Les dificultats legals que tindria Rajoy si volgués liquidar la immersió lingüística\tLes dificultats legals que tindria Rajoy si volgués liquidar la immersió lingüística\nVeïns de Badalona escridassen Millo en protesta pel 155\tVeïns de Badalona escridassen Millo en protesta pel 155\nEl consell polític de la CUP debatrà si mantenir l'aposta d'investir Carles Puigdemont\tEl consell polític de la CUP debatrà si mantenir l'aposta d'investir Carles Puigdemont\nERC urgeix a formar govern 'com més aviat millor' per a protegir la immersió\tERC urgeix a formar govern 'com més aviat millor' per a protegir la immersió\nCatgas respon amb tres pancartes grogues a l'Ajuntament de Santa Coloma\tCatgas respon amb tres pancartes grogues a l'Ajuntament de Santa Coloma\nEndavant s'imposa per poc en les eleccions del secretariat de la CUP\tEndavant s'imposa per poc en les eleccions del secretariat de la CUP\nEl Suprem avala la prohibició a Jordi Sànchez de sortir de la presó per fer campanya electoral\tEl Suprem avala la prohibició a Jordi Sànchez de sortir de la presó per fer campanya electoral\nLlarena rebutja d'investigar els crits de 'A por ellos' i de citar com a testimonis els observadors internacionals de l'1-O\tLlarena rebutja d'investigar els crits de 'A por ellos' i de citar com a testimonis els observadors internacionals de l'1-O\nLa Moncloa confirma que 'sens dubte' prendrà mesures per a liquidar la immersió a Catalunya\tLa Moncloa confirma que 'sens dubte' prendrà mesures per a liquidar la immersió a Catalunya\n[FOTOGRAFIES] Treballadors de la Generalitat fan una protesta unitària contra la normalització del 155\t[FOTOGRAFIES] Treballadors de la Generalitat fan una protesta unitària contra la normalització del 155\nRamon Font (USTEC): ‘No saben en quin sarau es fiquen si van contra el català a l’escola’\nEntrevista al portaveu del sindicat USTEC, majoritari en l'ensenyament, arran de la intenció del PP de liquidar la immersió lingüística a Catalunya\nL’anunci del govern espanyol sobre la possibilitat d’imposar el castellà com a llengua vehicular a l’escola catalana amb el 155 ha provocat una reacció de condemna i indignació unànime en la comunitat educativa, els sindicats, la societat civil i els partits polítics catalans favorables a la immersió lingüística. Un model d’èxit que reuneix un consens amplíssim a la societat catalana amenaçat constantment pel PP i Ciutadans.\nConversem amb Ramon Font, portaveu del sindicat USTEC-STEs (IAC), majoritari en l’ensenyament, sobre l’organització de la resistència contra aquest intent de liquidar la immersió lingüística. Una vaga indefinida del sector i la desobediència del professorat són damunt la taula. I adverteix el govern espanyol: ‘Nosaltres diem al PP que estudiï bé què va passar a les Illes amb la vaga indefinida de l’Assemblea de Docents’.\n—Com valoreu que el govern espanyol vulgui imposar el castellà a l’escola amb el 155?\n—Això és una línia vermella. No hi ha cap línia vermella més gruixuda que aquesta. No es pot traspassar. Diuen que ho estudien. Nosaltres diem al PP que estudiï bé què va passar a les Illes amb la vaga indefinida de l’Assemblea de Docents i el suport que va tenir de la comunitat educativa i de la societat civil. Que valori que allò li va fer enretirar el decret de trilingüisme i perdre un govern autonòmic. Aquí tenen quatre diputats i trenta-sis amics al parlament. No crec que la resposta a Catalunya sigui diferent de la que va haver-hi a les Illes. Ells mateixos. No saben en quin sarau es fiquen si van contra el català a l’escola. No sé si n’entenen la dimensió.\n—Si traspassen aquesta línia vermella, convocareu una vaga indefinida?\n—El sector educatiu, segur. Crec que seria sostenible una vaga indefinida si posen aquesta casella, que encara s’ha de veure si ho fan. Donaríem una resposta tan contundent com sigui possible i crec que la societat estaria al nostre costat. Si nosaltres convoquem una vaga i el professorat respon, no serà un dia de vaga. Serà una vaga de desgast fins que ho esmenin. Hi haurà manifestacions i no hauríem de descartar actes de desobediència del professorat. Hi ha més de 100.000 docents al sistema educatiu, uns 85.000 a l’escola pública. Jo, de classes en castellà, no en penso fer. Però això és una sortida individual, la vaga és una solució col·lectiva. La desobediència? Cadascú ha de fer allò que li dicti la seva consciència.\n—Convocareu alguna concentració o acte de protesta els dies vinents?\n—Això seria amb tota la comunitat educativa i la societat civil. N’hem començat parlat.\n—Creieu que és una cortina de fum, això del govern espanyol? Ahir, el ministre d’Educació semblava que es contradeia.\n—Ells saben que és complicat. De fet, això de la casella del castellà a Catalunya ja ho havien intentat. El nostre sistema és d’èxit i funciona bé. Tothom parla el català i el castellà independentment de la llengua materna. A l’escola catalana hi ha 300 llengües maternes i quan els nens acaben l’escola ningú no queda al marge d’una conversa en català i ningú no és rebutjat a una feina amb un català de l’ensenyament obligatori. És un model d’èxit. Els polítics no han de causar problemes, sinó solucionar-los.\n—Ho emmarqueu en un context de batalla entre el PP i Ciutadans?\n—Les polítiques educatives no haurien de ser de mirada curta. La política educativa més consensuada és la lingüística. Les altres, fixeu-vos que nosaltres som el sindicat majoritari i vam presentar una ILP per a eliminar la LEC i els concerts. Ara, hi ha un consens polític i social en matèria lingüística. Al parlament només hi ha quaranta diputats en contra d’això, ara mateix. Fins i tot el PSC, que és dels del 155, no vol destruir la immersió lingüística. I això que duri molts anys. Si fos un moviment tacticista, per forçar que Puigdemont no sigui president o per veure qui agafa l’hegemonia de l’espanyolisme a Catalunya, això seria caure molt baix.\n—Ciutadans, fins i tot, ha demanat que s’imposi el trilingüisme a partir del curs vinent.\n—És clar, Ciutadans això a València no ho demana, oi? El trilingüisme és un cavall de Troia per a enfonsar el català. A Galícia fan això. Va baixant l’ús del gallec, i no aprenen anglès. Com vols fer trilingüisme amb el nivell d’anglès del professorat de Catalunya? Això és inviable! Què passaria? Que no caldria fer la classe en català, oi? Vés a saber de què parlem. No ha funcionat. Nosaltres tenim un model que garanteix que quan acaba l’ensenyament obligatori tothom sap el català i el castellà. Si volen que els nens aprenguin més anglès, doncs que posin més grups en anglès, que facin desdoblaments, que s’inverteixin més diners… Ho demanem sempre, que es tripliqui el pressupost en educació. Ensenyar anglès a trenta-tres alumnes de cop i volta a secundària, fàcil, fàcil, no ho és.\n—També volen renovar els concerts a les escoles concertades. Potser també a les que segreguen per sexes.\n—S’ha de veure com ho fan i si finalment es concreta. Havíem sentit que el final dels concerts formava part d’un acord de govern i va ser una resolució del Parlament de Catalunya el 14 de juliol. Això és clarament una usurpació de la sobirania del poble català, que està representada al parlament.


La UA i l'Institut Juan Gil-Albert posen en marxa el cicle De 3 en 10: més cinema per favor, en l'ADDA. Actualitat Universitària\nLa UA i l'Institut Juan Gil-Albert ..10: més cinema per favor, en l'ADDA\nLa UA i l'Institut Juan Gil-Albert posen en marxa el cicle De 3 en 10: més cinema per favor, en l'ADDA\nEl cicle inclou la projecció de pel·lícules en versió original subtitulada i debat posterior amb crítics, novel·listes i experts\nDemà divendres 31 de maig, a les 18 h, començarà el cicle De 3 en 10: més cinema per favor, gràcies a la col·laboració institucional entre la Universitat d'Alacant i l'Institut Alacantí de Cultura Juan Gil-Albert. L'entrada a totes les sessions serà lliure, limitada a l'aforament.\nEl cicle constarà de cinc projeccions de pel·lícules en versió original subtitulada en l'Auditori Provincial d'Alacant (ADDA) i finalitzarà el 20 de setembre. Després de cada projecció, les sessions comptaran amb la presència de crítics, novel·listes i experts en cinema que xarraran sobre les obres cinematogràfiques, amb l'objectiu de contextualitzar-les i analitzar-ne el contingut cultural i artístic.\nLa projecció de la pel·lícula Amèrica, Amèrica, d'Elia Kazan, inaugura el cicle demà. Jordi Costa, crític de cinema, còmic i televisió, i l'escriptor Luis Leante protagonitzaran el debat posterior sobre la pel·lícula, l’autor i la importància i repercussió d'aquesta obra cinematogràfica en la seua dècada.\nEl cicle pretén repassar cinc pel·lícules excepcionals, de deu en deu anys, des del 1963. Aquestes pel·lícules són testimoniatge del seu temps i d'una estètica particular, però també són obres mestres intemporals que no solen programar-se en les televisions. De 3 en 10 vol donar a conèixer autors i cinematografies de gran interès cultural, projectades en versió original per a afavorir, al mateix temps, la formació en idiomes de l'espectador.\nTotes les projeccions seran a les 18 h, en l'ADDA, amb entrada lliure limitada a l'aforament.\n31 de maig: Amèrica, Amèrica (Elia Kazan, 1963, 177 min) (VOS)\n7 de juny: Amarcord (Federico Fellini, 1973, 127 min) (VOS)\n14 de juny: Rumble Fish (Fracis F. Coppola, 1983, 94 min) (VOS)\n13 de setembre: Misteriós assassinat a Manhattan (Woody Allen, 1993, 104 min) (VOS)\n20 de setembre: 21 Grams (González Iñárritu, 2003, 125 min) (VOS)


El bloc de la Carme: Huris\nAvui, a les notícies, han parlat d'una terrorista que s'ha immolat a Bagdad. Això m'ha dut a pensar, de retruc, en una de les meves últimes lectures: El fills de la mitjanit, de Salman Rushdie, un llibre fascinant, escrit en un estil entre realisme màgic, i realisme pur i dur, fluctuant sempre entre la fantasia i realitat, amb la història de l'Índia moderna de rerefons argumental, i que traspua una ironia tremenda -a voltes sarcasme pur.\nJo, algunes vegades, m'havia plantejat -em remeto a una frase de la meva novel·la Paisatge amb boira: "Hi ha paradissos a l'altre costat del punt, diguem-ne, zero? I si n'hi ha, són plens d'huris, i per tant furiosament masclistes? I si fos així, seria ella (la protagonista) una huri?" (La qual cosa voldria dir que continuaríem amb el mateix problema de supeditació que patim ara la majoria de les dones del món!).\nDoncs bé, Rushdie em respon en la citada novel·la: (pg 439) "Van morir fins a l'últim home i l'última criatura. (...) Martirs, Padma! Herois destinats al jardí perfumat! On els homes rebrien quatre precioses hurís, intocades per cap home, i les dones, quatre mascles igualment virils!"\nAh, amics, això ja és una altra cosa.\nPublicat per Carme Meix a 9:33\nLa nena del pou 1 de febrer de 2010, a les 10:14\nVeig que t'ha agradat el llibre del Rushdie. Ja era hora que encetessis el bloc. Hauràs vist que ja tenies un seguidor, o sigui jo, abans d'inaugurar-lo. No et queixaràs.


