions antològiques de les seves pintures i escultures: Girona (Casa de Cultura, 2005), Barcelona (Museu d'Història de Catalunya, 2003 i 2006) i Palafrugell (La Galeria, 2009; Biblioteca de Palafrugell, 2017). Floreal Radresa Isgleas va morir a conseqüència d'un infart sobtat el 4 de maig de 1997 a l'Hospital de Palamós (Baix Empordà, Catalunya) i va ser incinerat al cementiri de Collserola. En morir, el grup anarquista «Tramuntana» passà a anomenar-se «Tramuntana Floreal», en el seu record. Una plaça de Palafrugell porta, des de 2009, el seu nom (Plaça de Floreal). Sa companya, Jöelle Lemmens, amb qui tingué una filla (Maïa), s'encarrega de preservar la seva memòria.\n- Albert Parsons: L'11 de novembre de 1887 és executat a la presó del comtat de Cook (Chicago, Illinois, EUA) l'antiesclavista, socialista revolucionari, propagandista anarquista i anarcosindicalista Albert Richard Parsons, un dels cinc «Màrtirs de Chicago». Havia nascut el 20 de juny de 1848 a Montgomery (Alabama, EUA) i descendia d'immigrants anglesos que havien arribat a la badia de Narragansett en 1632. Son pare, Samuel Parsons, era de Maine i feia feina en una fàbrica de sabates i d'articles de cuir a Montgomery; i sa mare, Tompkins-Bradwell, era de Nova Jersey i, malgrat ser molt devota, tingué 10 infants. En morir sos pares, fou pujat per una esclava afroamericana, «Tieta» Esther, i després per son germanastre gran, William Henry Parsons, coronel del XII Regiment de Cavalleria de Texas. En 1859 es traslladà amb sa germana a Waco, on pogué anar a escola. Poc després, començà com a aprenent de tipògraf al Daily News de Galveston. En 1861, amb 13 anys, es presentà voluntari per lluitar per la Confederació durant la Guerra Civil nord-americana en una unitat coneguda com «Lone Star Greys» (Els Grisos de l'Estrella Solitària). Més tard es penedí d'haver fet costat l'esclavitud i demanà disculpes a la seva mainadera negra. Amb son germà William, s'instal·là a Texas, on es casà amb Lucía Eldine González, filla d'una mexicana afroamericana i d'un indi creek, i que es va fer famosa com a activista sota el nom de Lucy Parsons. A Waco es convertí en un republicà radical que reivindicà la igualtat de drets per als afroamericans des del periòdic The Spectator, el qual edità. La parella, encalçada pel Ku-Klux-Klan pel seu matrimoni interacial, decidí abandonar el Sud i marxà a Chicago en 1874. En aquesta ciutat entrà a treballar com a tipògraf del Chicago Times i desenvolupà la seva tasca llibertària i sindicalista. El 4 de juliol de 1876 s'afilià al «Sant i Noble Orde dels Cavallers del Treball», organització fraternal amb rituals d'inspiració maçònica. També s'adherí a la Unió de Tipògrafs i, en 1876, al Solialistic Labor Party (SLP, Partit Socialista dels Treballadors). En 1877, per la seva defensa dels drets sindicals durant la vaga dels ferroviaris, fou acomiadat del Chicago Times i passà a ingressar en la llista negra de les persones que no s'havien de contractar. Sense feina, es dedicà en cos i ànima a la lluita sindical, especialment a la campanya per aconseguir les vuit hores de jornada laboral. Amb son company George Schilling fundà la primera Ordre dels Cavallers de Chicago, més tard anomenada «Old 400». En 1878 fou nomenat secretari de la «Lliga per les Vuit Hores» de Chicago i en 1880 membre del Comitè Nacional d'aquestes lligues. Orador brillant, entre 1875 i 1886 participà en més de mil mítings arreu els Estats Units fent costats les vagues obreres, lluitant per la jornada de vuit hores i per protestar contra la desocupació. Després de diversos intents de participar en eleccions per defensar els treballadors mitjançant l'SLP, va veure que la política parlamentària estava completament controlada, amb el suport de la policia, pels propietaris industrials i altres elits econòmiques, i defugí totalment de la comèdia parlamentària en 1880, integrant-se en els grups socialistes revolucionaris oposats a l'electoralisme. En 1883 fou delegat al Congrés de Pittsburgh, on s'adherí a l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT) i, sota la influència dels anarquistes de Lió (Arpitània), fundà amb cinc companys la International Working People's Association (IWPA, Associació Internacional dels Treballadors), també coneguda com «Black International» (Internacional Negra). En 1884 edità el setmanal anarquista The Alarm. En 1886, en un moment en que les vagues augmentaven en massa i les indústries es veien obligades a aturar i a fer concessions, radicalitzà la seva campanya sota el lema «Vuit hores de treball per a deu hores pagades». L'1 de maig de 1886, dia oficial designat per a la vaga de reivindicació de la jornada de vuit hores, Parsons, amb sa companya Lucy i sos dos infants, encapçalà la manifestació de 80.000 persones que marxaren per Michigan Avenue de Chicago demanant les vuit hores. Aquesta fou la primera manifestació del «Primer de Maig». Durant els dies següents, 340.000 treballadors es van sumar a la vaga. El 3 de maig, durant un míting, la policia disparà els treballadors en vaga de la McCormick Reaper Works, matant-ne sis. L'endemà, 4 de maig de 1886, fou un dels oradors del míting de protesta contra la violència policíaca a la plaça Haymarket, en el qual es van produir aldarulls i una bomba esclatà, matant un policia. Les forces de l'ordre obriren foc i nombrosos manifestants i policies hi moriren –els agents sobretot per foc amic. Quan la bomba esclata i durant el tiroteig posterior, Parsons ja havia marxat del lloc dels fets. Durant els dies següents, la policia detingué set companys anarquistes i donà ordre de busca i cerca de Parsons. Per evitar la detenció es traslladà a Waukesha (Wisconsin), on va romandre fins al 21 de juny, quan es lliurà a les autoritats el mateix dia que començà el judici per fer costat els companys detinguts. L'advocat sindicalista William Perkins Black en portà la defensa durant el procés, tot i que aquesta elecció el portà a l'ostracisme per part dels seus pares i la pèrdua dels seus clients. Tots els testimonis van declarar que cap dels vuits acusats van tirar la bomba. Tanmateix, tots van ser declarats culpables i condemnats a mort el 20 d'agost de 1886; només Oscar Neebe va ser sentenciat a 15 anys de presó. Samuel Fielder i Michael Schwab van demanar clemència i les seves sentències foren commutades per cadena perpètua el 19 de novembre de 1887 pel governador Richard James Oglesby, per perdria la seva popularitat per aquesta decisió. Posteriorment, Neebe, Fielder i Schwab van ser indultats per John Peter Altgeld, governador d'Illinois, i foren alliberats el 26 de juny de 1893. Dels cinc condemnats restants, Louis Lingg es va suïcidar a la seva cel·la amb un cigar bomba el 10 de novembre de 1887; Albert Parsons, August Spies, Adolph Fischer i George Engel van ser penjats l'endemà a la presó del comtat de Cook (Chicago, Illinois, EUA). Les seves últimes paraules foren: «Escolteu la veu del poble!». Parsons hauria pogut aconseguir la commutació de la pena a cadena perpètua, però es negar a escriure la carta al governador demant-ho, ja que això implicaria admetre la culpabilitat. Fou enterrat al cementiri de Waldheim, actualment Forest Home Cemetery, al Forest Park de Chicago, on 1893 es construí un monument en homenatge als «Màrtirs de Chicago».