[14/04] «Il Grido della Folla» - «L'Action Anarchiste» - Agressió contra Ramon Salvador - FICEDL - Pro Ateneu Llibertari - Vilarrubias - Castagna - Biso - Urraca - Orobón - Yoldi - Pérez Rodríguez - Llach - Chiapuso - Calvo - Palacios - Lozano - Pino - Subías - Arranha - Amador Franco - Martínez Marín - Pellicer - Meniconi - Ludovici - Navarro Mañas - Zava - Vivancos - Guérin - Aransáez - Roth\nShowing article 4923 of 10840 in channel 13961322\nFirst Article ... Article 4921 Article 4922 Article 4923 Article 4924 Article 4925 ... Last Article\nApril 14, 2016, 9:02 am\nNext La República dels valors.\nPrevious Republicans i oportunistes en temps de la restauració borbònica (la "transició")\n[14/04] «Il Grido della Folla» -«L'Action Anarchiste» - Agressió contra Ramon Salvador - FICEDL - Pro Ateneu Llibertari - Vilarrubias - Castagna - Biso - Urraca - Orobón - Yoldi - Pérez Rodríguez - Llach - Chiapuso - Calvo - Palacios - Lozano - Pino - Subías - Arranha - Amador Franco - Martínez Marín - Pellicer - Meniconi - Ludovici - Navarro Mañas - Zava - Vivancos - Guérin - Aransáez - Roth\n- Carlo Castagna: El 14 d'abril de 1878 neix a Marcaria (Llombardia, Itàlia) l'anarquista Mario Castagna, també conegut com Paolo Bertazzi. Sos pares es deien Pietro Castagna i Lucia Cominotto. Paleta de professió, en 1912 fou un dels fundadors de la secció de Cesole, a Marcaria, del Partit Socialista Italià (PSI). Quan esclatà la Gran Guerra es refugià a Suïssa i s'instal·là a Oerlikon (Zuric, Suïssa). El 8 de novembre de 1918 va ser detingut a Zuric (Zuric, Suïssa) amb un centenar de militants anarquistes (Luigi Bertoni, Ilario Bettolo, Ugo Fedeli, Francesco Ghezzi, Eugenio Macchi, Restelli, etc.) arran de l'anomenat «Afer de les Bombes»–l'abril d'aquell any la policia descobrí un magatzem de granades a prop del riu Limmat. Durant el procés, el juny de 1919, fou absolt i per «acusacions infundades» rebé una indemnització de 600 francs, però finalment fou expulsat de Suïssa aquell mateix any. A començaments de 1920 retornà a Itàlia, on entrà a formar part de la Joventut Socialcomunista i figurà com a un dels responsables de la Lliga Roja de Cesole-Canicossa. L'octubre de 1921 va ser acusat de deserció i acabà refugiant-se a França, d'on fou expulsat en 1924 per «activitats subversives». Després passà a Luxemburg, Basilea, Saarbrücken, París, Lió i Annemasse. En aquesta última ciutat arpitana, en 1931, se li va emetre una ordre de busca i cerca per part de les autoritats italianes i va ser novament expulsat de territori francès després de ser detingut a Estrasburg, jutjat i condemnat, el 29 d'abril de 1931, a 15 dies de presó per «infracció del decret d'expulsió» i a tres mesos per«ús de documentació falsa». Després uns temporada per Brussel·les, aconseguí un passaport i restà a Àustria fins al 1933, any en el qual fou expulsat «per raons d'ordre públic». De bell nou a Suïssa, visqué a Basilea entre 1933 i novembre de 1936. Segons la policia, preparà un atemptat contra Benito Mussolini, projecte que es va veure frustrat per manca de preparació. Entre l'1 i el 2 de novembre de 1935 assistí, com a delegat del grup de Brest, al Congrés Anarquista Italià («Congrés d'Entesa») que se celebrà a Sartrouville (Illa de França, França) i que donà lloc al«Comitato Anarchico d'Azione Rivolucionaria». Entrà clandestinament a França, després d'aconseguir documentació falsa gràcies al suport de Ferdinando Balboni de Basilea, i el novembre de 1936 marxà a lluitar a la guerra d'Espanya. Allistat com a milicià en el Grup Italià de la «Columna Ascaso», combaté en la 128 Brigada Mixta i en la 28 Divisió, comandada pel militant anarcosindicalista Gregoria Jover Cortés. Dues cartes seves des del front van ser publicades en aquellaèpoca en el periòdic Il Risveglio. En 1940 el govern feixista de Vichy el va internar al camp de concentració d'Usèrcha (Llemosí, Occitània) i posteriorment l'extradí a Itàlia, on fou confinat a Ventotene. El setembre de 1943 fou alliberat del camp de concentració de Renicci d'Anghiari i novament es refugià a Suïssa. Carlo Castagna va morir el 21 de setembre de 1955 a Bozzolo (Llombardia, Itàlia).