RETALLS DE SITGES: CENT ANYS DE TEATRE A SITGES. NOVA PUBLICACIÓ DEL GRUP D'ESTUDIS SITGETANS\nCENT ANYS DE TEATRE A SITGES. NOVA PUBLICACIÓ DEL GRUP D'ESTUDIS SITGETANS\nA Sitges, l'activitat teatral, abans de l’arribada del cinema, i, fins itot, quan el cinema era ja un entreteniment consolidat, va ser molt intensa. Probablement no ho hauria estat tant si no hagués existit la rivalitat, en alguns moments molt dura, entre les dues societats oposades, el Retiro i el Prado, però la competència entre els dos casinets va promoure l’aparició, ininterrompuda durant més de cent anys, de companyies teatrals d’aficionats en una i altra entitat, i també en altres grups culturals de la vila.\nAquest llibre tracta del fet teatral sitgetà entre els anys 1839 i 1936. S’ha estudiat de manera exhaustiva un fet tan efímer i transitori com són les representacions que es van fer a Sitges entre aquestes dues dates. I també els autors sitgetans de drames i comèdies, els actors que les van representar i els músics que van il·lustrar musicalment les operetes autòctones. És un treball interessant, fet principalment sobre els dos setmanaris de vida més llarga que hi ha hagut a Sitges, l’Eco i el Baluard. Ells són els únics testimonis que queden d’una gran quantitat de tardes de dies festius, que van congregar molts sitgetans a gaudir de l’espectacle, a aplaudir o a criticar l’actuació d’altres conciutadans seus que, dalt de l’escenari representaven obres escrites, la major part de vegades per altres sitgetans.\nCom ja hem esmentat en un anterior apunt en aquest bloc, una de les coses a destacar fou la gran producció de teatre a nivell local, que va fer que molts aficionats de Sitges a la literatura i a l'escriptura, fossin autors de diferents peces teatrals, drames, comèdies, humorades, etc. Molts d'ells, obtenint prou èxit com per representar-se sovint, també en altres poblacions catalanes i fins i tot publicant-ne el llibret.\nNo són poques les estrenes d'autors sitgetans; unes, escrites amb més gràcia que d'altres, però amb la mateixa intenció de fer passar una bona estona al públic.\nMolts d'aquests textos resten desapareguts i tan sols ens podem basar en les crítiques de l'època on a vegades se'n fa una descripció detallada però insuficient per fer-nos una idea i comptades les obres recuperades, quedant, com ha restat dit, el llibret publicat o fins i tot algun text manuscrit original, guardats en biblioteques i arxius.\nEtiquetes: Casino Prado Suburense, Enric Morera, Santiago Rusiñol, Societat Recreativa El Retiro, Teatre


Gabriel Crosas i Sílvia Zúñiga guanyen la cursa de raquetes de neu Guils-Fontanera | FEEC – Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya\nIniciNotíciesGabriel Crosas i Sílvia Zúñiga guanyen la cursa de raquetes de neu Guils-Fontanera\nPublicat en 12/03/2017 - 17:38h\nL’estació d’esquí nòrdic de Guils Fontanera (Baixa Cerdanya) ha acollit la penúltima data de la Copa Catalana i Circuit Català de Raquetes de Neu de la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC), organitzada per la Unió Muntanyenca Eramprunyà de Gavà, el diumenge 12. Les activitats amb raquetes de neu s’han convertit en unes de les més practicades pels excursionistes en temporada hivernal, i així ho demostren les bones xifres de participació en les proves de la FEEC aquest any.\nParticipants del Circuit Català de Raquetes de Neu a la Guils-Fontanera\nGabriel Crosas i Sílvia Zúñiga guanyen la penúltima prova de la Copa Catalana\nEl circuit de la prova s’ha modificat respecte als anys anteriors a causa de les condicions de la neu. El que havia de ser un recorregut ràpid i corredor s’ha convertit en un traçat tècnic i més llarg del previst. Finalment han estat 12 quilòmetres i uns 400 metres de desnivell positiu. Cap corredor ha baixat de l’hora.\nGabriel Crosas (CE Voltreganès ARS) ha estat el més ràpid en homes, marcant un temps de 1 hora 9 minuts. Per darrera seu, en segona posició, ha entrat Olivier Cescato, a només 12 segons i tercer Albert Ferrer (CE Ueanoia), amb 1 hora 11 minuts.\nSílvia Zúñiga liderant la cursa femenina\nEn categoria femenina Sílvia Zúñiga (AE Ekke Lleida) ha estat la més ràpida, parant el cronòmetre en 1 hora 18 minuts. Marta Morera (Ateneu d’Acció Cultural) ha estat segona, amb 1 hora 26 minuts.\nAmb aquest resultat Crosas i Zúñiga es postulen com a ferms candidats a guanyar la copa, a falta de només una prova, la 8a Raquetes en Parros, que organitza l’AE Matxacuca, el dia 26 de març, en l’entorn de Baqueira Beret. Les inscripcions estan obertes i es poden formalitzar a través del web de la FEEC.\nAquesta entrada s'ha publicat en General, Raquetes de neu el 12/03/2017 per Ivan Torres.


Sortim de l'aula Visc, Convisc… Participo! – Inici del projecte 2014-15\nAmb l’inici del curs escolar 2014-15 el projecte Visc, Convisc… Participo! ha tornat a les aules. A través d’aquest projecte les associacions juvenils estudiantils i educatives de la ciutat, així com aquelles plataformes territorials d’entitats juvenils més consolidades de Barcelona entren als instituts de secundària de la ciutat.\nLes sessions ja han començat als instituts La Sedeta (del districte de Gràcia) i Ernest Lluch (del districte de l’Eixample) i una llista de 18 instituts més han concretat la seva participació per aquest curs. Continuarem treballant perquè quan arribem al juny, siguin més de 20 els instituts de la ciutat que s’hagin implicat en el projecte.\nUn equip format per una seixantena de dinamitzadores i dinamitzadors procedents d’agrupaments escoltes, esplais i sindicats d’estudiants serà l’encarregat d’entrar a les aules a transmetre els valors de la participació i l’associacionisme a través de la dinamització de diferents activitats a les aules. Si voleu tenir més informació sobre el contingut del projecte la podreu trobar en aquest enllaç.\nA mesura que vagi avançant, es vagin desenvolupant les sessions i anem tenint nous instituts, us n’anirem informant tant des d’aquesta pàgina web com des de la pàgina de facebook.


'Mà estesa i diàleg, ara toca demostrar-ho' de Ferran Costa - Liberals d'Andorra\nPer liberals\t Última actualització 30 de setembre de 2020\nEl Debat d’Orientació Política ha de significar un punt d’inflexió en la relació entre la majoria i la minoria. Aquest va ser un dels arguments que des de les files socialdemòcrates es va anunciar durant la sessió del passat dijous. Des dels grups parlamentaris que donem suport a Govern només podem dir que esperem que aquesta afirmació arribi molt més enllà que una frase en un discurs.\nÉs a partir d’ara quan aquesta manifestació s’ha de plasmar en accions polítiques, acords i diàleg. Des de la majoria sempre hem estat oberts i predisposats a escoltar i dialogar quan la finalitat d’aquestes converses és avançar i no entorpir; quan realment hi ha una voluntat constructiva al darrere i no un joc d’estratègies polítiques per eternitzar problemes amb el mer objectiu de desgastar a l’Executiu.\nUn clar exemple de la voluntat d’arribar a acords que sempre ha caracteritzat al Govern i als grups de la majoria el vam poder veure en el debat al Consell General de la setmana passada. Des de la majoria es va votar a favor de cinc propostes (de set presentades) de resolució del PS i quatre (també de set) de Terceravia. Les que finalment no es van aprovar són propostes d’un marcat calat polític de fons i que requeririen un estudi aprofundit impossible de dur a terme en el poc marge de temps que es té per negociar en el marc del debat d’orientació política.\nD’altra banda, i seguint amb el discurs de mà estesa i diàleg, més d’un any després des de l’inici de la legislatura, seguim esperant la resposta dels grups de la minoria a participar en els pactes d’Estat sobre les relacions amb Europa, la sostenibilitat de les pensions i el model de salut. Lluny de donar una resposta afirmativa i posar-nos tots a treballar conjuntament, ens vam trobar que s’hi passava de puntetes i se’ns plantejaven nous pactes d’Estat.\nDes de l’Executiu i els grups parlamentaris que hi donem suport sempre hem bastit ponts amb la resta de l’hemicicle per arribar al màxim consens possible.\nÉs evident que pregonar amb la necessitat de diàleg i la voluntat d’arribar a acords ha d’anar acompanyat d’accions i fets que ho demostrin. Des de la majoria hem demostrat que som capaços de fer-ho. Mesos enrere hi havia moltes veus crítiques sobre la capacitat real de tres formacions polítiques d’arribar a una entesa i de formar un govern de coalició estable, avui dia aquestes veus han quedat del tot silenciades. A més, des de l’Executiu i els grups parlamentaris que hi donem suport sempre hem bastit ponts amb la resta de l’hemicicle per arribar al màxim consens possible en temes cabdals per al futur del nostre país.\nLa pandèmia de la Covid-19 ha posat de manifest que caldrà reformular prioritats, garantir la sostenibilitat econòmica i assentar les bases de l’Andorra del futur. El Govern i la majoria parlamentària no defugirem la nostra responsabilitat i seguirem treballant perquè el país surti reforçat de la situació actual i encari el futur amb les eines necessàries per seguir garantint l’estat del benestar, el creixement econòmic i la sostenibilitat envers el medi ambient. Ara caldrà saber fins a quin punt les altres forces polítiques estan disposades a seure, dialogar i arribar a acords més enllà de tacticismes polítics i rèdits electorals. En depèn el futur de tots, en depèn el futur d’Andorra.\nPublicat al Periòdic d’Andorra (29/09/2020)\ndiàlegferran costaopinioPactes d'Estat


Espanya, el colonialisme que no cessa. El cas de Mèxic | L'Accent - Informació i comunicació popular dels Països Catalans\nEscrit per Arantxa Tirado Sánchez Publicat el 17/05/2022\nAl document “Una visió estratègica d’Espanya per a Amèrica Llatina i el Carib: un impuls polític per a un temps de canvis”, realitzat pel Ministeri d’Afers Exteriors d’Espanya sota el mandat de Josep Borrell, a finals de 2019, les elits a càrrec de la política exterior espanyola caracteritzaven el moment polític a Amèrica Llatina i el Carib (ALC) com un escenari de “retorn generalitzat de populismes, nacionalismes i sobiranismes”.\nLa preocupació pels “revisionismes que qüestionen el paper d’Espanya a la regió”, segons els autors del text, suggeria que les autoritats espanyoles havien d’intervenir usant “aliats de les polítiques del govern espanyol a ALC” mitjançant xarxes “d’amics d’Espanya” : líders d’opinió, professionals, elits culturals i científiques que ajudaran a recuperar la bona imatge del país. Aquests dies, sens dubte, aquestes xarxes s’han activat a banda i banda de l’Atlàntic. El més recent desencontre entre Andrés Manuel López Obrador i les elits econòmiques i polítiques espanyoles ha provocat furibunds atacs de la premsa contra el president de Mèxic als dos països i una crisi diplomàtica.\nEspanya és el primer inversor i soci comercial de la Unió Europea a ALC. Un de cada tres euros que inverteixen les empreses espanyoles es dirigeix a aquesta regió preferent, on les elits del país ibèric han trobat un terreny propici per a l’expansió dels seus negocis gràcies a la connivència del poder polític local, que els va obrir les portes privilegiades de la seva economia.\nEn el cas de Mèxic, els governs neoliberals del Partido Revolucionario Institucional i del Partido de Acción Nacional van posar sectors estratègics a les mans d’inversors espanyols a preu de saldo. La proverbial combinació de corrupció i malinxisme va tenir resultats força coneguts: el poble de Mèxic, cada vegada més empobrit, super-explotat i amb salaris de misèria, va ser menystingut i desposseït dels seus propis recursos. La nació, lligada als interessos dels Estats Units per via de l’antic TLCAN, va quedar sense sobirania energètica i sotmesa en assumptes clau com la seguretat.\nEn aquest escenari, com ha denunciat López Obrador des de fa anys, algunes de les grans firmes espanyoles –OHL, Iberdrola, Repsol, Santander o BBVA, entre d’altres– van aconseguir penetrar al mercat mexicà usant el compadreig polític. Presidents, caps d’Estat i una diplomàcia enfocada a la defensa activa dels interessos empresarials espanyols a Mèxic van ser reeixits a posicionar aquestes companyies en àmbits estratègics de l’economia mexicana.\nEs tracta d’una cosa totalment legítima, diran els defensors del lliure mercat. Tot i això, quan es fan negocis usant vincles polítics i tractes de favor, amb pràctiques lesives per a l’economia mexicana i reprenent les típiques dinàmiques de dependència centre-perifèria, es corre el risc de generar el rebuig dels que consideren que els temps passats no van ser tan idíl·lics com va relatar certa historiografia propagandística.\nA Mèxic i Espanya hi ha lectures contraposades sobre temes com la Conquesta o el paper de les firmes espanyoles. Estan molt lluny de les “narratives compartides” que anhelen les autoritats espanyoles. Per a aquestes, “la imatge i el prestigi d’Espanya està estretament vinculat al de les seves empreses”, la presència de les quals a ALC és prioritari “preservar i reforçar”. Com si es tractés d’una reconquesta, ara per la via empresarial, el govern d’Espanya equipara l’“interès nacional” que guia la seva política exterior –sense canvis substancials governi qui governi– a la defensa dels negocis dels seus grans corporatius. El risc d’associar la marca Espanya a les accions qüestionables d’empreses denunciades per abusos, corrupció o espoli és evident. Interpretar les accions sobiranes d’altres governs com a atacs a Espanya és erroni. No hi ha res a les paraules de López Obrador que amenaci els interessos del poble espanyol, que no obté cap benefici dels guanys d’aquestes empreses.\nEls temps han canviat. Els governs progressistes d’Amèrica Llatina i el Carib que, a les dècades recents, van posar la recuperació de la sobirania estatal al centre de les seves polítiques, van provocar una pèrdua innegable de la influència d’Espanya. A més, molts països han realitzat exercicis de memòria dels passats colonials i demanen reparació per a les víctimes encara que sigui amb gestos simbòlics. Però Espanya, obstinada, es nega a qualsevol mínim indici d’autocrítica, enrocant-se amb discursos que reprodueixen ridícules visions imperials, en la glorificació d’un fet passat de presumptes gestes “civilitzatòries”.\nFins que les elits espanyoles no cessin la seva voracitat extractiva i es desprenguin del paternalisme, fins que no entenguin que els pobles del continent llatinoamericà tenen el dret a disposar dels seus recursos de manera sobirana, no acabarà la insuportable actitud neocolonial que permeti tots els discursos mediàtics i polítics sobre ALC a Espanya. La diplomàcia espanyola faria bé deixar el seu paper de lobbista empresarial, apostar per una política no subordinada als interessos econòmics d’una minoria i, de passada, aprendre de la històrica política exterior mexicana de no ingerència.\n* Arantxa Tirado Sánchez és politòloga, doctora en relacions internacionals per la Universitat Autònoma de Barcelona i doctora en estudis llatinoamericans per la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic. Article publicat a La Jornada. Traducció de l’Accent.\nEtiquetes: Borrell, colonialisme, espanya, imperisalisme, López Obrador, marca espanya, Mèxic Categoria: Amèrica, Internacional Visualitzacions: 374\nEl Pirineu s'alça contra els Jocs Olímpics [crònica fotogràfica]\nDones per la Pau i la llibertat de Finlàndia i Suècia contra l'entrada a l'OTAN