\n- August Spies: L'11 de novembre de 1887 és executat a la presó del comtat de Cook (Chicago, Illinois, EUA) l'activista i propagandista anarquista i sindicalista germanoamericà August Vincent Theodore Spies, un dels «Màrtirs de Chicago». Havia nascut el 10 de desembre de 1855 a Friedewalde (Hessen-Kassel) –landgraviat del Sacre Imperi Romanogermànic, que actualment pertany a Alemanya. Son pare fou un empleat forestal a Kurbesse. Criat pels amos dels dominis, fou enviat més tard a l'Institut Politècnic de Kessel per preparar-se com a forestal. Quan tenia 16 anys ja era geòmetra i l'any següent ja es declarava lliurepensador. A més dels estudis, s'apassionà per la lectura, especialment els assagistes alemanys (Feuerbach, Kant, Molleschott, etc.). Quan duia un any instruint-se a Kessel, en 1871 son pare morí i hagué d'interrompre els estudis i decidí emigrar a Amèrica, on vivien parents benestants de sa mare. En 1872 desembarcà, amb sa mare (Christine) i sos cinc germans (Henry, Kenny, Maggie, Willy i Adolph), a Nova York (Nova York, EUA). Aconsellat per un oncle que vivia a la ciutat, aprengué l'ofici de tapisser. En aquesta època era un fervent admirador de Bismarck i de l'Imperi alemany, del moviment proletari ho desconeixia tot, fins i tot, després de llegir notícies sobre la Comuna de París, pensà que el socialisme només volia destruir la propietat, fet que considerava absurd. Un cop dominà l'ofici, marxà a l'Oest, però com que no trobà cap feina de tapisser, decidí provar sort en el comerç i administrà una llibreria a Chicago. En 1877, després de llegir força literatura socialista, s'adherí al moviment obrer i s'afilià al Socialist Labour Party (SLP, Partit Socialista Obrer) i a la Secció de Chicago de la International Working People's Association (IWPA, Associació Internacional dels Treballadors). Durant el període electoral de 1878 fou força actiu en la candidatura del doctor Smith de l'SLP. Entre 1879 i 1881 fou elegit per exercir diferents tasques polítiques. En 1880 va ser nomenat administrador del periòdic en llengua alemanya Chicagoer Arbeiter Zeitung, que es trobava al bord de la fallida i el qual va saber fer surar i pujar. Quan es produí la escissió entre la secció socialista i la tendència socialrevolucionària o anarquista, encapçalada per Johann Most, la redacció del periòdic seguí Spies en aquesta última tendència. En el Congrés dels socialistes de Pittsburg de 1882 defensà la propaganda socialrevolucionària, declarant que els treballadors mai no obtindrien els seus drets per la via electoral. En aquesta època es declarà netament anarquista i es posà a estudiar Proudhon i Bakunin. En 1886, juntament amb Oscar Neebe, participà en la lluita sindicalista i com a orador inflamat i propagandista es lliurà activament a la campanya per la jornada de vuit hores. L'1 de maig de 1886, dies abans de la concentració de Haymarket Square, encapçalà una manifestació de 80.000 obrers en vaga que recorregué l'avinguda de Michigan reivindicant la jornada de vuit hores. El 3 de maig fou un dels oradors en el míting dels obrers de la fusta que degenerà en un motí a causa de la proximitat amb les fàbriques de l'empresa McCormick Harvester. La redacció i publicació l'endemà del fullet Revenge! Workingmen to Arms! (Venjança! Treballadors a les armes!), editat en anglès i en alemany, fent una crida a la revolta, li portarà terribles conseqüències. El 4 de maig va ser un dels oradors del míting a Haymarket Square que acabarà tràgicament. En aquest míting una bala disparada per un detectiu de l'Agència Pinkerton destinada a ell acabarà allotjada al cos de son germà Henry. Després d'aquests «Fets de Haymarket», com seran coneguts, va ser detingut l'endemà. Processat, va ser jutjat i declarat culpable amb set companys. El 20 d'agost de 1886 fou condemnat a mort. Nina Van Zandt, que assistí al procés, universitària i única filla d'un apotecari acabalat, en quedà follament enamorada i es casa amb Spies per poders el gener de 1887; juntament amb Lucy Parsons, participà en la mobilització per la llibertat dels processats de Haymarket i publicà una biografia de son marit. Víctima de la histèria antianarquista orquestrada per la patronal i la premsa groga, August Spies va ser penjat l'11 de novembre de 1887 (Black Friday, Divendres Negre) a la presó del comtat de Cook (Chicago, Illinois, EUA) amb tres companys (Georg Engel, Adolf Fischer i Albert Parsons) –altre condemnat, Louis Linng, no pogué ser executat perquè es va suïcidar a la seva cel·la. Les seves últimes paraules es van fer clàssiques en el moviment anarquista: «Un dia vindrà on el nostre silenci serà més fort que les veus que ens escanyen avui.»\n- Pierre Bigel: L'11 de novembre de 1895 mor a les Illes de la Salvació (Caiena, Guaiana Francesa) l'anarquista, partidari de l'acció directa, Pierre Eugène Bigel. Havia nascut el 10 de febrer de 1872 al XIX Districte de París (França. Sos pares es deien Michel Bigel i Élisa Geoffroy. Fill d'una família obrera benestant, estudià a l'institut de Charleville (Xampanya-Ardenes, França) fins als 12 anys i una de ses germanes freqüentà l'Escola Normal d'aquesta població. Son temperament exaltat va fer que deixés els estudis i es posà a treballar d'antuvi com a aprenent d'ajustador a la fàbrica «Dupont & Fould» d'Apremont-sur-Aire (Xampanya-Ardenes, França), on destacà per la seva violència. Després va fer feina en diversos establiments de Charleville, entre ells «Périn Frères» i «Demangel», abans de treballar, a partir de 1891, a Revin (Xampanya-Ardenes, França). Després de diversos informes policíacs, sembla que la seva conducta va ser bona, però el seu natural romangué violent. Gràcies als seus companys de feina, especialment Henri Chuillot i Clovis Bourgeois que li donaren a llegir publicacions, entrà a formar part del moviment anarquista, decantant-se per la «propaganda pel fet» com a única solució per intimidar la patronal i posar fi a les vagues que havien esclatat a les fàbriques «Faure» de Revin, vagues que es perllongaren durant els mesos d'hivern de 1890 i 1891. Participà en aquestes vagues i l'1 de maig de 1891, amb son company de taller Clovis Bourgeois, intentà per tres indrets diferents calar foc els boscos de Revin. L'estiu d'aquell any fou l'autor dels atemptats amb dinamita que es realitzaren a Charleville, fent explotar durant la nit del 21 al 22 de juny alguns cartutxos de dinamita a la gendarmeria i posant, durant la nit del 15 al 16 de juliol, un aparell explosiu a les finestres de l'industrial Deville de Charleville, enginy que no esclatà. Els cartutxos, que restaren intactes, estaven embalats en un catàleg on la germana de Bigel havia escrit el seu nom, fet que va permetre la policia identificar-ne immediatament l'autor. El 17 de juliol de 1891 va ser detingut i arran de la seva declaració van ser detinguts els seus còmplices i, de rebot, alguns socialistes de la vall del Mosa. També fou un dels autors de l'explosió que tingué lloc la nit de l'11 al 12 de juny de 1891 als soterranis de la gendarmeria de Revin. L'11 de novembre de 1891 l'Audiència de les Ardenes el condemnà per «destrucció amb dinamita d'edificis públics» a set anys de treballs forçats i a 10 anys de prohibició domiciliària. Malalt a la Prefectura Central de Melun (Illa de França, França), on va ser sovint ficat en una masmorra, en 1894 retornà a les Ardenes per ser jutjat novament pels incendis de l'1 de maig de 1891 i el 23 de novembre de 1894 va ser condemnat per l'Audiència de les Ardenes a 12 anys de treballs forçats i a 10 anys de prohibició domiciliària per aquests incendis –Clovis Bourgeois i Désiré Badré van ser condemnats a la mateixa pena, mentre que Joseph Badré, Ernest Laheurte i Joseph Blin van ser absolts. Pierre Bigel va ser deportat a la colònia penitenciària de les Illes de la Salvació (Caiena, Guaiana Francesa), sota la matrícula 26.844, on morí pocs mesos després, l'11 de novembre de 1895.