\n- Jean Biso: El 14 d'abril de 1881 neix a Bastia (Còrsega) el militant anarcosindicalista i francmaçó Jean Biso, també conegut com Jean Morni. Periodista, escriptor de novel·les populars i corrector d'impremta, l'1 de juliol de 1908 va ser admès en el Sindicat de Correctors de París i entre 1913 i 1940 va ser membre, de manera intermitent, del seu Comitè Sindical. Va prendre part en accions de solidaritat en suport de Sacco i Vanzetti. En 1927 va ser nomenat secretari adjunt i en 1933, arran de la mort d'Albin Villeval, va ser elegit secretari general d'aquest sindicat, càrrec que ocupà fins al 1936 i de bell nou entre 1939 i 1940. En el Congrés celebrat entre el 5 i el 7 de febrer de 1937 fou candidat a la Comissió Executiva de la Unió Departamental dels Sindicats de la Regió Parisenca. En 1933 va ser delegat pel seu sindicat al Congrés Confederal de París, també al del 1935 i al del 1936 celebrat a Tolosa de Llenguadoc. També fou delegat als congressos federals d'Estrasburg (1934) i de Clarmont d'Alvèrnia (1939). En 1936 representà els correctors d'impremta en el Congrés Internacional de la Pau celebrat a Brussel·les. A partir de 1936 va fer costat la Revolució espanyola i participà en diverses iniciatives de suport. Ajudà l'anarcopacifista Louis Lecoin en la edició del pamflet Paix immédiate llançat el dia que esclatà la II Guerra Mundial. Sota el pseudònim de Jean Morni destacà com autor de novel·les populars, com ara Faustina la folle (1913), Magda la sequestrée (1913), La revanche du passé (1914), Roman d'une midinette (1921), Le voleur détective (1923), Cousette d'amour (1926), Le caïd rouge (1926, censurada),Le danseur rouge (1934, censurada) iPauvresse d'amour (1935). Jean Biso va morir el 15 de març de 1966 a París (França).\n- Valeriano Orobón Fernández: El 14 d'abril de 1901 neix a Cistérniga (Valladolid, Castella, Espanya) el traductor i militant anarcosindicalista Valeriano Orobón Fernández. Estudiant destacat, sembla que es va formar en les qüestions socials al Centre d'Estudis Socials de Valladolid al costat d'Evelio Boal. Militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT) des dels 14 anys, ben aviat va intervenir en conferències, en polèmiques i en la premsa. Amb 18 anys va representar els obrers de Valladolid en el Congrés de la Comèdia de 1919, en el qual va redactar el dictamen de la ponència sobre les federacions d'indústria. La seva militància llibertària li va portar la persecució per part de les autoritats. Durant la dictadura de Primo de Rivera va realitzar conferències a la conca minera asturiana, d'on va ser expulsat, exiliant-se a París en 1924. La seva activitat a França es va intensificar, realitzant conferències, cursos de llengua i de literatura castellana a Lió i un curs de matemàtiques a Oullins. Va establir relacions amb Max Nettlau i Sébastien Faure i es va encarregar de la Llibreria Internacional de París, finançada pel grup «Los Solidarios». Va fer-se responsable de la revista Iberión, que va transformar en Tiempos Nuevos en 1925. El juny d'aquest any va assistir al Congrés