BANCS I CAIXES A L’ALT PIRINEU I ARAN - Teleponent\nInici Opinió BANCS I CAIXES A L’ALT PIRINEU I ARAN\nEsbossat el tema general, anem ara a la situació de territoris com l’Alt Pirineu. En aquestes contrades, els bancs i les caixes han aplicat la llei del mínim esforç. Dirigides per ments privilegiades ubicades als més alts despatxos de les seves seus socials, que ja no són ni a Barcelona, han aplicat la regla de tres, la solució màgica del tres x tres: tancar oficines, acomiadar treballadors i contractar eventuals amb sous de becaris. Aquí ja no parlem de fer com qualsevol empresa, obrir mercats nous, invertir en empreses creadores de llocs de treball… per això cal suar una mica més del necessari i quan anem de mal borràs, com som tan importants i sistèmics, ja demanarem ajuts públics, que per no haver, no existeix ni una banca pública amb una mínima capacitat reguladora.\nComú Podem de l’Alt Pirineu i Aran.\nArticle anteriorArrenca la novena edició del Mostremp\nArticle següentCervera farà algunes activitats de la setmana prèvia de l’Aquelarre


Com avaluar per competències? Proposen una selectivitat menys memorística i revisar les proves de la Generalitat\nLa Fundació Bofill reclama que els professors novells es formin als centres\n3 min. Barcelona 25/06/2019 15:58\n987x555 Estudiants fent la selectivitat / Imatge d'arxiu\nEstudiants fent la selectivitat / Imatge d'arxiu / PERE VIRGILI\nCentenars d'escoles i instituts de Catalunya treballen per competències i aquest curs, per primera vegada, tots els alumnes de primària i ESO dels centres públics han estat avaluats sense notes del 0 al 10, sinó a través de qualificacions qualitatives. Però no ha estat gens fàcil. Així ho constata també la Fundació Bofill, que ha assegurat que en l'àmbit de l'avaluació, l'ensenyament per competències "no és tan clar i nítid", i per això demana implementar una selectivitat competencial, que sigui menys memorística, i també revisar les proves de competències bàsiques de sisè de primària i quart d'ESO per aconseguir un contingut més competencial i funcional que l'actual.\nEn la presentació de l''Anuari 2018. Reptes de l'educació a Catalunya', el director de la Fundació, Ismael Palacín, i el director de la publicació, Jordi Riera, s'han mostrat convençuts que són factors que es poden canviar amb voluntat política i un acord político-tècnic. Pel que fa a la selectivitat –les notes, per cert, sortiran demà–, han reclamat que sigui un "filtre d'aprenentatge competencial" en la línia de les proves d'aptitud pràctica (PAP) que realitzen els aspirants de graus d'educació. Segons ells, es podria implantar un nou model competencial en dos anys, respectant aquells estudiants que ja tenen iniciat l'itinerari.\nA més, la Fundació també proposa revisar el sistema d'avaluació tant dels alumnes com del sistema, millorar les transicions entre etapes educatives amb orientació professional, consolidar la innovació a través d'una mirada sistèmica i amb més autonomia per a cada centre, fer un mapa d'equitat tecnològica o vincular la pràctica educativa amb la recerca.\nL'entitat també aposta per incloure tecnologies digitals per al desenvolupament professional del professorat, definir un model d'orientació que defineixi el perfil professional dels orientadors i obrir espais de participació per a les famílies més vulnerables. En aquest sentit, proposa l'elaboració d'un acord nacional sobre orientació acadèmica i professional a Catalunya, amb implicació de tots els agents i administracions, i per "fer efectiva" la participació de les famílies a l'escola.\nRiera ha sostingut que el sistema educatiu català té "massa elements de centralització per molt que hi hagi serveis territorials", i ha defensat passar d'un 'model simfònic' a un 'model jazz', amb més lliure expressió de les parts que el componen.\nL'anuari també exposa la necessitat de dissenyar una política ambiciosa amb els centres desfavorits, amb l'estudi i la implementació per part de la conselleria d'Educació d'un finançament per fórmula, i la creació de zones d'acció prioritària.\nLa Fundació Bofill també ha defensat acabar amb el "divorci" entre les escoles i la recerca acadèmica gràcies a l'elaboració d'un llibre blanc sobre la R+D educativa en què la recerca compta com a temps de treball.\nAdeu a les notes del 0 al 10 a l'ESO: les notes s'avaluaran ara per competències\nAixí ha aconseguit l'Institut Antoni Torroja de Cervera tenir dos dels cinc millors expedients acadèmics de Catalunya


ETNOBLOC | Toni Bellón\nTag Archive for: Toni Bellón\nUsos i pràctiques de la tradició: les muixerangues d’Algemesí\nBELLÓN CLIMENT, Toni. Usos i pràctiques de la tradició: les muixerangues d’Algemesí. Alzira: Neopàtria, 2018. ISBN 978-84-16833-95-5\nAquest llibre el podeu traure o consultar a la Biblioteca del Museu Valencià d’Etnologia. Té la signatura BETNO 9127\nEls bastonets d’Algemesí – Premi Bernat Capó, 18a edició\nBELLÓN, Toni. Els bastonets d’Algemesí. Picanya : Edicions del Bullent, 2017 (La farga ; 43)\nEl trobareu a les prestatgeries de la Biblioteca del Museu Valencià d’Etnologia en un tres i no res


La cosmètica moderna ens convida a introduir a les nostres vides un nou producte d’allò més peculiar: l’allisador de vagines. Primer va aparèixer la fòbia als pèls i la moda ens va empènyer a portar les engonals caribenyes i les cloïsses pelades com si fóssim prepúbers, i au!, totes a sofrir les estrebades de la cera. Després va arribar el làser que socarrimava pèl allà on n’hi havia a base de descàrregues elèctriques. I ara la fòbia ataca les vagines arrugades! Una constatació més de la falta d’acceptació del pas del temps i de les seves conseqüències en els nostres cossos. Un producte que promet hidratar, reafirmar, remodelar i rejovenir les parts íntimes femenines no explica sinó la nostra immaduresa com a societat: som estúpids que tenim pànic a fer-nos vells. El més curiós de tot és que, novament, només les dones som forçades a deixar-nos diners i esforços a mantenir els nostres cossos excelsos, lluents i fins. L’allisador de la pebrotera no existeix: que ells tinguin els testicles tous, arrugats i flàccids sembla no ser un problema.\nPerò a qui va destinat el producte? És per a la mateixa usuària o per al goig i el gaudi d’aquell que observa la vagina? Una mateixa, la seva vagina, no se la veu, o sigui que en aquest sentit tant li fa una arruga de més, una arruga de menys. Insinuen, doncs que l’hem de tenir ben allisada per a la parella o bé per quan anem al ginecòleg?\nPotser convindria més un allisador del masclisme o un remodelador de la mediocritat. Tot plegat em fa pensar en el poema De aquí a la eternidad de Cristina Peri Rossi: "No he amado las almas [...] / sus pequeñas miserias / sus rencores, sus venganzas / sus odios, su soberbia / en cambio / he amado generosamente / algunos cuerpos / mi amor los ha embellecido / más que el maquillaje [...] he amado hasta el èxtasis / algunos cuerpos / no necesariamente hermosos".\nQue deixi tothom d’opinar sobre les nostres parts baixes i que visquin les figues amb replecs, amb pèl, amb experiència i ben alliberades!


Vi Románico: totes les anyades a Uvinum\nFitxa tècnica · Románico\nCarnCarn vermellaCaçaCarns a la brasa\nQuina és l'opinió sobre altres anyades o volums de/d' Románico?\n“- NOTA DE TAST: Color cirera picota amb reflexos violacis. De capa alta i abundant llàgrima. Nas de elevada intensitat en què destaca una abundant fruita negra madura, tocs làctics, aromes especiats i integrats torrefactes. És una boca elegant, de cos mitjà-elevat, bona acidesa que li aporta frescor tanins madurs i agradables, final llarg i persistent. Magnífica relació qualitat-plaer-preu. - GRAU ALCOHÒLIC: 14º - TEMPERATURA DE SERVEI: 16ºC - MARIDATGE: Porc estofat, Xai a la graella, Rostits, Formatges d'ovella”\n“Per riure. Si no fos perquè ho he comprat. Aquest vinet 91 punts R. P.?”\n“Vi Negre jove amb criança de Toro (Espanya) elaborat pel celler Teso La Monja amb raïm ull de llebre. El seu maridatge ideal seria amb cuits, bolets, rostits i llegums. El consum òptim serà des d'ara fins al 2018. La temperatura de servei ha de ser entre 12ºC i 16ºC preferiblement en una copa de tipus ull de llebre.”\n“El Romanico 2012 - Vi Negre, amb 750ml és un Vi Negre elaborat a Espanya Catalunya.”\n“La recent creació de la família Eguren. Un vi negre jove de sis mesos en bótes de roure francès madurat.”\n“Serv. ºC: Entre 12ºC i 16ºC, Alc. 14,0%, 6 mesos en bótes de roure francès.”\n“Fabricant Cellers Teso la Monja origen Espanya, Zamora, DO Toro Tinta de Toro (Tempranillo) l'eliminació / emmagatzematge durant 6 mesos en bótes de roure francès de maduració Descripció Aquest vi es mostra en color vermell cirera profund. Es nota al nas d'un ric buquet, especiat i afruitat de fruites negres, regalèssia, fusta i diverses espècies. En boca, equilibrat amb potents aromes de fruites negres, prunes, herbes de muntanya i un lleuger fumat. Els tanins suaus acompanyen en el fons, final llarg, afruitat i elegant. Servint a 16 ° C”