\n- Antonio Giannangeli: L'11 de novembre de 1933 mor al barri de Warwood de Wheeling (Ohio, Virginia de l'Oest, EUA) l'anarquista, sindicalista i propagandista antifeixista Antonio Giannangeli. Havia nascut el 6 de novembre –algunes fonts citen el 16 de novembre– de 1899 a Secinaro (Abruços, Itàlia). Sos pares es deien Domenico Giannangeli i Anna Livia Di Pietro. Pagès de professió, el març de 1920 emigrà als Estats Units i d'antuvi s'establí a Steubenville (Jefferson, Ohio, EUA) i després a Wheeling (Ohio, Virginia de l'Oest, EUA), on treballà de miner. Autodidacte, freqüentà els cercles anarcoindividualistes i es dedicà, juntament amb altres companys (Leonardo Anile, Angelo Giannangeli, Antonio Graziani, Ercole Santilli, etc.), a la propaganda antifeixista a les mines de la zona. Aquestes activitats implicaren la seva vigilància per agents del consolat italià de Baltimore (Maryland, EUA) i la seva inscripció com a «anarquista perillós» en el registre de fronteres. Fins i tot els membres de sa família que restaren a Itàlia van ser controlats per part de la comissaria de carrabiners local i en 1931 escorcollaren la casa familiar a la recerca d'armes i escrits subversius. En 1932 era membre, sota el nom de Tony Angelo, del grup anarquista antifeixista d'Steubenville. Antonio Giannangeli va morir, amb un altre company antifeixista, l'11 de novembre de 1933 a resultes d'un accident automobilístic al barri de Warwood de Wheeling (Ohio, Virginia de l'Oest, EUA) quan era traslladat amb ambulància al North Wheeling Hospital i va ser enterrat a l'Union Cemetery d'Steubenville (Jefferson, Ohia, EUA).\nIsidre Torner Bisbal\n- Isidre Torner Bisbal: L'11 de novembre de 1939 és afusellat al Camp de la Bota del Poblenou de Barcelona (Catalunya) l'anarcosindicalista Isidre Torner Bisbal –el seu primer llinatge citat a vegades com Torres, Toner o Torné–, conegut com Serenet. Havia nascut en 1911 a Igualada (Anoia, Catalunya) –altres fonts citen com a data de naixement 1898 i com a lloc de naixement Martorell (Baix Llobregat, Catalunya); el certificat de defunció cita Santa Maria. Sos pares es deien Juan Torner i Maria Bisbal. Militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), es guanyava la vida com a dependent. En 1932 formà part de la comissió que encapçalà la vaga general d'Igualada i que implicà el seu acomiadament de la feina. Milità activament i intervingué en nombrosos conflictes obrers, fets pels quals va ser perseguit i empresonat. En 1934 va ser detingut juntament amb Rossend Serarols, secretari de la CNT d'Igualada. En aquesta època col·laborà en El Sembrador d'Igualada. En 1936, arran del triomf del Front Popular en les eleccions, va ser alliberat del seu empresonament. El juliol d'aquest mateix any, formà part, amb altres companys confederals (Joan Ferrer Farriol, Joaquim Gil Abella, Ramon Guitart Romeu, Ricard Marí, Josep Massó Plana, Gaspar Mensa Sans i Salvador Roman Subirana), del Comitè Antifeixista d'Igualada i fou conseller de Treball de l'Ajuntament d'aquesta població entre el 31 d'octubre de 1936 i el 12 d'octubre de 1937, que marxà al front. En aquesta època col·laborà en el Butlletí CNT-FAI d'Igualada i el 24 de juny de 1937 participà, com a conseller de Treball, en el gran míting que se celebrà al Mundial Cine d'Igualada, on també intervingueren altres consellers del municipi i Manuel Pérez en nom de la CNT. Posteriorment regentà un taller femení de teixits. Durant la guerra salvà la vida de moltes persones de les accions dels «incontrolats», com ara Lluís Ferrer, secretari del Sindicat de Pagesos d'Igualada. En 1939, amb el triomf franquista, va ser detingut, jutjat en consell de guerra el 22 d'agost de 1939 i condemnat a mort per «patruller» i «regidor». Isidre Torner Bisbal va ser afusellat l'11 de novembre de 1939 al Camp de la Bota del Poblenou de Barcelona (Catalunya) i enterrat al Fossar de la Pedrera del cementiri de Montjuïc de la capital catalana.\nJuan de Dios Filiberto (1964)\n- Juan de Dios Filiberto: L'11 de novembre de 1964 mor a Buenos Aires (Argentina) el compositor, director d'orquestra, instrumentista (piano, guitarra, violí i harmònium) i anarcosindicalista Oscar Juan de Dios Filiberti Rubaglio, més conegut com Juan de Dios Filiberto. Havia nascut el 8 de març de 1885 al número 200 del carrer Necochea del popular barri de La Boca de Buenos Aires (Argentina). Fill de Juan Filiberti, Mascarilla, d'origen sicilià i propietari d'un local nocturn molt famós a l'època, va ser el major de vuit germans. De nin va començar a treballar en diversos oficis (enllustrador, calderer, confiter, venent loteria, paleta, estibador, carregador, mecànic...) i en 1904 va començar a treballar als tallers Navales Mihanovich fins 1910. La seva afició per la música el va portar a aprendre a tocar d'oïda l'harmònica i la guitarra –la primera que va tenir la va robar a un mariner anglès–, i en 1915 durant un viatge a Mendoza va compondre el seu primer tango (Guaymallén); anys després en va escriure més: Suelo argentino, Cura segura, De mi tierra, Se recomienda solo i La planchadorita. En 1923 assoleix popularitat amb El ramito i El besito i es consagra amb el popularíssim tango Caminito l'any següent. Entre la seva magnífica obra es troben tangos tan famosos com Malevaje o Quejas de bandoneón. Vinculat de sempre a grups anarquistes, va ser un dels organitzadors de les vagues de les drassanes en 1907. Va fundar una orquestra «Orfeón Los del Futuro» amb militants anarquistes. Va ser un gran admirador de l'escriptor Bonifacio Palacios Almafuerte. En 1933 crearia la Societat d'Autors Nacional per defensar els drets d'autor dels artistes i que després seria la Societat Argentina d'Autores i Compositors de Música (SADAIC). En 1932 va crear una nova modalitat orquestral, l'«Orquesta Porteña» i va dirigir infinitat d'orquestres populars, folklòriques i de cambra durant tota la seva vida. Va morir a ca seva, al carrer de Magallanes número 1.140 de Buenos Aires (Argentina). Carlos Gardel va enregistrar 16 tangos seus.