anarquista de Lió. En 1926 va ser expulsat de França per participar en un míting, organitzat per Blasco Ibáñez i Unamuno, contra Primo de Rivera, la monarquia i la guerra africana. Es va refugiar a Berlín, con va conèixer Rudolf Rocker i va estudiar alemany, que va arribar a dominar en profunditat; ben igual que el francès i l'anglès, fins al punt que en menys d'un anys va fer conferències en aquesta llengua sobre literatura castellana. Els seus coneixements idiomàtics l'ajudaran a guanyar-se la vida com a traductor, passant temporades a Londres, Leipzig, Hamburg i Viena. En 1927 publicarà Sturm über Spanien (Tragèdia sobre Espanya) i es farà càrrec de la secretaria de la secció espanyola de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT), alhora que escriu força en la premsa llibertària ; en l'exili va defensar la necessitat d'un programa anarquista i la conveniència que l'anarquisme es preocupés pels aspectes econòmics (polèmica amb Diego Abad de Santillán). El setembre de 1930 va tornar a la Península, però va ser detingut i es va veure obligat a exiliar-se de bell nou, no retornant definitivament fins a la proclamació de la II República, moment en que va engegar una vertiginosa activitat en la CNT madrilenya (mítings, conferències, col·laboracions periodístiques, etc.), que atrauran a l'anarquisme diversos intel·lectuals (Guzmán, García Pradas, Cánovas Cervantes, etc.). Durant els anys republicans va viure de traduir diàlegs cinematogràfics i conferències. Entre octubre i novembre de 1931 va assistir al Ple Nacional de Regionals per l'AIT, on va mostrar-se a favor de les tesis aliancistes dels asturians. L'abril de 1932 va fer una conferència famosa a l'Ateneu de Madrid (La CNT y la revolución espanyola) i va rebutjar el Projecte de Reforma Agrària d'Azaña. En 1933 va publicar en Tierra y Libertad la traducció al castellà del poema de Vaclaw Swiecicki Warschawjanka (Varsoviana), més coneguda com A les barricades, l'himne de la CNT i cançó popular del moviment anarquista. Posteriorment va fer mítings contra la campanya comunista anticenetista (polèmica amb Pérez Solís) i va participar en dos mítings famosos (La Felguera i Barcelona el 1933 i 1934) en pro de l'abstenció política. Va publicar articles polèmics en La Tierra y en CNT convertit en el portaveu de l'Aliança amb la Unió General de Treballadors (UGT) i les esquerres --plataforma de convergència entre comunistes, socialistes i anarquistes--, especialment arran de l'article «Consideraciones sobre la unidad», del 29 de gener de 1934; però no creia en la fusió CNT-UGT. En 1933 va intervenir en un gran míting a Barcelona amb Buenaventura Durruti sol·licitant l'abstenció electoral, en un altre grandiós a Saragossa i en un altre per l'amnistia a Madrid; paral·lelament va tractar de mitjançar entre els seguidors de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) i els partidaris trentistes, llançant una tercera via de síntesi que va tenir un cert ressò en els cenetistes d'Astúries i de Castellà i les seves idees van ser analitzades en el Congrés de 1936. En 1933 va ocupar la secretaria de l'AIT i durant el Bienni Negre republicà va patir presó diverses vegades entre abril de 1934 i març de 1936, que van destrossar la seva salut, debilitada per la tuberculosi. Valeriano Orobón Fernández va morir el 28 de juny de 1936 a Madrid (Espanya), quan feia poc que havia sortit de presó. La seva importància intel·lectual és immensa. Va traduir i prologar el llibre d'Émile Armand Realismo e idealismo mezclados, a més d'obres de Figner, Nettlau, Olivier, Reclus, etc. En 1935 va prologar l'obra de Meunier