Una experiència a Argentina | Reporters Qruli\nUna experiència a Argentina\nL’Aïda Jordà és una noia de Banyoles que, per diferents raons, va anar a viure a Argentina ara fa gairebé deu mesos. Ella, amb vint-i-cinc anys, està vivint una experiència que potser a alguns de vosaltres els agradaria viure.\nPer això volem fer visible la seva història…\nQuins motius et van dur a anar a viure a Argentina? Haguessis anat a algun altre país sinó?\nL’amor. És el principal motiu que em va moure a venir a viure aquí, sinó mai m’hagués pensat venir a viure a Argentina. En aquell moment el meu únic motor va ser l’amor, si no hagués tingut això, no hauria vingut a viure aquí.\nI sí, segurament hauria anat a algun altre lloc, tot i que no sé ni quan ni on. Realment no ho sé però sempre m’havien tirat llocs com Anglaterra, bàsicament per l’idioma. Tot i així no crec que hagués fet el pas. Em faltava el més important i ara mateix ho tinc, aquí.\nHa estat difícil fer el canvi? I la diferència d’horari pel que fa al jetlag?\nPel que fa al jetlag, la primera vegada que vaig venir, la veritat és que no. Potser és perquè vaig venir només quatre dies i abans d’adonar-me’n ja tornava a ser a Banyoles, va ser molt ràpid.\nI les altres vegades tampoc; suposo que és perquè quan arribava aquí era al matí, no la matinada com sol passar, llavors podria més o menys enganxar amb l’endemà. Tant en el cas d’arribar a Argentina, com arribant a Catalunya.\n(Em sento com un polític.)\nAdaptar-me ha estat més difícil. La cultura és molt diferent de la que estava acostumada; també la llengua, ja que tot i ser espanyol, és un castellà molt diferent del d’Espanya.\nCrec que, de no tenir el suport de l’Índigo (marit), hagués tornat. Perquè realment he trobat a faltar moltíssimes coses: l’idioma, la cultura, la família, la feina regular, la natura… Em sembla que veuré una muntanya o un riu i em posaré a plorar… Realment són coses que encara que no ho sembli, s’enyoren.\nQue és el que més t’ha costat?\nLa ciutat en si. Aquí les ciutats són molt diferents del que considerem allà una ciutat gran, com Barcelona. Abans no suportava Barcelona i ara mateix crec que hi aniria només per passejar. Pel que fa la cultura, aquí la gent és menys cuidada i el fet que hi hagi molta més gent es nota. En general és com si els importés molt poc el que tenen al seu voltant. No és com Banyoles, és molt més gran i les coses canvien moltíssim contínuament, sobretot depenent de la zona.\nUna altra cosa són les distàncies, ja que tot està molt lluny entre si. Pots fer dues, tres o quatre hores en cotxe o autobús i continues estant dins de la capital. Per anar a la platja s’han de fer unes sis hores de viatge i encara estàs dins del districte de Buenos Aires. Estàvem acostumats a fer mitja hora per estar a muntanya o mitja més i estar a la platja, i això és un canvi molt gran en la percepció del temps.\nA què et referies dient que la diferència d’idioma és més notable del que sembla?\nHi ha moltíssimes paraules que canvien, a part del boludo i pelotudo que és el més conegut. Hi ha verbs nous com: matear, que és el fet de prendre mate; vanar, que és robar; zafar, que és quan una cosa es deixa lliure… Paraules que canvien com per exemple: un llaç, és un moñito; una camiseta, és una remera; els mitjons, són socatines; el banyador, és una malla… Llavors això pot canviar moltes coses.\nAmb el menjar passen coses semblants, com per exemple un albercoc no és un melocotón, sinó un durazno.\nI si no ets d’aquí, et poden dir una frase i de quinze paraules n’entens tres, per increïble que sembli. I si parlen molt de pressa i a més a més és un grup, et perds totalment.\nEs evident que trobes a faltar la família i els amics però, com trobes temps per dedicar-los?\nA través d’Skype, per missatges de Facebook o així. És bastant difícil algunes vegades entre el canvi d’horari, que moltes de les coses que es poden explicar són del dia a dia, que no són res concret… No trucaré per dir “m’ha caigut una pera i m’he fet un fart de riure”, per exemple. Llavors hi ha moltes coses que les explicaries en el moment i quan trobes l’estona per parlar amb la família simplement ja ha passat.\nD’alguna manera un vol parlar i seguir com sempre, però és difícil. Al principi, sobretot, m’enyorava moltíssim. I quan deixàvem de parlar costava, volia que sempre em veiessin bé. Al final el millor és mostrar-se tal com estàs en aquell instant.\nQuè hi fas allà, a què et dediques? Hi ha més oportunitats de feina?\nAquí el que he estat fent fins ara són classes d’anglès, classes de català (sorprenentment) i de dansa. També he fet bastants tallers, però classes regulars no tantes. Amb l’Índigo hem estat organitzant trobades amb tot tipus d’artistes: plàstics, músics… Aquest projecte l’hem anomenat JammArte al Arte i ens ha portat molta feina durant un temps. Ara ho tenim una mica més parat. D’altra banda he estat fent rastes.\nCrec que en els dos llocs hi ha oportunitats, el que passa és que són diferents maneres de viure. Per exemple, a Banyoles necessites tenir moltíssima constància i amb dues o tres classes al mes no arribes ni a final de setmana. Aquí, si t’organitzes mínimament, amb tres o quatre classes a la setmana pots passar el mes. Llavors crec que la vida aquí és una mica més senzilla en aquest sentit, però en molts d’altres, no. Si que es veritat que hi ha competència perquè estem a capital, però Argentina és tan gran que si surto de Buenos Aires, no hi ha ni professores del que faig.\nHas notat el canvi de govern que hi ha hagut fa poc? Què et sembla?\nSí, s’ha notat i molt, negativament, apujant el preu de les coses. El govern d’Argentina, pel que jo havia estat vivint aquí, era molt volàtil. Per exemple, un quilo de cebes estava a 18 pesos i l’endemà a 26, o la pastanaga a 8 pesos i al cap de tres dies a 24 pesos. Llavors els preus canviaven dia a dia i el canvi de govern amb en Macri ha fet que pugessin moltíssim les factures de la llum, l’aigua, gas… i els lloguers. I tot això sense apujar els sous. També sembla que volen posar moltes traves en l’àmbit cultural.\nPodríem dir que hi ha hagut una devaluació molt gran, fent que aquest canvi no sigui del tot positiu. A part, al ser un govern de dretes, el que vol fer és tenir un fort lligam amb Estats Units i passar de tot Sud Amèrica.\nCulturalment creus que entre Catalunya i Argentina hi ha moltes diferències?\nHi ha un abisme, no té res a veure. Jo crec que un argentí si va a Catalunya es pot adaptar més o menys bé, perquè tot és estructurat i organitzat. Però quan es va a Argentina, crec que és tant el desordre que hi veus en general, no només per la brossa o els tractes entre persones, sinó també pels robatoris que pots arribar a veure davant dels teus ulls. No sé si realment t’hi acostumes.\nTens pensat tornar? Si és així, quan?\nLa veritat és que no en tenim ni idea, és una conversa constant. Hi ha molts pros i molts contres, tant d’una cosa com de l’altra. A dia d’avui no ho sabem.\nSé que vindrem a Catalunya i la nostra intenció és obrir totes les portes possibles perquè quan vulguem venir puguem fer-ho. Però crec que ara com ara viurem a Argentina bàsicament perquè hi ha moltes facilitats. L’ensenyament universitari és gratuït i això ens tira moltíssim. També tenim l’oportunitat de construir una casa.\nPer altra banda tot el que és la cultura catalana, l’organització, la netedat, la gent, la família… és el que més ens atrau. La meva sensació és que viurem a Argentina un temps però que acabarem vivint a Catalunya. No en un mes ni en dos ni en tres, estic parlant d’un temps.\nCrec que passi el que passi, Catalunya sempre serà la nostra primera casa.\nThis entry was posted on 18 Març 2016 by reportersqruli in Entrevistes, General.


novembre, 2020 | Zelig\nEn anteriors publicacions parlàvem de la importància de crear i implementar correctament una bona estratègia de màrqueting de continguts en l’actual època del COVID-19 per continuar mantenint relacions directes i properes amb els usuaris de les nostres empreses i institucions. En aquest article us parlarem l’User Generated Content (UGC) o els continguts generats pels propis usuaris.\nCada dia, els usuaris disposen de més eines per a crear contingut propi adaptat als seus interessos i això provoca un increment constant als canals digitals de continguts generats per ells.\nAquesta tendència actual fa que cada dia més organitzacions potencien els continguts generats pels propis usuaris amb l’objectiu de fer créixer la notorietat de la seva marca a través de que els seguidors parlin be d’ella, sempre que sigui en positiu, evidentment.\nEn aquest escenari actual, és bàsic saber col·laborar amb aquests usuaris per a vincular-nos encara més amb ells i poder generar continguts més propers i amb més credibilitat. Per aconseguir-ho hi ha que saber crear una estratègia per aquests continguts, sense oblidar, però, el propi contingut de la marca\nPer això és important no deixar els continguts només en mans d’ells:\n– S’ha de fer un seguiment de tot el que es parla i es genera de la marca a les xarxes.\n– Oferir-los material que sigui fàcil de compartir i amb el que es pugui generar contingut propi.\n– I, sempre, mantenir l’essència de la marca amb un contingut que respecti la base i els valors d’aquesta marca\nGopro és una de les marques que promouen amb més èxit la generació de contingut dels propis usuaris que comparteixen fotos i vídeos a Instagram, per exemple. Una de les seves accions va ser aquest concurs per premiar la participació dels seus seguidors.\nFotografies de tot Catalunya a través dels ulls dels propis seguidors és aprofitat per l’Agència Catalana de Turisme (ACT) per a omplir el seu perfil d’Instagram amb el hashtag #catalunyaexperience.


Article per la Revista Valors, Març de 2015\nEl sociòleg Ignacio Sánchez-Cuenca té un llibre magnífic que porta per títol “Más Democracia, Menos Liberalismo”. L’argument central del llibre és que en molts països s’ha anat massa enllà a l’hora de delegar decisions de política econòmica a agències independents. Unes agències que no estan sota control democràtic. Hi ha bones raons, però, per separar determinades decisions dels vaivens de la política.\nPot ser una bona idea, per exemple, delegar la política monetària a un banc central independent per evitar que els polítics facin un ús abusiu de la màquina d’imprimir diners. Els responsables d’aquestes agències no són escollits democràticament ni han de donar explicacions a la ciutadania. És per això que sovint també se les anomena institucions contra-majoritàries. La delegació pot ser beneficiosa si aprofita el coneixement dels experts i evita (o redueix) les possibles temptacions.\nEl millor argument per defensar aquest tipus d’institucions no-democràtiques és el problema del compromís. Hi ha vegades que resulta impossible establir un compromís segons el qual un es compromet a no fer un ús abusiu de les seves decisions. Per evitar les temptacions de demà, doncs, millor lligar-se les mans avui. En el fons es tracta d’un raonament ben simple: per assolir demà un escenari desitjable, he de limitar el número d’alternatives possibles avui.\nAra bé, una delegació excessiva a experts independents pot acabar sent contraproduent. La crítica òbvia és que en realitat els suposats experts independents poden no ser-ho a la pràctica. Una crítica més de fons, però, és que en realitat totes les decisions de política econòmica creen guanyadors i perdedors. Un nivell d’inflació alt, per exemple, resulta beneficiós pel deutors i perjudicial pels creditors. De manera que una xifra tècnica com el nivell d’inflació tindrà necessàriament repercussions polítiques i econòmiques. A més, un banc central pot tenir com a objectiu exclusiu el control de la inflació, com és el cas del BCE, o pot tenir com a objectiu tant el creixement com la inflació, com fa la Reserva Federal Americana. El que és rellevant és que en funció de quins siguin els objectius, la distribució de guanyadors i perdedors serà diferent.\nPer tant, el perill és deixar a les mans d’experts masses decisions de política econòmica. L’expert, al cap i a la fi, és també fal•lible i pot no ser capaç d’internalitzar els costos que pot acabar creant a una part de la ciutadania. De manera que és positiu que les grans decisions de política econòmica, que necessàriament han de resoldre conflictes d’interessos, es dirimeixin a les urnes. Per què? Per una raó molt senzilla, perquè és l’única manera de respectar la regla segons la qual cada persona val el mateix: una persona, un vot.\nVulnerar aquesta regla és equivalent a tractar amb paternalisme, en el millor dels casos, o amb injustícia, en el pitjor, una part de la ciutadania. No és casualitat que quan van maldades s’escoltin amb més freqüència els cants de sirena dels tecnòcrates. Hi ha certa evidència, per exemple, que daltabaixos econòmics acostumen a augmentar els nivells de tecnocràcia dels governs que venen després. Per això convé recordar que el principi democràtic bàsic és el d’autogovern del poble d’acord amb el principi de la majoria -en el que compten per igual el vot de l’expert i el vot del forner. Dit d’una altra manera i parafrasejant Todorov: la tecnocràcia pot ser també un enemic íntim de la democràcia.