\n- Fritz Benner: L'11 de novembre de 1966 mor a Estocolm (Suècia) l'anarquista i anarcosindicalista Fritz Benner. Havia nascut el 6 d'abril de 1906 a Solingen (Renània del Nord - Westfàlia, Alemanya). Entre 1927 i 1928, amb sos germans Willi i Eugen (August), s'afilià a l'anarcosindicalista Freie Arbeiter Union Deutschland (FAUD, Unió Lliure dels Treballadors Alemanys) de Wuppertal. També ajudà a organitzar els grups d'acció «Die Schwarzen Scharen» (Els Escamots Negres), que s'enfrontaven als carrers amb les bandes nazis organitzades. El maig de 1933 va ser detingut per la Schutzstaffel (SS), juntament amb sos germans i son pare, sota l'acusació d'organitzar una vaga a l'empresa Cosman-Villbrandt & Zehnder on treballava. L'agost d'aquell any va ser internat al camp de concentració de Börgermoor i el setembre de 1933 va ser traslladat al camp de Oranienburg, on conegué l'intel·lectual anarquista Erich Müsham. El febrer de 1934 va ser transferit al camp de Lichtenburg, on romangué fins a començaments d'abril. Un cop lliure s'afegí als nuclis de la FAU clandestins, centrant-se en la recaptació de diners per als presos i en l'edició i distribució de propaganda. En 1935 s'exilià a Holanda i s'establí a Amsterdam, on s'adherí al grup de militants de la Deutsche Anarcho-Syndikalisten (DAS, Anarcosindicalistes Alemanys), organització on militaven anarcosindicalistes de la FAUD exiliats, amb extrets contactes en l'interior d'Alemanya. Amb l'esclat de la Revolució espanyola el juliol de 1936, marxà a Barcelona (Catalunya), juntament amb son company Helmut Kirschey. Participà activament en les activitats de la DAS i s'enrolà en la Columna Durruti. Al front se li agreujà una malaltia al pulmó que havia contret als camps nazis i després d'un temps en un sanatori retornà a primera línia. En 1938, fugint de la persecució estalinista, abandonà la Península en direcció a Suècia. Des de Dinamarca hagué de retornà a França, ja que la seva documentació no va ser reconeguda, i als Països Baixos els companys li lliuraren un passaport holandès amb el qual pogué entrar a Suècia. Poc després va ser detingut acusat de falsificació de passaport i fou tancat tres mesos, sempre sota l'amenaça d'extradició. A Suècia comptà amb el suport de l'anarcosindicalista Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC, Organització Central de Treballadors Suecs), ja que no tenia permís de treball i estava en constant vigilància policíaca. En 1940, a petició de la policia política nazi, va ser novament detingut i internat per les autoritats sueques sota l'acusació de sabotatge a bucs alemanys. Amb el suport de la SAC i del seu periòdic Arbetaren i a una vaga de fam, aconseguí sortí en llibertat després de quatre mesos d'empresonament. En 1943 aconseguí el permís de residència i de treball. Amb el temps es casà amb una sueca i hi tingué dos fills. En 1949 retornà a Wuppertal, on col·laborà amb Föderation Freiheitlicher Sozialisten (FFS, Federació dels Socialistes per la Llibertat). Poc després retornà a Suècia, on finalment morí.\n- Domingo Ferrer Chordi: L'11 de novembre de 1972 mor a Rodés (Roergue, Occitània) l'anarquista i anarcosindicalista Domingo Ferrer Chordi. Havia nascut el 2 de març de 1897 a Binèfar (Osca, Aragó, Espanya). Sos pares es deien Domingo Ferrer i Casilda Chordi. Des de jove emigrà a Catalunya, on s'integrà en el moviment llibertari i en la Confederació Nacional del Treball (CNT). Per la seva activitat revolucionària fou condemnat abans de la guerra civil a 80 anys de presó a Barcelona. En 1939 s'exilià a França, on fou tancat als camps de concentració. Durant l'ocupació alemanya fou deportat als camps de concentració nazis. En 1946 s'instal·là a Rodés i l'any següent fou nomenat secretari de la CNT d'aquesta localitat, càrrec que ocupà durant la resta de sa vida. En 1947 fou delegat de Caors en el Congrés de la CNT i del Moviment Llibertari Espanyol (MLE) de Tolosa (Llenguadoc, Occitània). Sa companya fou Gumersinda Ardanuy. Domingo Ferrer va morir l'11 de novembre de 1972 al seu domicili de Rodés (Roergue, Occitània) i va ser enterrat dos dies després al cementiri d'aquesta localitat.\n- Alexandre Gilabert Gilabert: L'11 de novembre de 1979 mor a Manta (Manta, Manabí, Equador) el periodista i propagandista anarquista i anarcosindicalista Alexandre Gilabert Gilabert –signà molts d'articles i llibres com Alejandro G. Gilabert. Havia nascut el 10 de març de 1908 a Barcelona (Catalunya). Militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), es guanyava la vida fent de blanquer. En els últims anys de la dictadura de Primo de Rivera participà en reunions de l'Ateneu Enciclopèdic Naturista de Barcelona i en 1929 va estar empresonat per haver participat en un complot el setembre de l'any anterior. En el Ple Regional de Sindicats Únics del 24 d'abril de 1932 celebrat a Sabadell (Vallès Occidental, Catalunya), va ser nomenat, en substitució d'Emili Mira Aparici, secretari del Comitè Regional de Catalunya de la CNT i com a tal organitzà la campanya en defensa dels deportats a l'Àfrica. També tractà de suavitzar les relacions amb el sector trentista en vistes a la reunificació confederal, oposant-se que Felipe Alaiz de Pablo desenvolupés la seva campanya contra els trentistes des de Solidaridad Obrera. No obstant això, el 16 de novembre de 1933 presidí el gran míting de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) que se celebrà al Palau de Belles Arts de Montjuïc de Barcelona, on parlaren Francisco Ascaso, Domingo Miguel González (Domingo Germinal), Dolores Iturbe, Sébastien Faure, Buenaventura Durruti i Vicente Pérez Viche (Combina). En aquest any de 1933 realitzà altres mítings i conferències a Barcelona i Sant Adrià de Besós (Barcelonès, Catalunya) i va ser tancat al vaixell-presó Arnús amb motiu de la vaga del transport. L'octubre de 1934 va ser de bell nou empresonat i aquest any va ser redactor de Solidaridad Obrera. En 1935 fou un dels fundadors del grup anarquista «Liberación» de Barcelona, que edità, amb Tomás Cano Ruiz i altres, la revista Liberación!; aquest grup d'afinitat es manifestà proper als postulats anarcosindicalistes que, des de l'Argentina, defensava Gaston Leval i, de fet, reintroduí el seu pensament en els cercles anarquistes catalans. En aquests anys realitzà mítings en diverses poblacions catalanes (Sitges, Reus, Sant Boi de Llobregat, etc.), alguns amb Antoni Ortiz Ramírez. Quan el cop militar de juliol de 1936, participà en les lluites als carrers de Barcelona contra els aixecats i el 20 de juliol, ell i Jaume Balius Mir, van fer íntegrament, tots dos sols, el número de Solidaridad Obrera. Fou corresponsal de guerra de Solidaridad Obrera en l'expedició de reconquesta de les Illes Balears comandada per Alberto Bayo Giroud i l'agost de 1936 va fer un míting a Eivissa. També l'agost de 1936 fou un dels fundadors del Grup Sindical d'Escriptors Catalans (GSEC), adscrit al Sindicat d'Arts Gràfiques de la CNT. Fou membre, en representació de la CNT, del Consell Municipal de Barcelona. En aquest any va fer mítings a poblacions catalanes (Santa Coloma, Vilassar de Dalt, Gràcia-Barcelona, Olot) i en 1937 a Esparraguera. Es va veure implicat en l'anomenat «Plet dels periodistes confederals», que enfrontà, d'una banda Jacinto Toryho, director de Solidaridad Obrera des del novembre de 1936, i els representants dels comitè nacional i regional de la CNT i, d'altra, junt amb el director sortint, tots els periodistes confederals que resultaren desplaçats. També fou secretari general de les Joventuts Llibertàries i de la Federació Local d'Agrupacions Anarquistes de Barcelona. Defensà l'estructura de la FAI acordada en el Ple de València de 1937 i, com a secretari de la Federació de Barcelona de la FAI, va fer una conferència en pro d'aquesta nova estructura gairebé de partit polític. D'antuvi acostat a «Los Amigos de Durruti», el març de 1937 assistí a la Conferència Nacional de Premsa Confederal en representació de Tiempos Nuevos, on defensà les tesis oficialistes. Representà el grup «Liberación» en el Ple Regional de Catalunya de la FAI i aquest mateix any dirigí el periòdic satíric El Criticón. Al final de la guerra fou redactor de Catalunya i delegat polític del XI Cos de l'Exèrcit de la II República espanyola. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França, on va ser internat en diversos camps de concentració. Posteriorment emigrà amb sa família –sa companya es deia Vida Urzainqui– a la República Dominicana, on treballà en una colònia agrícola. En 1941 emigrà a l'Equador, on fins el 1942 participà activament en la creació i desenvolupament d'una colònia llibertària (Colonia Española «Simón Bolivar») a la zona del riu Solaya (Pichincha, Ecuador), amb els anarcosindicalistes Antonio Bonilla Albadalejo, Pedro Quílez, Luis Cano Pérez i Josep Peirats Valls. En 1974, durant el govern de la Junta Militar, va ser deportat sota l'acusació d'«haver atacat el govern en diversos articles de premsa», a través de la seva columna «Piedras al viento» del periòdic El Mercurio i Revista Manabí, on signava amb els pseudònims Perseo i Critilo, respectivament. Retornà l'any següent i s'instal·là de bell nou a Manta. Trobem articles seus en nombroses publicacions, com ara Ilustración Ibérica, L'Indomptable, Liberación!, Le Libertaire, Luz y Fuerza, La Noche, La Protesta, Solidaridad Obrera, Tiempos Nuevos, Tierra y Libertad, El Vidrio, etc. És autor d'El pecado de Ana María (sd), La CNT, la FAI y la revolución española (1932), ¡Yo no he matado a nadie! (1935), Durruti, un anarquista íntegro (1937), Escriptors de la revolució (1937, amb altres), Los escritores al servicio de la verdad. Carta abierta a Ramón J. Sender (1938), Un héroe del pueblo. Durruti (1938). Alexandre Gilabert Gilabert va morir d'una crisi cardíaca l'11 de novembre de 1979 a Manta (Manta, Manabí, Equador). En 2011 sa filla, Blanca Gilabert Urzainqui, publicà el llibre biogràfic de sa família Un abrazo al pasado. Revolviendo el baúl de los recuerdos.\nNecrològica de Josep Francitorra apareguda en el periòdic tolosà Cenit del 12 de desembre de 1989\n- Josep Francitorra: L'11 de novembre de 1989 mor a França l'anarcosindicalista Josep Francitorra. Havia nascut cap el 1894 a Sant Fruitós de Bages (Bages, Catalunya). Militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), es va exiliar a Bernay (Alta Normandia, França) durant el franquisme. En 1957 col·laborà econòmicament amb el «Projecte de Cultura» de la CNT i en 1960 en la subscripció «Pro Companys Ancians o Invàlids» d'aquest sindicat.\nNecrològica d'Idilio Girón García apareguda en el periòdic tolosà Cenit del 16 de febrer de 1993\n- Idilio Girón García: L'11 de novembre de 1992 mor a Carpentràs (Provença, Occitània) l'anarcosindicalista Idilio Girón García. Havia nascut cap el 1915 a Bujalance (Còrdova, Andalusia, Espanya). Començà a militar molt jove en el moviment llibertari del seu poble natal. Durant la guerra civil lluità al front de l'Ebre en unitats no confederals. En 1939, amb el triomf franquista, passà ferit en un braç a França i va ser hospitalitzat. Durant l'Ocupació va ser enviat a diverses Companyies de Treballadors Estrangers (CTE) i realitzà feines forestals (llenyataire, carboner, fent pistes, etc.). Es va unir a la Resistència i esdevingué responsable d'un grup francoespanyol del maquis enquadrant en l'exèrcit francès. Amb la derrota dels alemanys, se li va demanar realitzar instrucció militar als nous reclutes, però rebutjà l'oferta pel seu antimilitarisme. El març de 1945 va ser desmobilitzat i s'integrà en la vida civil. S'establí a Carpentràs, on treballà de llenyataire i milità en la Federació Local de la Confederació Nacional del Treball (CNT). En diferents ocasions fou delegat de Carpentràs en plens regionals i departamentals confederals. Destacà en tasques d'organització (comicis, mítings, gires, representacions teatrals, etc.). Deixà companya, Josefina, i un fill. Son germà Aurelio Girón García també va ser militant llibertari.\n- Julia Miravé Barrao: L'11 de novembre de 2000 mor a Saragossa (Aragó, Espanya) la militant anarquista i anarcosindicalista i resistent antifranquista Julia Miravé Barrao –citada de diverses maneres (Miravet, Mirabé Vallejo, Mirabé Barreau, Barrau, etc.)–, coneguda com La Maña. Havia nascut el 20 de gener de 1911 a Saragossa (Aragó, Espanya). Sos pares es deien Julio Miravé Trullenque, fuster, i Carlota Barrao Corral. Filla d'una militant anarcosindicalista, la seva infància i adolescència transcorregué de vaga en vaga, de manifestació en manifestació, o visitant les dones sindicalistes empresonades. Quan tenia 10 anys començà a treballar en una fàbrica i en 1925 s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT) i posteriorment a les Joventuts Llibertàries. Durant els anys republicans destacà, juntament amb María Castañera, pel seu compromís militant. Entre 1935 i 1936 formà part, amb Manuel Sales Blasco, els germans Muñoz i altres, del grup teatral «Renacer» de Saragossa, que representà obres d'Ibsen, Zola, Dickens i Guimerà. Quan l'aixecament feixista de juliol de 1936, pogué amagar-se uns dies juntament amb María Mañas Zubero i ambdues aconseguiren dues setmanes després passar-se a zona republicana disfressades de beates. Durant la guerra civil treballà un temps en una col·lectivitat agrària a Alcanyís i després en un hospital. Compartí habitatge a Moncada amb María Mañas, Cayetano Continente, Luis Montoliu Salado i Saturnino Carod. Amb el triomf franquista, formà part del primer Comitè Nacional (Junta Nacional del Moviment Llibertari) clandestí de la CNT encapçalat per Esteve Pallarols Xirgu (Riera), servint sobretot d'enllaç amb la militància confederal catalana. Fou una de les principals organitzadores, amb Carmen Herrera, Lidia Sánchez (Aroma) i Trinidad Llorens, de l'evasió i l'evacuació de presoners dels camps d'internaments alacantins d'Albatera i Los Almendros i del castell de Santa Bárbara també d'Alacant gràcies a la falsificació de les ordres d'alliberament i dels salconduits realitzats per companys infiltrats en la Falange. A finals de 1939 va ser detinguda amb la caiguda del Comitè Nacional confederal; jutjada en consell de guerra, va ser condemnada a mort, pena que fou commutada el 7 de novembre de 1944 per la de 12 anys de presó menor. Passà per diverses presons i centres de reclusió: presó provincial de dones de València, convent de Santa Clara (Vallència), presó de Predicadores (Saragossa), Sant Sebastià, Pamplona i Barcelona. Un cop excarcerada a finals de 1952 marxà a França, on es reuní amb son company Miguel Vallejo Sebastián a Tolosa de Llenguadoc. Continuà militant en la CNT de l'exili. En 1992 retornà a la Península i passà a viure en una residència de la tercera edat; rebel, reuní diverses companyes i juntes marxaren a viure a un pis. Julia Miravé Barrao va morir l'11 de novembre de 2000 a l'Hospital de San Juan de Dios de Saragossa (Aragó, Espanya) i donà el cos a la ciència.