Carta dominical | «Tomàs, del dubte a la fe» - Arquebisbat de Barcelona\nCarta dominical | «Tomàs, del dubte a la fe»\nL’incredulitat de sant Tomàs (1602), Caravaggio.\nAquest segon diumenge de Pasqua l’Església ens convida a llegir un episodi preciós de l’Evangeli de Joan. Aquest relat ens ajudarà a mantenir viva la nostra fe i a omplir la nostra vida de la joia que Jesús ressuscitat ens ofereix.\nEs fa de nit a Jerusalem. Jesús ha mort a la creu. Els deixebles estan reunits en una casa que té les portes ben tancades. El dolor i la por han tancat també el cor dels seguidors de Jesús.\nTot sembla perdut. No obstant això, de sobte, passa una cosa meravellosa. Jesús es presenta enmig de la comunitat. En veure’l, els deixebles es commocionen. Després de la por i de la sorpresa inicial, recuperen la pau i se senten perdonats per Déu. Les seves pors s’esvaeixen i se senten envaïts per una alegria immensa.\nTot seguit, Jesús exhala el seu alè sobre els deixebles. És l’Esperit Sant. L’Esperit de Jesús transforma els primers deixebles en una comunitat viva, que serà capaç de portar l’esperança i el consol a tothom. També a nosaltres, la trobada amb Jesús ressuscitat ens converteix en testimonis de la pau, del perdó i de la joia del Regne de Déu. Deixem que l’Esperit Sant renovi els nostres cors amb la seva força creadora.\nLa segona part d´aquest bell passatge de l´Evangeli de Joan ens mostra el camí de fe d´un dels dotze apòstols: sant Tomàs. Tomàs no hi era present i no creu en el testimoni dels seus companys. Té dubtes i necessita més proves. Al cap de vuit dies, el diumenge següent, el Senyor ressuscitat torna. Jesús mostra a Tomàs les ferides de la seva Passió i el convida a posar-hi el dit. Tomàs no arriba a tocar Jesús. Recupera la fe quan sent que el Senyor l’estima. Torna a creure quan Jesús el convida a confiar novament en ell i li diu: «No siguis incrèdul, sigues creient.» (Jn 20,27).\nTambé nosaltres podem ser com Tomàs. Ens costa trobar Jesús a la nostra vida de cada dia i sovint dubtem del testimoni dels nostres germans. Però Jesús continua trucant a la porta del nostre cor i ens diu que no tinguem por, només fe. I és que només serem feliços de veritat quan nosaltres l’estimem encara que no l’hàgim vist, i ara, sense veure’l, creiem en ell (cf. 1Pe 1,8). Serà en aquell moment quan, encara enmig dels nostres dubtes, podrem dir com Tomàs: «Senyor meu i Déu meu!» (Jn 20,28).\nSegons l’evangelista Joan, Jesús ressuscitat es va presentar davant dels deixebles dues vegades en vuit dies, totes dues en diumenge. Una dada significativa, perquè també el diumenge Jesús es fa present, després de més de dos mil anys, a l’eucaristia dominical. L’eucaristia és el memorial de la mort i la resurrecció de Jesús. Ell ens espera cada diumenge i en cada Eucaristia, trobem-nos amb ell! Deixem que Ell es trobi amb nosaltres!\nBenvolguts germans i germanes, Tomàs va reconèixer Jesús quan va veure les ferides de la Passió. Que l’evangeli que hem llegit aquest diumenge ens ajudi a reconèixer Jesús en els crucificats del nostre món.


Quina àrea urbana es vol? | G. Pladeveya / G. Busquets | girona | Urbanisme | El Punt Avui\nQuina àrea urbana es vol? Quina àrea urbana es vol? Quina àrea urbana es vol? Quina àrea urbana es vol? + Quina àrea urbana es vol? E-mail\nQuina àrea urbana es vol?\nCoincideixen que podria esdevenir un pol referencial econòmic del sud d’Europa\nEls petits reclamen veu i entesa en una iniciativa que ha de liderar Girona\nMapa que encercla l’àrea metropolitana Arxiu.\nQuina àrea urbana es vol? Quina àrea urbana es vol? Quina àrea urbana es vol? Quina àrea urbana es vol? Quina àrea urbana es vol? E-mail\nLa ubicació, d’una manera harmònica, de serveis i equipaments estratègics més enllà de Girona ciutat; tenir una mirada que traspassi els límits locals i que permeti pensar més en clau supramunicipal, i el consens que la capital gironina ha de liderar el desenvolupament de l’àrea urbana de Girona. Són algunes de les reflexions i conclusions dels alcaldes i alcaldesses dels catorze municipis del Gironès i la Selva que integren la trama metropolitana gironina, als quals aquest diari ha preguntat com consideren que s’hauria de vertebrar i impulsar aquesta àrea. És un projecte que tots valoren positivament, pel fet que podria obrir vies de col·laboració a l’hora de traçar estratègies de desenvolupament econòmic i de consolidació de nous serveis públics. Vuit anys després de l’aprovació del pla director urbanístic del sistema urbà de Girona (Pdusug), però, assenyalen que de moment han estat incipients els contactes que s’han mantingut en el marc actual de revisió d’aquest instrument de planejament.\nEl 27 de juliol del 2010, el Departament de Territori del govern català va signar l’aprovació definitiva del Pdusug. Els catorze municipis que incloïa són tant de l’òrbita més pròxima a Girona com d’altres de més allunyats, però que despunten dins d’una segona corona. Són Girona, Salt, Vilablareix, Sarrià, Fornells, Sant Gregori, Bescanó, Aiguaviva, Sant Julià de Ramis, Quart, Celrà, Llambilles, Riudellots i Vilobí. Sis anys després de l’aprovació del pla, en va començar, l’estiu del 2016, una modificació, ja que hi havia aspectes que quedaven descontextualitzats en relació amb el moment social i econòmic del territori. La revisió està ara en procés intern dins del Departament d’Urbanisme, i ha de servir, entre altres coses, per delimitar les futures zones de creixement residencial i industrial.\nEl G-5 gironí\nL’any 2014, els alcaldes de Girona, Salt, Vilablareix, Sarrià i Fornells van signar un acord estratègic en clau supramunicipal que van qualificar de fita històrica. L’aleshores alcalde de la capital gironina, Carles Puigdemont, el va definir com “un instrument d’estat” per esdevenir una àrea “estratègica del sud d’Europa”. Un cop s’enllesteixi el nou pla director, un dels punts serà veure quin àmbit funcional s’atorga a aquests cinc municipis i si hi ha voluntat política per tirar endavant la idea d’àrea metropolitana, més enllà del mapa esbossat per la Generalitat.\nPer vehicular-ho, diversos alcaldes aposten per la creació d’un nou ens, des del qual es consensuïn objectius. I, pel que fa a les localitats amb menys volum de població, reclamen ser més escoltades i que el marge de desenvolupament dels seus termes sigui més flexible.\nBeneficis recíprocs de la proximitat amb la capital\nLa proximitat ja fa compartir serveis, explica l’alcalde de Fornells, Narcís Boschdemont (CiU). En aquest sentit, recorda els beneficis recíprocs d’estar situats a “deu minuts en cotxe pràcticament de la plaça Catalunya de Girona” i de les connexions en tren i línia d’autobús d’un municipi “molt preuat per viure-hi per la qualitat de vida i els equipaments” que té. Narcís Boschdemont recorda que, si bé en aquests anys no s’ha fet gaire res i el projecte està aturat des de l’acord signat el 2014, no es pot deixar perdre una iniciativa “molt interessant” i que beneficiaria tots els municipis d’aquesta àrea metropolitana. “Guanyem moltes coses tenint Girona, la capital, al costat, però també Girona en podria guanyar en matèria d’espai per instal·lar polígons.” L’alcalde destaca, però, que no és una empresa fàcil.\nVoluntat per seure i pensar a gran escala\nL’alcalde de Vilablareix, David Mascort (ERC), assenyala que el primer que cal és que hi hagi voluntat dels equips de govern dels primers cinc ajuntaments de l’àrea urbana, i després dels catorze, per seure i “crear algun ens en comú, un òrgan formal”. Hi afegeix, això sí, que la iniciativa l’ha de liderar la capital, Girona. Si bé hi ha hagut acords bilaterals entre municipis, no s’ha fet res conjunt des del 2014 amb relació al futur embrió de l’àrea metropolitana, que qualifica de “nucli d’oportunitats”, des de l’atracció d’indústries fins a la dinamització comercial, passant pel turisme, la mobilitat i la possibilitat de compartir serveis. Mascort recorda que hi ha municipis que fa anys que reclamen pensar a gran escala, perquè ja no es pot veure Girona i els pobles de l’entorn com al segle XIX, sinó que cal fer-ho amb paràmetres del segle XXI.\nCreixement limitat per ser espai aeri\nL’alcalde d’Aiguaviva, Joaquim Mateu (PIA), és favorable a qualsevol acció de desenvolupament conjunt. Assenyala, però, que el creixement urbanístic al municipi està condicionat, en part del sòl, per ser espai aeri. Remarca el fet que Aiguaviva ja és un “territori per on passen entre set i vuit infraestructures” i que l’ampliació de l’aeroport els “trinxaria” encara més. Quant al polígon industrial, recorda el projecte d’Hipra a Can Garrofa.\nL’evolució més enllà de les ciutats grans\n“Com a poble petit, la nostra posició és clara”, diu l’alcalde de Llambilles, Josep Maria Vidal (CiU). No es volen veure absorbits ni perjudicats per l’àrea urbana de Girona. “És el que ha passat una mica amb el pla territorial vigent, en què es limita moltíssim el nostre espai de creixement. Això afecta l’economia, i no aspirem a ser només el jardí de l’entorn de Girona.”\nAprendre a tenir mirada supramunicipal i exercir una capitalitat lleial i generosa\nEl Punt Avui. Girona 13-01-2019, Pàgina 22


L’aeroport de Girona va perdre un 7% de passatgers el mes de novembre – Girona A cop de post\nL’aeroport de Girona va perdre un 7% de passatgers el mes de novembre\n11/12/2013 ~ Raül Muxach\nMapa de destins de Girona d’aquest hivern. Font: AENA\nL’aeroport de Girona ha tornat a perdre passatgers el mes de novembre; un 7% en comparació amb el mateix mes de l’any passat. Com és habitual un cop acabada la campanya d’estiu, Ryanair s’ha convertit en pràcticament l’únic operador i ha transportat el 96% dels passatgers, 6 punts per sobre de la mitjana anual. Alemanya és el principal client seguit de molt a prop pel Regne Unit i Itàlia.\nEl mes de novembre van passar pel Girona Costa Brava 91.830 passatgers. Són 6.972 menys que un any enrera i suposa tornar a entrar en números negatius després de l’oasi estadístic que va ser octubre (març va ser l’altre més on els registres de 2013 van superar els de 2012). En el que portem d’any, han passat per l’aeroport 2.670.512 passatgers, un 3% menys que els 11 primers mesos de 2012.\nLa majoria de tràfic és amb Alemanya. 510.582 clients han utilitzat alguna de les 4 destinacions que ofereix Ryanair en aquell país (Dusseldorf, Frankfurt, Colònia i Bremen). En segon lloc hi ha el flux amb el Regne Unit, amb 504.614 usuaris i també quatre destinacions (Londres (2), Bristol i Manchester). Itàlia, amb 486.439 bitllets venuts i 4 destinacions (Cagliari, l’Alguer, Pescara i Florència) és el tercer client de l’aeroport, doblant Holanda (233.653 usuaris i dues destinacions). Polònia, amb 131.586 anades i tornades a les dues destinacions, és el cinquè mercat.\nAquest mes de novembre Ryanair ha transportat el 96% dels clients (la mitjana, durant l’any, oscil·la entre el 90 i el 91%), un cop Transavia i el touroperador Thompson ha donat per acabada la campanya d’estiu. Si la companyia irlandesa ha transportat 88.150 passatgers aquest novembre, el segon operador aquest mes ha estat Wizz Air, que ha portat 2.636 passatgers a Kiev.\nPosted in Infrastructures\tAENAAeroportAlemanyadestinacionsestadisticaGironaItàlianovembreregne unitRyanairWizz Air\n‹ PreviousEls empresaris recomanen a la Generalitat que s’aprimi\nNext ›Una plaga de coloms amenaça les vaques de l’Alt Empordà


Ryanair obrirà quatre rutes més a Espanya a partir de l'1 de desembre\nPublicat 20/10/2020 11:03CET\nL'aerolínia de baix cost Ryanair ha anunciat aquest dimarts que operarà a Espanya quatre rutes nacionals a partir de l'1 de desembre del 2020, després d'haver registrat "un augment rècord" en la demanda dels consumidors espanyols.\nAixí, aquestes rutes seran entre Alacant i Vitòria, amb dues freqüències setmanals; Barcelona i Lanzarote, amb quatre freqüències setmanals; Màlaga i València, amb tres freqüències i Palma-Jerez, amb dues freqüències, segons ha avançat la companyia a través d'un comunicat.\n"Amb aquests vols, la companyia continua donant suport al comerç regional i al turisme local, i facilita els desplaçaments a tothom que desitgi visitar els amics i familiars, en un moment en què la majoria de les companyies aèries disminueixen les operacions", ha apuntat la companyia.\nPer celebrar les connexions, l'aerolínia ha fet una oferta de seients amb tarifes disponibles a partir de 19,99 euros per viatjar des de l'1 de desembre fins a final de febrer del 2021, una promoció que estarà disponible fins aquest dimecres 21 d'octubre a la mitjanit.\n"A partir d'ara, els clients espanyols podran reservar els viatges per Espanya amb les tarifes més baixes i amb tota seguretat gràcies al conjunt de mesures sanitàries que Ryanair ha engegat per protegir els clients i la tripulació", ha assenyalat Jason McGuinness, director comercial de Ryanair.


Number 8 The Townhouse Derry / Londonderry Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n8 Artillery Street, Foyle, Derry / Londonderry, Regne Unit, BT48 6RG - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Number 8 The Townhouse\nConvenientment situat a Derry / Londonderry, Number 8 The Townhouse és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Number 8 The Townhouse, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com magatzem d'equipatge, transport hotel/aeroport, lloguer de cotxes, lloguer de bicicletes, àrea de TV/saló compartit.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, escriptori, insonorització, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Derry / Londonderry, faci de Number 8 The Townhouse la vostra llar.


L’Agrupació de Jugadors, sempre amb les penyes\nL'exjugador Alberto Manga amb els jugadors de la penya. / PB Ramon Llorens de Rubí\nNOTÍCIES 02 de set. 2020 - Confederació Mundial de Penyes / ABJ\nEls exjugadors blaugrana Paco Martínez i Alberto Manga han participat en dos dels actes organitzats per Penyes Barcelonistes des de la represa de l’activitat\nEls mesos d'estiu, especialment el juny, solen ser una de les èpoques amb més activitat per les Penyes Barcelonistes, que aprofiten per celebrar els finals de temporada i diversos actes multitudinaris com les trobades, aniversaris o fins i tot el Congrés Mundial de Penyes. I en molts d'aquests esdeveniments l'Agrupació de Jugadors del FC Barcelona (ABJ) s'hi fa present a través dels seus membres. Només el 2019, entre els mesos de juny i agost les Penyes van organitzar més de 40 activitats on hi va haver presència d'exfutbolistes del Club.\nPerò aquest estiu les mesures de seguretat recomanades per les autoritats sanitàries per protegir les persones del coronavirus han obligat a cancel·lar la immensa majoria d’actes. Fins el moment, en aquesta nova temporada que va començar al juliol, l’ABJ ha participat en dos actes de penyes celebrats a l'aire lliure.\nAl Torneig de Golf Penyes, organitzat per la Federació de Penyes del Barcelonès Est a principis de juliol, hi va assistir Paco Martínez, exjugador que va estar 6 temporades al Club i que va ser un dels herois de Basilea 79. Es tracta d’una de les cites més recurrents del calendari penyístic anual i, tot i que la participació va ser més reduïda que en edicions anteriors, Martínez confessa que "el dia va ser espectacular, molt ben organitzat per la Federació, i lògicament amb molta prudència a l'hora de jugar i lliurar els trofeus". En aquest cas, Martínez va estar acompanyat dels també exjugadors blaugrana, Jordi Gonzalvo i Pep Munné.\nMesures de seguretat basades en la distància, la higiene i el control de temperatura dels assistents han estat la nova rutina dels casals esportius que s'han celebrat arreu de Catalunya durant aquesta primera part de l'estiu. El que organitza la PB Ramon Llorens de Rubí, així com tots els altres campus organitzats per les penyes, no n'ha estat una excepció. Cada tarda, un bon nombre d'infants i joves de la localitat han participat en aquesta activitat, que va visitar l'exjugador blaugrana -i també vallesà- Alberto Manga.\nEn aquest sentit, i com passa sovint en les activitats de futbol, Manga, que és entrenador, va anar més enllà d'una simple visita i, tal com explica el president de la penya, Josep Capmany, "es va implicar totalment a l'entrenament dels nens i nenes i se'ls va posar a la butxaca de seguida". El mateix exjugador té molt clar que en segons quins actes el col·lectiu d'exfutbolistes blaugrana pot aportar més gràcies als seus coneixements i a la seva mateixa experiència, ja que "les penyes viuen molt intensament la nostra visita, esperen que les acompanyem, donem el nostre punt de vista de l'actualitat del Club i que compartim la nostra experiència".


Cabify i Unauto presentaran un recurs contra la limitació de llicències de VTC | betevé\nLes dues plataformes alerten que el nou reglament de l'AMB destruirà més d'un miler de llocs de treball a Barcelona\nMariano Sylveira, gerent regional de Cabiby, ha explicat a betevé que els advocats de l’empresa ja estan treballant per presentar un recurs als jutjats, un cop es publiqui el nou reglament, que serveixi per frenar aquesta mesura que, afirma, “no té cap fonament jurídic”. Sylveira està convençut que guanyaran la batalla judicial i, també, confien que el Ministeri de Foment recordi a l’AMB que no té competències per regular aquesta activitat.\nCabiby considera que hi ha una part “molt bel·ligerant” del sector del taxi que intenta que aquesta empresa desaparegui. Segons ha explicat Sylveira, estan en joc prop d’un miler de llocs de treball només a Barcelona ciutat i, si aquesta mesura es copia a altres ciutats com Madrid o València, se’n podrien arribar a perdre més de 5.000.\nDes d’Unauto VTC també donen xifres similars. Alerten que 1.300 persones es poden quedar a l’atur amb la decisió de l’AMB. Segons el president de l’associació, Eduardo Martín, “la facció més radical del taxi de Barcelona” és la que vol que desapareguin les empreses de lloguer de vehicle amb conductor (VTC), i lamenta que les pressions d’aquest sector hagin fructificat.\n— Àrea Metropolitana — Institut Metropolità del Taxi — taxi\nCan Peguera s’omple de cotxes aparcats de gent de fora del barri\nL’Ajuntament defensa els canvis al bus malgrat les crítiques veïnals\nMobilització veïnal a les Tres Torres contra el recorregut de la nova V9


El govern allarga fins al 7 de juny el confinament pel repunt de contagis a la capital\n4 min. Barcelona 25/05/2020 22:01\n651x366 Un home sense casa carregant les seves poques pertinences davant d'una sucursal bancària a la ciutat de Buenos Aires / IGNACIO RONCORONI / EFE Un home sense casa carregant les seves poques pertinences davant d'una sucursal bancària a la ciutat de Buenos Aires / IGNACIO RONCORONI / EFE\nMenys d’una setmana li queda a l’Argentina per negociar amb els creditors estrangers el pagament del deute, valorat en uns 66.200 milions de dòlars. El dimarts 2 de juny venç el termini i divendres el govern no va fer efectius els 503 milions d’interessos de tres bons que havien vençut un mes enrere. La conseqüència va ser la declaració de la novena suspensió de pagaments de la seva història. De moment, es tracta d’un default selectiu. Encara hi ha partit perquè totes dues parts arribin a un acord per reestructurar el deute milionari. En aquest context, el coronavirus no ha fet altra cosa que agreujar la situació de crisi social i econòmica del país.\nConscient que és impossible eixugar el deute, el president Fernández ha proposat als creditors una reducció del 5,4% dels diners que ha d’abonar, una rebaixa del 62% dels interessos i un període de gràcia de tres anys. La resposta dels creditors: un no rotund, però es mantenen a la taula de negociacions fins al 2 de juny. La reestructuració de bons per 66.238.000 dòlars representa només una part del total del deute públic argentí, que ascendeix a 323.192,6 milions de dòlars.\nA diferència dels països de la regió, l’Argentina està mantenint més o menys a ratlla l’epidèmia de covid-19, en part gràcies a la reacció ràpida de l’executiu, que veient l’evolució de la rapidesa de transmissió a Europa va adoptar un confinament estricte a tot el país i que acaba d’allargar fins al 7 de juny, malgrat les veus que demanen reactivar l’economia. Les autoritats epidemiològiques han confirmat 8.800 casos positius i han certificat la mort d’uns 400 malalts, unes xifres molt reduïdes si es tenen en compte les del Perú (121.000 diagnosticats), Xile (74.000) o el Brasil (363.000).\nEl principal focus de coronavirus al país és Buenos Aires i la seva densa àrea metropolitana, on viuen 13 milions de persones, en què les últimes setmanes el nombre de casos s’ha disparat després de mantenir-se estable durant el mes d’abril. També en aquest país són els ciutadans més empobrits els que pateixen doblement a causa de la infecció i de les mesures restrictives. Són els veïns de les anomenades villas miseria, barris amb pocs serveis i habitatges sense les mínimes condicions higièniques ni d’espai per seguir amb el protocol contra la transmissió del covid-19.\n“El virus corre pels carrers, en la mesura que pugueu quedeu-vos a casa”, ha exclamat el president Fernández quan ha anunciat l’allargament de la quarantena, que serà més estricta al gran Buenos Aires. A Fernández la pandèmia li ha esclatat quan no duia ni quatre mesos al càrrec ni ha pogut posar en pràctica cap acció. Des del primer dia el govern ha vist el confinament com la mesura més eficaç, però el tancament de comerços i de les fàbriques des del 20 de març ha fet que se'n ressentin tant les dades macroeconòmiques com les de l’economia domèstica. L’economia nacional es va contraure un 11,5% al març, una autèntica patacada.\nUna enquesta publicada pel diari La Nación revela que el coronavirus ha deixat en números vermells un gruix de la població que no s’ha recuperat de les crisis cícliques que assoten el país des del corralito del 2001, que va descobrir la fam i malnutrició de criatures en un país considerat desenvolupat. L’enquesta, feta pel Centre d’Economia Regional i Experimental (CERX), subratlla que el 90% de la població ha deixat de pagar deutes contrets (impostos, serveis i deutes a familiars) perquè la pandèmia els ha deixat sense feina i assenyala que l’aturada econòmica ha fet augmentar en gairebé un milió les famílies endeutades.\nLa taxa de suport a Fernández és avui 10 punts més elevada que al setembre, fins al 53%.\nCrisi de deute