NIKKI WEBSTER ÉS EL CÀSTING DE DANCE MOMS AUSTRALIA - ENTRETENIMENT I SHOWBIZ\nNikki Webster és el càsting de Dance Moms Australia\nLa polèmica sèrie Dance Moms, de tota la vida, ha llançat la carrera d’alguns dels grans noms de l’entreteniment, inclòs Maddie Ziegler i Jojo Siwa.\nVEURE: Nikki Webster està distribuint a Dance Moms Australia\nI ara, s’ha revelat que el programa finalment obtindrà una derivació australiana, amb l’antiga estrella infantil Nikki Webster prenent el timó com a entrenador en cap.\nPrendre a Instagram dimecres, Nikki va compartir un vídeo d'ella mateixa fent l'anunci oficial, amb instruccions per a tots els aspirants a ballarins que vulguin sol·licitar l'espectacle.\nDance Moms aconsegueix finalment una spin-off australiana, amb l'ex estrella infantil Nikki Webster prenent el timó com a entrenador principal.\n'Estic buscant la millor companyia de ball d'elit del món i necessito que facis una audició', va dir Nikki, abans d'explicar els criteris de sol·licitud.\nTot i que l’espectacle tracta en última instància de ballar, una part de l’atractiu internacional de la versió nord-americana és el drama i el xoc de les emocions transmès per les dominadores mares dels ballarins.\nCom a part de la sol·licitud de trucada de càsting, cada nen ha de proporcionar imatges relacionades amb els seus pares o cuidadors.\nLa sèrie original, que comptava amb l’entrenador Abbey Lee Miller, va donar lloc a moltes carreres amb èxit per als seus ballarins, inclosa Maddie Ziegler, que va aparèixer als vídeos musicals de la cantant australiana Sia.\n'Necessito que em facis ballar un minut, [i] un minut xerrant amb la teva mare', va continuar.\nEl títol adjunt deia: 'El càsting ja està obert i es convida a sol·licitar noies i nois de tota Austràlia, de 8 a 16 anys.\n'Tot el que heu de fer és: pengeu dos vídeos a YouTube (un d'una rutina de ball i un de vosaltres i el vostre pare / mare)', conclou la llarga publicació.\nLes notes de la convocatòria del càsting al lloc web de Nikki també afirmaven que: 'Dance Moms Australia podria ser el començament de la seva prometedora carrera de ball!'


Entre Vert et Bleu Saint-Martin-aux-Buneaux França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n28, Rue de la Plaine, Saint-Martin-aux-Buneaux, Saint-Martin-aux-Buneaux, França, 76450 - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Entre Vert et Bleu és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Sassetot-le-Mauconduit. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEntre Vert et Bleu també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Sassetot-le-Mauconduit. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, reproductor de DVD/CD, assecador de cabell per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses pesca, pistes de tennis, equitació, jardí, esports d'aigua (no motoritzats), per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Entre Vert et Bleu.\nTots els tipus de viatgers (43) Parelles (36) Viatgers en solitari (2) Famílies amb infants grans (2) Grups (3)\nAllotjaments a Saint-Martin-aux-Buneaux


Meidani Guest house Tbilisi Geòrgia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nMeidani Guest houseGrishashvili Street 19, Tbilisi Centre, Tbilisi, Geòrgia, 105 - Veure al mapaExcel·lent8,7Basada en134comentarisMeidani Guest houseVeure més fotos"It was very good. Hot water, clean toilet, curtains on wind..."LigaLatviaVestíbulVeure més fotosVeure totes les 27 fotosExcel·lent ubicació 9,5Veure al mapa9,5Ubicació\nSobre l'allotjamentDescripcióPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Tbilisi, Meidani Guest house és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb les atraccions principals de la ciutat com Abanotubani, Banys Orbeliani, Mesquita a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització. Les instal.lacions i els serveis que proveeix Meidani Guest house asseguren una estada plaentera als seus clients. Aparcacotxes, habitació familiar, visites turístiques, servei de llançadora són només algunes de les comoditats que fan que Meidani Guest house sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. Les instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, insonorització, ventilador a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Tbilisi, el Meidani Guest house és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsarticles de tocadorcalefacció assecador de cabellempolles d'aigua de cortesia Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més


Estudien retirar el bust de Joan Carles I del saló de sessions de la Paeria de Lleida\nLa moció presentada es debatrà al Ple del mes de juliol\nper Redacció 17/06/2020 20:20h\nImatge del bust de Joan Carles I al saló de sessions de la Paeria de Lleida. | LleidaDiari.cat\nL'Ajuntament de Lleida podria retirar el bust de Joan Carles I del saló de sessions, tal com demana la moció presentada pel grup municipal d'ERC-AM que es debatrà al Ple del mes de juliol. En concret, el text insta la Paeria a «fer efectiva la retirada dels reconeixements» al rei emèrit «en tot allò que afecta la ciutat de Lleida», com ara nom de carrers, edificis, centres formatius, entre altres. Els republicans també emplacen l'Ajuntament a manifestar el rebuig de la institució «al sistema monàrquic espanyol, corrupte i hereu del franquisme» i a demanar al Congrés la creació d'una comissió d'investigació per investigar «les presumptes irregularitats comeses per membres de la Família Reial».\nLa moció, promoguda per la Secció Local d'ERC de Lleida i que serà presentada pel grup municipal republicà, pretén demanar explicacions per les presumptes irregularitats comeses per la monarquia espanyola, després que el 3 de març el diari La Tribune de Genève fes pública la investigació de la Fiscalia suïssa sobre una donació de 100 milions de dòlars del rei d'Aràbia Saudita a Joan Carles I, fruit de la seva intermediació en el contracte del tren d'alta velocitat a la Meca, un «pagament de comissions» que suposadament fou dipositat en un banc d'aquell país.\nAmb la moció, ERC insta a la Paeria a donar suport a la demanda per a la creació al Congrés d'una comissió d'investigació per investigar «les presumptes irregularitats comeses per membres de la Família Reial, així com les seves possibles influències en la política diplomàtica i comercial de l'estat espanyol amb l'Aràbia Saudita». Una comissió que va ser vetada aquest dimarts al Congrés, per tercer cop en el que va d'any, amb el suport de PSOE, PP i VOX, remarquen els republicans. El text també demana que es faci efectiva la retirada dels reconeixements al rei emèrit Joan Carles I en tot allò que afecta la ciutat de Lleida, com és el cas del Centre de Formació d'Adults Joan Carles I, els blocs Joan Carles a la Mariola, i el bust del monarca que es troba al saló de plens de l'Ajuntament de Lleida, de la mateixa manera que plaques honorífiques que es puguin trobar a la ciutat.\nEl president de la Secció Local d'ERC de Lleida, Josep Maria Baiget, considera que «les conductes de Joan Carles I no mereixen, hores d'ara, el reconeixement públic de les institucions públiques d'arreu del país», i ha instat també als lleidatans a detectar possibles símbols monàrquics perquè puguin ser retirats si la moció prospera.\nAquesta serà la primera moció que els republicans presentaran al ple de juliol després que tots els grups polítics amb representació a la Paeria de Lleida acordessin no presentar-ne cap fins que finalitzés l'emergència sanitària. Ciutats com ara Girona, Prats del Lluçanés, Balaguer o Begues, ja han presentat mocions en el mateix sentit.