La Cotorra de la Vall: L’Ajuntament firma un conveni amb la Delegació de Govern que facilita a la Policia Local l’accés als arxius de violència de gènere del Ministeri de l’Interior.\nL’Ajuntament firma un conveni amb la Delegació de Govern que facilita a la Policia Local l’accés als arxius de violència de gènere del Ministeri de l’Interior.\nJunta Local de Seguretat on es va firmar el conveni\nL’Ajuntament firma un conveni amb la Delegació de Govern que facilita a la Policia Local l’accés informàtic als arxius de violència de gènere del Ministeri de l’Interior. El conveni ha estat firmat a iniciativa de l'Alcaldia, amb la qual cosa, Tavernes serà un dels pocs Ajuntaments espanyols adherit a aquest tipus de protocol.\nLa Junta Local de Seguretat Ciutadana, presidida per l'alcalde Jordi Joan, va concloure en la reunió de dimarts els tràmits d'adhesió al conveni que permetrà l'accés informàtic als arxius de violència de gènere del Ministeri de l'Interior. El representant de la subdelegació del govern va rebre el protocol de col·laboració signat per la Guàrdia Civil i la Policia Local de Tavernes que donava per complimentats tots el requisits exigits pel conveni i a partir d'ara s'hauran de designar els agents que en rebran la formació.\nL'alcalde, Jordi Joan, ha manifestat que “hem completat una col·laboració iniciada el 2006 amb la Guàrdia Civil per fer el seguiment d’ordres d’allunyament per violència de gènere. La Policia Local amb l'accés informàtic a l’arxiu del Ministeri en matèria de gènere podrà fer un seguiment íntegre de les víctimes de violència domèstica i de gènere que tinga assignades, participant i col·laborant amb la Guàrdia Civil en les diligències i seguiment d’ordes d’allunyament que imposen els jutges”.\nJordi Joan explicava que el sistema es una aplicació informàtica del Ministeri de l'Interior que integra la informació i els recursos operatius per assistir a les dones víctimes. La valoració del risc es realitza mitjançant una ferramenta construïda a partir de 40.000 casos reals i validada per un equip de catedràtics universitaris i especialistes de la policia i institucions penitenciaries. Els especialistes policials determinen el risc de la víctima de patir una agressió segons quatre nivells, de l'extrem al baix. Les dades es revisen de forma periòdica i sempre que ho disposa l’autoritat judicial o fiscal, o hi haja circumstàncies que afecten a la víctima o a l’agressor.\nAquesta valoració s’incorpora a l’atestat policial, es comunica a l’autoritat judicial i fiscal i es generen avisos sobre les circumstàncies de cada cas i les alertes que poden elevar el nivell de risc de la víctima.\nLa firma del conveni culmina un procés iniciat ara fa un any a instàncies de l'Alcaldia de Tavernes amb l’adhesió formal de la Policia Local de Tavernes al conveni en matèria de violència de gènere establert pel Ministeri de l’Interior i la Federació Espanyola de Municipis i Províncies.\nPublicat per La Cotorra de la Vall a 10:57


Portal de Correos - Informació duanera relativa a trameses postals\nEnviar i rebre mercaderies per via postal\nLes empreses i empresaris espanyols que exportin mercaderia per via postal poden sol·licitar a Correos que els formalitzi el DUA d’exportació, que és el document que els permet acreditar la sortida de la mercaderia dels seus respectius territoris i poder aplicar-se els beneficis fiscals i les desgravacions que segons dret els correspongui.\nD’altra banda, la importació a la Península i les Balears, les Canàries, Ceuta i Melilla de mercaderia procedent de tercers països pot estar subjecta a controls de seguretat (sanitat, farmàcia, etc.) en funció del tipus de mercaderia que es tracti, al marge del tràmit d’importació que s’hagi de realitzar davant de la duana per poder lliurar la tramesa al vostre domicili. Cal posar de manifest que la importació de certa mercaderia pot estar restringida o prohibida a Espanya, per la qual cosa es recomana als destinataris de trameses internacionals la seva obligació d’informar-se dels documents que s’exigeixen a l’entrada de mercaderia; no obstant això, Correos us oferirà l’assessorament que estigui al seu abast per facilitar-vos la importació de les trameses.\nFinalment, cal recordar que la importació de mercaderies procedents de tercers països a la Península i les Balears, les Canàries, Ceuta i Melilla està subjecta al pagament dels tributs que d’acord amb la Llei són obligatoris.


Fer esport, també a la plaça de Les Glòries | Les Glòries | Ajuntament de Barcelona\nFer esport, també a la plaça de Les Glòries\nLa guingueta, situada a l'avinguda Diagonal amb carrer de Cartagena, ofereix serveis de dinamització d'activitats i de cessió de material esportiu.\nLa plaça des les Glòries hi ha de tot i més per practicar esport sense excuses: compta amb una zona de gimnàstica per exercitar el cos; una àrea habilitada amb camps de petanca; cistelles de bàsquet; una àrea destinada a esports i màquines per a la gent gran; un espai destinat a poder patinar lliurement; instal·lacions de tennis taula i taules de futtoc; dues pistes de voleibol i un circuit d’atletisme amb una anella de 200 metres i una zona amb taulells d’escacs.I ara, a més a més, s’ha instal·lat una guingueta, a la confluència de l’avinguda Diagonal amb el carrer Cartagena, que s’encarregarà de dinamitzar l’activitat esportiva que es fa a la zona i de cedir el material esportiu pertinent per a desenvolupar les activitats.\nAixí, si voleu jugar a futbol, voleibol o qualsevol altre dels esports que es poden practicar a la zona, cada dia entre setmana a la tarda, de 16.00 a 20.30 hores, tindreu al vostre abast aquest servei. Aquest horari s’amplia durant el cap de setmana, així que el servei estarà disponible entre les 10.00 i les 20.30 hores.\nEl material del qual disposen els dinamitzadors de la guingueta, per ser prestat i fer un ús lliure i gratuït de l’espai esportiu, el composen raquetes i pilotes de tennis taula, pilotes de bàsquet per adults i infants, xarxes i pilotes de voleibol, pilotes de futbol i pilotes de futtoc. Per poder fer ús d’aquest material esportiu es demanarà que els usuaris presentin el seu DNI.\nA banda d’això, disposeu d’uns escacs gegants i també de tot el mobiliari d’estada que hi ha fora de la guingueta. És a dir, taules, cadires i gandules. Podeu usar-les de forma lliure per menjar, descansar, llegir i gaudir de l’entorn de forma cívica.\nComments Off on Fer esport, també a la plaça de Les Glòries


Transgourmet forma part de Grup Euromadi | Transgourmet Iberica\nen qui confiar\nEl Grup Euromadi va néixer de la unió d’interessos entre associats i proveïdors la relació dels quals transcorre per la via del benefici mutu. Durant tots aquests anys, el grup ha aconseguit consolidar-se a Europa, expandir el negoci a Portugal i establir un alt índex de competitivitat a la distribució. Una de les principals característiques del Grupo Euromadi radica en la força de la unió dels seus associats. Referent en el sector de la distribució i sempre fidel a la seva missió de prestar el millor servei als seus associats té com a principals objectius: la participació com a base de creixement, la transparència com a model de gestió, la diversificació com a garantia de desenvolupament, la innovació com a plataforma de progrés, la qualitat integral com a norma permanent i, en últim lloc, la capacitat de negociació com a gestor de competitivitat.\nL'any 2009 Transgourmet ens incorporem a Euromadi, societat on tenim la satisfacció de ser-ne consellers. Formar part d’aquesta central de compres ens ha permès fer un salt qualitatiu en la nostra gestió i en el nostre desenvolupament. També ha suposat una font d'innovació constant, ja que hem passat d’una central de compres a l’ús, a una central de serveis amb projectes molt importants per als seus socis, convertint-nos en un generador de valor.\nVisita la nostra web per saber més:


La mercantilització de l’agricultura: impactes i alternatives | Barcelona Metròpolis | Ajuntament de Barcelona\nLa mercantilització de l’agricultura: impactes i alternatives\nProfessora d’Investigació a INGENIO (CSIC-UPV), doctora en Veterinària (Universitat de Còrdova) i doctora en Sociologia (Universitat Autònoma de Barcelona).\nDes de mitjans del segle XX, l’agricultura ha patit més transformacions que en els darrers 10.000 anys. Ha deixat de ser un bé comú per convertir-se en una mercaderia. La producció intensiva es concentra cada cop més i el medi rural queda despoblat. La solució vindrà del diàleg entre el coneixement científic i el tradicional, de l’agroecologia.\nEl cultiu d’aliments, és a dir, l’agricultura, és una activitat mil·lenària que ha permès a la humanitat garantir, entre d’altres, la seva pròpia reproducció. També ha permès l’intercanvi entre diferents regions del món i generar les bases del que avui coneixem com a desenvolupament. Però en els darrers 60 anys —sobretot a partir de la introducció del mercat agrícola a les regles del lliure comerç—, l’agricultura ha patit més transformacions que en els 10.000 anys anteriors. Aquestes transformacions venen derivades de múltiples processos, però en destaco dos de fonamentals: per una banda, el naixement de la societat industrial, que no hauria estat possible sense altres transformacions prèvies que van facilitar l’“acumulació originària”, tal com la descrivia Karl Marx: el tancament de les terres comunals d’ús agrícola i la seva posterior privatització i mercantilització; i, per altra banda, el paper que ha tingut el coneixement científic en una societat industrialitzada en la qual el progrés s’identifica amb l’avenç tecnològic i l’ésser humà —en particular, “l’home”— es percep capaç de controlar la natura des d’una perspectiva absolutament antropocèntrica i androcèntrica; una societat que rebutja, per considerar-los endarrerits, la resta de coneixements que coexisteixen amb el científic, i que són aquells que ens han permès evolucionar, fins avui, en sintonia amb la natura.\nEl canvi de l’agricultura pagesa a l’agricultura industrial no ha estat voluntari ni pacífic, sinó forçat i violent.\nPel que fa al discurs, tot conflueix en un fet fonamental: l’agricultura i tots els recursos necessaris per produir aliments passen de ser un bé comú a una mercaderia, i l’alimentació deixa de ser un dret humà per ser regida pels mateixos patrons que la lògica mercantil. Però hi ha un element que no sempre tenim en compte quan parlem dels canvis que ens han dut fins al punt actual, i que convé recordar: en totes les transformacions que ha patit l’agricultura hi ha hagut, i segueix havent-hi, violència. És a dir, el canvi de l’agricultura pagesa a l’agricultura industrial no ha estat voluntari ni pacífic, sinó forçat i violent.\nDes de la violència exercida per expulsar la pagesia i privatitzar les terres comunals —que va permetre el pas de l’edat mitjana a la moderna—, fins a la violència actual en els processos d’acaparament de terres, la lluita contra la reproducció i l’ús de llavors locals, i la privatització de l’aigua; o una violència més subtil davant l’ús dels coneixements tradicionals i la subordinació de l’agricultura a la resta del sistema alimentari, mitjançant una organització institucional i jurídica que discrimina (i criminalitza, en alguns contextos) l’agricultura pagesa.\nLes conseqüències són realment desastroses, en diversos nivells. Juntament amb aquestes conseqüències, també podem pensar en els reptes als quals s’enfronta l’agricultura en tot el seu conjunt. Considerem-ho en diversos blocs:\nArreu del món, la industrialització i la globalització de l’agricultura, fruit de la mercantilització, han provocat que la producció d’aliments, en lloc de ser una activitat desenvolupada en equilibri amb la natura, sigui un sector fonamentalment extractiu. Així doncs, els processos de desforestació associats a l’avenç de l’agricultura i la ramaderia industrial, o la degradació dels sòls associada a l’avenç dels monocultius, posen en perill la mateixa producció d’aliments. Segons dades de l’IPCC (Grup Intergovernamental d’Experts sobre el Canvi Climàtic, 2019), l’erosió dels sòls agrícoles és entre 10 i 100 vegades més gran que la capacitat de formació de sòl nou.\nEl canvi climàtic és un altre repte important al qual s’enfronten els sistemes agroalimentaris des d’una perspectiva ecològica. Per una banda, han de canviar les pràctiques agràries i de consum d’aliments (fonamentalment, reduir el malbaratament alimentari i el consum de proteïna d’origen animal) per reduir les emissions de gasos d’efecte hivernacle associades als sistemes alimentaris, que en aquests moments són, de mitjana, un terç del total de les emissions. Per altra banda, el mateix canvi climàtic redueix la productivitat mundial. Sabem que en els darrers anys aquesta s’ha reduït en un 5% en tot el món, mentre que a la Mediterrània els models preveuen una reducció del 17% en els propers anys. Lligat a això, cal considerar la menor disponibilitat d’aigua i la major freqüència de fenòmens extrems.\nFinalment, no podem passar per alt altres aspectes essencials des de la dimensió ecològica, com són la pèrdua de biodiversitat vinculada a la producció d’aliments (que inclou aquí la agrobiodiversitat, és a dir, les milers de varietats tradicionals i races locals específiques de cada territori), a la desforestació i el comerç internacional, o a la contaminació d’aigües i sòls, que agreugen encara més l’escenari al qual ens enfrontem. Tot plegat en un context de limitació de recursos productius (per exemple, terra i aigua) i de nutrients (sobretot de fosfats, element que alhora té un considerable component geopolític.\nBloc social i demogràfic\nL’impacte principal de la industrialització i globalització agràries ha estat la pèrdua de feines agràries. Només a la UE, entre el 2005 i el 2016 han desaparegut 4,2 milions de finques agràries, de les quals el 85% eren finques de petita escala, de menys de 5 hectàrees (dades d’Eurostat, 2018). Aquesta xifra suposa un degoteig constant, una pèrdua d’aproximadament 1.100 finques cada dia, gairebé 50 per hora. Cap sector econòmic no ha patit una pèrdua tan gran en tan poc temps. A la pèrdua de població agrària per tancament de finques hem d’afegir la falta de relleu generacional a escala global i estatal.\nNomés a la UE, entre el 2005 i el 2016 han desaparegut 4,2 milions de finques agràries. Cap sector econòmic no ha patit una pèrdua tan gran en tan poc temps.\nL’últim informe del Comitè d’Experts de Seguretat Alimentària de les Nacions Unides (HLPE, 2021) alerta d’aquesta problemàtica. Les i els joves abandonen el medi rural, no tenim relleu, i aquells que volen començar en l’activitat s’enfronten a grans problemes, el més apressant, potser, l’accés a terra. S’abandona el camp, el medi rural queda despoblat i les persones ens amunteguem a les ciutats, un espai amb un metabolisme social i ecològic insostenible, depredador de recursos, altament dependent del medi rural i els recursos naturals, però venerat per la nostra societat com la imatge del progrés. Les polítiques hi contribueixen, beneficiant les ciutats en detriment del medi rural.\nEls reptes tecnològics als quals s’enfronta l’agricultura són diversos, però potser el més gran és el de la perspectiva. La nostra civilització, tal com dèiem en paràgrafs anteriors, entén que el progrés i l’avenç científic resoldran tots els nostres problemes, uns problemes que, no ho oblidem, hem generat nosaltres mateixos amb la participació d’una perspectiva científica basada en la productivitat i la supremacia de l’“home”.\nEn aquest context, el futur de l’agricultura passa per la digitalització i nous desenvolupaments tecnològics. Però si aprenem de tot el que ha passat en les últimes dècades, i tinc l’esperança que l’ésser humà aprengui dels seus errors, la perspectiva de més modernització ha contribuït als reptes ambientals i socials que plantejàvem més amunt. Quan parlem de més tecnologia i digitalització, hauríem de plantejar-nos a qui beneficien aquestes tecnologies, si són necessàries, si ja hi ha pràctiques, gestions i sistemes per resoldre aquests problemes, si són un element més de generació de dependències de les i els agricultors o si, per contra, incrementen la seva dependència d’altres actors o la seva alienació per aquesta agricultura productivista altament insostenible.\nPer això s’hauria de reflexionar sobre si la ciència mateixa, almenys en el context agrícola, necessita reinventar-se. De fet, l’evidència científica mateixa ens adverteix de la necessitat de recuperar, respectar, valorar i construir solucions als problemes a partir del diàleg entre coneixement científic i coneixement tradicional, diàleg que és el pilar sobre el qual es construeix l’agroecologia. El repte és que, en el nostre context, aquest coneixement tradicional —aquell que va desenvolupar les varietats i races locals que coneixem avui dia (i que estan desapareixent) i va garantir una evolució en equilibri amb els nostres territoris— es troba en perill d’extinció. Les persones que posseeixen aquest coneixement són molt grans i, sense la seva saviesa, perdem opcions de futur.\nEn tot aquest context, el que observem és que hi ha un problema de legitimació política de l’agricultura i l’alimentació, en diferents nivells. Per exemple, la Política Agrícola Comunitària (PAC), considerada per alguns autors com una de les principals causants de la descapitalització del camp europeu, és qüestionada no només per la societat (a la qual se li ha d’explicar en cada nova reforma per què és una de les polítiques europees amb més pressupost), sinó també pels mateixos agricultors i agricultores. Aquests es pregunten per què els grans terratinents i agents corporatius són els que s’emporten la major part de les ajudes de la PAC, o com la PAC és la causant dels baixos preus que perceben, cosa que genera una dinàmica de dependència de la qual els és impossible sortir.\nArreu del món observem altres processos de deslegitimació. Un exemple seria el de la Cimera de la Seguretat Alimentària de les Nacions Unides prevista per a la tardor del 2021, la qual, segons algunes organitzacions de la societat civil i organitzacions agràries, està sent cooptada per les grans corporacions, que substitueixen els actors legitimats per actuar en aquest nivell, com són el Comitè de Seguretat Alimentària de les Nacions Unides o la mateixa FAO (Organització de les Nacions Unides per a l’Agricultura i l’Alimentació).\nEn definitiva, són els reptes que plantegen la internacionalització, la industrialització i la concentració de poder en uns pocs actors de l’agricultura i l’alimentació, i que es deriven, alhora, de la transformació de l’aliment en una mercaderia. En un article recent (Jackson et al., 2021) mostràvem la importància de les perspectives i narratives en el desenvolupament de les polítiques, en particular en l’estratègia de la granja, a la mesa de la Unió Europea. Si en els últims anys les polítiques s’han desenvolupat amb una narrativa productivista en la qual l’aliment es considera una mercaderia, alhora sorgeix la necessitat de veure l’alimentació com un dret humà o un bé comú (SAPEA, 2020). Així doncs, considerar-la un dret humà comporta desenvolupar polítiques que garanteixin l’accés a la terra, en particular de les persones joves, o garantir que les persones amb pocs recursos puguin accedir a aliments sans i sostenibles. I la perspectiva del bé comú exigeix desenvolupar models de governança que garanteixin la participació de tots els actors, en particular d’aquells marginats i subordinats pel sistema alimentari industrialitzat mateix, les i els productors a petita escala i les persones consumidores.\n No entrarem en aquest article a desenvolupar com la mercantilització de l’agricultura (la seva industrialització, internacionalització i concentració de poder en poques mans) ha tingut impactes en les persones consumidores. Juntament amb la industrialització de l’agricultura, s’ha produït una industrialització del consum, que ha suposat un increment de les malalties associades a una mala alimentació. En concret, pràcticament una de cada dues persones a tot el món té algun problema amb l’alimentació (per defecte, per excés, per desequilibri nutricional, per contaminació, etc.).\nLa sobirania alimentària atorga el poder a la pagesia i a l’agricultura familiar, la pesca artesanal i el pasturatge tradicional.\nPerò no vull acabar amb aquesta visió tan desoladora. Hi ha alternatives polítiques com “la sobirania alimentària”, proposada a meitat dels anys noranta per les i els pagesos que formen part de l’organització internacional La Via Campesina, i que compta amb el suport de milers d’organitzacions a tot el món. La sobirania alimentària és “el dret dels pobles a aliments nutritius i culturalment adequats, accessibles, produïts de manera sostenible i ecològica, i el seu dret a decidir el seu propi sistema alimentari i productiu”.\nAixò posa aquells qui produeixen, distribueixen i consumeixen aliments al cor dels sistemes i les polítiques alimentàries, per sobre de les exigències dels mercats i de les empreses. Defensa els interessos i inclou les generacions futures. Ens ofereix una estratègia per resistir i desmantellar el comerç lliure i corporatiu i el règim alimentari actual, i per canalitzar els sistemes alimentaris, agrícoles, ramaders i de pesca, perquè passin a estar gestionats per productores i productors locals. La sobirania alimentària dona prioritat a les economies locals i als mercats locals i nacionals, i atorga el poder a la pagesia i a l’agricultura familiar, la pesca artesanal i el pasturatge tradicional, i col·loca la producció alimentària, la distribució i el consum sobre la base de la sostenibilitat mediambiental, social i econòmica (Nieleny, 2007).\nUn dels pilars de la sobirania alimentària és l’agroecologia. Una perspectiva científica interdisciplinària que promou el diàleg de coneixements entre els actors del sistema agroalimentari i dissenya sistemes alimentaris ecològics amb capacitat per regenerar els ecosistemes degradats per l’agricultura industrial (per exemple, la regeneració de sòls, la biodiversitat o la captura de carboni). Un nou model de producció d’aliments que permeti fer front a l’actual crisi econòmica des del camp, que reverteixi els fenòmens de despoblament i on les noves tecnologies incorporin els principis dels coneixements tradicionals.


Jazz, Bossa Nova & Flamenc. Dimecres 11 de juliol (Andorra)\nYou are here: Home / Agenda / Jazz, Bossa Nova & Flamenc. Dimecres 11 de juliol (Andorra)\nAquí teniu 3 propostes culturals al Principat d’Andorra per dimecres 11 de juliol.\nComencem amb el Jazz al carrer amb Marc Ferrer Trio a les 19.30 h a la Plaça Coprínceps, d’Escaldes-Engordany. Després de l’excel·lent acollida del seu últim disc, 3 coffees, Marc Ferrer torna a la càrrega amb Another way, un nou treball en què reconcilia els orígens del piano jazz amb les derivades més properes a les sonoritats primigènies dels ritmes afroamericans.\nDesprés seguim amb la 22a Nits Obertes i el concert de Sonia Miranda a les 21.30 h a la Plaça Major d’Ordino. Sonia Miranda destaca per ser una cantaora completa. El seu repertori inclou tant les cançons més conegudes com una sèrie de cançons que ja no es canten. La seva forta personalitat es caracteritza per una tendresa emocionant en el tractament del cant.\nI per últim, les Nits d’estiu als museus, on tindrem el concert de Odara Trio al Museu de la Moto de la parròquia de Canillo. Odara Trio és un grup integrat per Carles Sans a l’acordió, Sabela Simón a la veu i Albert Ginestà a la guitarra. Odara Trio barreja estils, parteix d’una base de bossa nova sobre la qual mescla música tradicional de diversos països i tocs de flamenc.


El Baxi Manresa incorpora el pivot Martynas Sajus | A.C | BARCELONA | Més esport | L'Esportiu de Catalunya\nMartynas Sajus aquesta temporada amb el Lietkabelis BCL.\nEl Baxi Manresa ha fitxat el pivot lituà Martynas Sajus, provinent del Lietkabelis Panevezys de Lituània. Martynas Sajus té 24 anys, fa 2,08 m i ha signat per a una campanya. El conjunt del Bages ha començat a reforçar-se pel joc interior, ja que el lituà és el segon jugador, i segon pivot, que incorpora després d’haver fitxat el nord-americà Scott Eatherton, l’MVP de la Bundesliga alemanya.\nEls aficionats manresans ja van poder veure en acció Martynas Sajus en la Champions League quan el seu equip es va enfrontar al conjunt del Bages en la fase de grups, i el pivot lituà va fer bones actuacions. El Manresa va guanyar a casa (76-70) i Martynas Sajus va fer 9 punts i va ser el més valorat del seu equip. En l’enfrontament a Lituània els manresans van perdre (77-61) amb 14 punts de Martynas Sajus. Abans de l’aturada de la competició per la crisi sanitària mundial el Lietkabelis es va classificar per als vuitens de final i va perdre a casa el primer partit (88-90) contra el Casademont Saragossa.\nMartynas Sajus es va formar en les categories inferiors del Zalgiris Kaunas i ha jugat dues temporades en la lliga polonesa amb el Polpharma Starogard Gdanski i el Wilki Morskie Szczecin. En aquesta temporada 2019/20 ha tornat al seu país i ha militat en el Lietkabelis Panevezys, disputant la lliga lituana i la competició europea de la Champions League. Ha fet 8,9 punts, 4,9 rebots i un tap de mitjana per partit.\nLesió en el MoraBanc\nEl MoraBanc Andorra tindrà la important baixa per lesió del pivot senegalès Moussa Diagne en la fase final de la lliga ACB que es jugarà a València del 17 al 30 de juny i que ha de decidir el títol. Moussa Diagne té molèsties a la cama esquerra i si continua entrenant-se i jugant podria acabar amb una fractura per estrès.\nL’UCAM Múrcia ha fet el seu primer fitxatge per a la temporada vinent i ha incorporat el veterà Darryl Eugene DJ Strawberry, de 35 anys. Fa 1,96 m d’alçada, pot jugar d’escorta i d’aler, i arriba de l’Orléans Loiret Basket francès. Va néixer a Nova York i té passaport camerunès.\nEl Joventut renova Conor Morgan\nEl Joventut de Badalona ha arribat a un acord amb l’ala pivot Conor Morgan per renovar el seu contracte fins al 30 de juny del 2021 amb opció a una altra temporada. El canadenc, de 25 anys, es va incorporar a la Penya l’estiu del 2018 i acabava contracte aquest mes de juny. En les seves dues temporades a l’equip badaloní Conor Morgan ha fet bones actuacions i ha estat peça important en la rotació del joc interior del Joventut. En aquesta segona temporada ha millorat els seus registres de la primera, i a falta de la fase final on es decidirà el títol de lliga, acredita 9,5 punts i 3,6 rebots de mitjana en l’ACB. En la competició europea, l’Europa Cup, ha fet 8,7 punts i 3 rebots.