Sorbet de paraguaio blanc (Termomix)\nPublicat per blogger el dia d’agost 29, 2014\nUn sorbet de fruita natural, el podeu fer dolç, afegint sucre o sols amb la dolçor de la fruita.\nTemps d'elaboració: 5 minuts\n250gr. de polpa de paraguaio blanc\n30cc. d'aigua a temperatura ambient\nPoseu la polpa del préssec trossejada, dins d'un bol al congelador.\nL'endemà, mulleu el bol per la part de fora, amb aigua calenta, poseu la polpa de préssec i el sucre, dins del vas de la Termomix i programeu 2 min. vel 7.\nAfegiu l'aigua i programeu 30 seg. vel 7.\nOmpliu els vasos o copes i serviu al moment...\n0.40 € 5 min batut fruita vegetarià


Primeres imatges del retorn de Bola de Drac!\ndimecres 17 de juny 2015\nLlum, foc, destrucció. Sí, amics, ho heu llegit bé: torna BOLA DE DRAC i ja tenim aquí les primeres imatges!! Després de quasi 20 anys Fuji Television produirà, amb el creador original Akira Toriyama, una seqüela de Bola de Drac Z, sota el títol de Bola de Drac Super. La trama se centrarà just després de la mítica lluita entre Son Goku i el Monstre Buu. Oblidant sense embuts la saga Bola de Drac GT, una decepció per a la majoria de fans de la sèrie.\nEl retorn de Son Goku i companyia ja es va anunciar fa cosa d’un mes i aquesta setmana ja han sortit les primeres imatges. I ull perquè la cosa aquest cop sembla que va de veritat. Akira Toriyama torna a agafar les regnes de la mítica sèrie i segons afirma l’estudi Toei, el principal productor, Bola de Drac Super tindrà com a mínim 100 capítols nous.\nLa sèrie arribarà al Japó aquest mes de juliol amb 9 episodis i òbviament tindrà com a protagonistes tots els personatge icònics que van marcar l’adolescència dels xavals dels 90. El que no sabem encara és quan (i si) arribarà a Catalunya. Esperem que TV3 es posi les piles perquè puguem tornar a gaudir dels insults de Vegeta, les anades d’olla del Fullet Tortuga i el bon humor de Son Goku en català.


El líder socialista ha rebut el suport de Compromís i Unides Podem mentre que PP, Ciutadans i Vox han sumat 46 vots en contra\nEl president del PSPV-PSOE, Ximo Puig, ha sigut triat cap del Consell amb un total de 52 vots, la quantitat necessària per a disposar de majoria absoluta en Les Corts Valencianes i continuar per tant amb la renovació del qual serà ja el segon pacte del Botànic.\nPuig ha obtingut el suport dels 27 diputats del PSPV-PSOE, 17 de Compromís i 8 del grup Unides Podem, mentre que els 19 del PP, 17 de Ciutadans i els 10 de Vox han votat en contra d’aquesta investidura.\nDesprés de ser triat, Puig ha rebut l’abraçada de la vicepresidenta del Consell en funcions, Mónica Oltra, i els aplaudiments dels diputats del PSPV, Compromís i Unides Podem posats en peus.\nLa Síndica del Grup Popular en les Corts, Isabel Bonig, ha assenyalat que “el Pacte de les butaques fa a Puig en ostatge dels seus socis de govern”. Bonig ha assenyalat en la sessió d’investidura del nou president de la Generalitat que “no a la reedició del Botanic, no a la reelecció del senyor Puig com President de la Generalitat i no a la rendició del socialisme valencià davant el nacionalisme de Compromís i el populisme de Podemos”.\nLa portaveu del PP en Les Corts, Isabel Bonig, i el portaveu parlamentari de Ciutadans, Toni Cantó durant la reunió que han mantingut tots dos aquest dijous. EFE/Kai Försterling\nA continuació, la síndica popular ha explicat els motius d’aquesta negativa. “El que a dos no va funcionar, a tres resultarà un autèntic desastre. Ni la reforma del model de finançament autonòmic, ni el Corredor Mediterrani, ni el Tren de la Costa, ni el transvasament Tajo – Segura, ni l’agricultura valenciana. Tan sols el seu propi interès, encara que amb això haja posat a les institucions i al poble valencià al servei del Partit Socialista”.\nBonig ha indicat a Puig que podrà ser President per la mínima i per 4.311 vots avançats, però lluny de corregir els errors d’aquesta legislatura vostè està decidit a aprofundir en ells amb el nou govern, per la qual cosa no compte amb el meu grup ni amb les oportunitats que li hem donat aquesta legislatura”.


L'obra completa Infantil i Juvenil — Josep Vallverdú\nL’obra completa Infantil i Juvenil\nObra Completa (Volums I-XIV). Editorial La Galera,\nIndividualista al servei de la col.lectivitat, solitari però gens insolidari, emotiu i sensible, Josep Vallverdú va escriure un poema als dotze anys i als tretze uns «Pastorets» que ell mateix va il.lustrar. Home de moltes residències, -«no m’he quedat mai enlloc», confessa- però a tot arreu per on ha passat ha deixat marca. Ha residit molt de temps a Puiggròs, comarca de Les Garrigues, lluny del brogit urbà i envoltat, sovint, de la boira espesa, «una boira -com diu ell- insidiosa, acotonada, estúpidament engolidora de colors, agrisada i inútil».\nDurant molt de temps s’ha dedicat a la docència, tot i que no li agradava massa donar classes. Els seus alumnes, però, l’admiraven i el continuen admirant. Se sent feliç sobretot en un ambient camperol, amb repòs i estabilitat, amb un hort per conrear personalment. Se sent més feliç encara si pot escriure i, sobretot, novel.la per a gent jove. Té una gran dèria per publicar. Tan sols a La Galera, a la col.lecció «Els Grumets», hi té més de vint títols que sumen més d’un centenar d’edicions. El seu llibre Rovelló en porta ja vint en català i està traduït a més a l’italià, al francès, al basc, al castellà i, fins i tot, al rus i és el llibre infantil més premiat a Catalunya durant els últims trenta anys. «No es pot dubtar -diu el crític Francesc Boada- de la trascendència social de la seva obra, si es té en compte com és de reduït el nostre mercat».\nHa guanyat multitud de premis i de reconeixements i ha estat candidat al premi Andersen, que ve a ser el Nobel de literatura per a joves. S’ha convertit en un autor «capaç de crear una línia pròpia i de ser-hi fidel, lluny dels batzacs de la moda» -tal com diu Teresa Duran. Una bona part de la seva obra és una lúcida reflexió crítica sobre els homes i les dones i llurs conductes i febleses. Isidor Cònsul el defineix com a «escriptor tot terreny» per la diversitat i varietat de la seva obra. Però Vallverdú és, per damunt de tot, un dels escriptors per a gent jove més prolífics del país. La seva obra destinada a aquest públic està formada per mig centenar de títols escrits amb una prosa ben elaborada, rica i suggerent. De l’arbre literari, agraït i fruitós, aquest vessant narratiu ha esdevingut potser la branca més esponerosa. Es tracta, si més no, del vessant literari més reconegut i guardonat no sols a Catalunya sinó arreu d’Europa, per la qual cosa no dubto que serà considerat -al costat de Josep Maria Folch i Torres- el clàssic per a joves més prolífic i rellevant del país.\nLa seva especialitat és l’aventura i sobretot la novel.la d’acció. Però en la seva obra s’hi observa un desig de varietat -«la varietat sempre estimula i rejoveneix», diu Josep Vallverdú-. No és estrany, doncs, que hagi tocat totes les tecles possibles, és a dir, tots els temes (aventures, westerns, narracions amb missatge social, amb protagonista animal…) i totes les formes narratives (novel.la, conte, teatre, adaptacions…) i que, com un bon tastaolletes hagi creat un món literari ampli i divers, com una mena de «gira-sol d’històries», el títol precisament d’un dels seus llibres de contes.\nÉs el crític Francesc Boada qui ha parlat del «fenomen Vallverdú» i ja és el moment de determinar-ne el seu abast: si al gruix format per quaranta-set novel.les hi afegim el conjunt de contes -més de setanta-, les obres de teatre -una vintena- i altres escrits dispersos, ens trobem davant d’una obra infantil i juvenil que voreja les sis mil pàgines i que per la quantitat i la qualitat situen l’escriptor en un lloc destacat i preferent en el món del llibre per a gent jove i el converteixen en punt de referència obligat i indispensable.\nConscients de la magnitud del fenomen, Edicions de La Galera i Enciclopèdia Catalana -amb una generosa col.laboració de l’Institut d’Estudis Ilerdencs- van proposar-se de dur a efecte la publicació de la «Biblioteca Josep Vallverdú» que agrupa tota la producció infantil i juvenil esmentada. Aquesta Obra Completa consta, ara com ara, de catorze volums cada un dels quals reuneix normalment tres títols. Els volums han estat ordenats d’acord amb una distribució per temes o per allò que em podríem dir “l’aire que s’hi respira” -una expressió molt vallverduniana- tot i que no sempre és així ja que sovint molts d’aquests temes cavalquen entre si o es complementen o s’ alternen en una harmonia natural i genuïna. En aquests moments, Vallverdú, que continua escrivint i publicant, té nou llibres nous que poden conformar tres volums més d’aquesta Obra Completa, que passaria doncs a tenir disset volums.\nEl primer volum obre la col.lecció amb una sintesi biogràfica de l’autor i un estudi de la seva obra. Cada volum està prologat per un especialista en literatura per a joves o per un escriptor de prestigi. Maria Angels Anglada i Agustí Alcoberro són els prologuistes dels dos primers volums. Els segueixen: Emili Teixidor, Oriol Vergés,, Gabriel Janer Manila, Teresa Duran, Pep Coll, Andreu Sotorra, Maria Barbal, Joaquim Carbó, Maria Àngels Gardella, Isidor Cònsul i Albert Jané. Són volums editats amb una excel.lent qualitat, amb disseny i maquetació de Claret Serrahima i el conjunt ha esdevingut sens cap mena de dubte un regal excepcional i de gran dignitat.\nMolt pocs són els escriptors que s’han guanyat la possibilitat d’una Obra Completa i menys en el camp de la literatura infantil i juvenil. Més pocs encara han pogut gaudir en vida d’un projecte tan gratificant i ambiciós. Josep Vallverdú ha trencat tots els esquemes possibles en un camp on és difícil excel.lir.\nEl professor Xavier Macià va dir, molt encertament, en una de les moltes presentacions d’aquest important projecte editorial, que la publicació de l’Obra Completa de Josep Vallverdú era una victòria contra el silenci. Jo diria que és una victòria contra més d’un silenci. En primer lloc contra el silenci que en una primera etapa va haver de suportar una literatura escrita en català. Contra el silenci que han hagut de suportar autors perifèrics pel fet de treballar lluny dels focs d’artifici de la capital. I, finalment, contra el silenci al qual encara ara està sotmesa una literatura per a joves, molt sovint considerada una literatura menor.\nL’obra de Josep Vallverdú és sens dubte un dels més grans patrimonis literaris que els joves del nostre país, privilegiats, poden assaborir. Una obra escrita amb mots ben articulats, amb històries ben trenades però sobretot amb la presència d’uns valors que han esdevingut i continuaran esdevenint un fort referent per als joves d’avui i de demà, quan cansats ja de tenir-ho tot -o potser de no tenir res- tindran l’oportunitat de fruir sempre d’unes emocions i d’uns sentiments que no dubto que els ajudaran a créixer amb empenta i plenitud.


Estiu: Cia. La Fil·loxera - Recomanació teatral - Xavi Pijoan - Teatro Barcelona\nLa història de les germanes que es reuneixen per desvetllar un secret familiar que un cop desenterrat engega un procés de restitució de la identitat d’alguna d’elles o de totes elles, és un motiu literari recurrent i molt fructífer en la història de la ficció dels últims quatre segles.\nA Helena Tornero li agraden les històries que no ens arriben senseres, i per a tal cosa res millor que el terreny de l’autoficció, el material evanescent dels records i de la seva manipulació que, al final, és el que conforma les nostres vides. Entén el teatre com a reconstrucció gens innocent a partir de fragments dispersos, de filtracions de la memòria que reverberen incansablement fins que un descens als inferns no permet tocar fons i agafar impuls.\nCom en altres dels seus muntatges, als personatges d’Estiu els costa expressar-se i, amb paraules només aconsegueixen quedar-se a l’epidermis de l’allò més íntim. Les cançons, els balls o el teatre (l’art per tant, o les arts de l’ocultació, segons es miri) seran el canal que faran servir per gratar i fer aflorar allò que ha romàs tencat durant tant de temps.\nLes històries de revelació d’un secret exigeixen un ritme contingut que ens dugui al moment de la clarividència, del coneixement, i potser a Estiu li falta el rodatge necessari per a interioritzar els automatismes que permetin les tres actrius atorgar els matisos que demana el text. Iona Balcells és, de les tres, qui millor transmet el subtext i qui deixa entreveure amb més profunditat una vida sensera darrere d’ella.\nLa gran troballa, però, d’Estiu és un personatge que esdevé una entitat a mig camí entre un trassumpte de l’autora, un de la directora i una mena de narradora molt sui generis. Aquesta entitat deixa al descobert l’engany de la ficció i la necessitat de l’engany per arribar a conèixer una petita part de veritat.