Bases de una economía anarcocomunista. Va col·laborar, fent servir diversos pseudònims (Juan de Iberia,V. De Rol, Roí), en nombrosa premsa llibertària, com ara Acción,Almanaque de La Novela Ideal, CNT, Liberación,Orto, La Revista Blanca, La Revue Anarchiste, Revue Internationale Anarchiste,Solidaridad Obrera, Les Temps Nouvelles,Tiempos Nuevos, La Tierra, etc. És autor de La CNT y la revolución (1932) i La Alianza CNT-UGT. Sus bases, sus objetivos, sus antecedentes (1938, pòstum), entre d'altres. Valeriano Orobón, una de les grans plomes de l'obrerisme, gran polemista --especialment amb els comunistes Adame, Bullejo i Pérez Solís-- i excel·lent conferenciant, ha passat a la història com al màxim representant de l'Aliança Obrera d'esquerres.\n- Miguel Yoldi Beroiz:El 14 d'abril de 1903 neix a Lizarra (Navarra) --alguns autors citen Pamplona (Navarra) l'anarcosindicalista Miguel Yoldi Beroiz. En 1914 ingressà en la Casa de Misericòrdia pamplonesa, on s'atenien les persones en extrema necessitat. Quan tenia 17 anys s'afilià al Sindicat d'Oficis Diversos de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Pamplona. En aquests anys realitzà diverses feines (torner, mariner, mestre nacional d'escola, periodista, etc.), destacant com a mestre racionalista. Es va relacionar amb militants de l'entorn del grup «Los Justicieros» amb ramificacions a Saragossa, Tudela, Logronyo, Pamplona, Vitòria i Bilbao. Durant la dictadura de Primo de Rivera s'exilià a França i retornà en 1931 amb la proclamació de la II República espanyola. En 1932 muntà a Pamplona una llibreria, on abundava la literatura anarquista. Poc després marxà a Barcelona, destacant a la capital catalana com a organitzador sindical. Entre desembre de 1933 i febrer de 1935, en que fou substituït per Horacio Martínez Prieto, s'encarregà a Saragossa de la secretaria del Comitè Nacional de la CNT. En el moment de l'aixecament feixista de juliol de 1936, ocupava el càrrec de secretari de Defensa de Catalunya i lluità en els combats de carrer del 19 de juliol a Barcelona. Participà amb Buenaventura Durruti en l'organització de la columna, formant part, amb aquest últim, Ricardo Rionda, Antonio Carreño i Luis Ruano, del seu «Comitè de Guerra». També va ser nomenat delegat del Segon Sector i delegat general d'Agrupacions de la columna. Més tard, amb el sergent José Manzana Vivó, substituí el comandant Enric Pérez Farràs al front de la Columna Durruti ja militaritzada. Després d'haver participat als combats del front d'Aragó, formà part del grup de la columna que marxà amb Durruti a defensar Madrid. També va fer de corresponsal de Solidaridad Obrera al front i exercí la presidència de la Junta de Selecció de l'Acadèmia Popular Núm. 3. El desembre de 1937 va ser nomenat comandant de la 24 Divisió, amb la qual participà en la defensa d'Aragó durant l'ofensiva franquista. Va ser ferit en combat en tres ocasions, una d'elles a la Ciudad Universitaria madrilenya on caigué ferit de mort Durruti. El març de 1938, arran de la desfeta del front, va patir un atemptat i una violenta campanya contra la seva persona per part dels estalinistes que el van acusar de ser responsable de la caiguda del front. Fruit d'aquesta conxorxa va ser la seva detenció, destitució del comandament i dissolució de la 24 Divisió. El març de 1939 va ser enviat pel Comitè Nacional confederal a la zona central i sud de la península que encara estava en poder de les tropes republicanes. Amb el triomf feixista aconseguí passar els Pirineus. Després de l'Alliberament defensà les tesis col·laboracionistes de la CNT clandestina i en 1945 va ser assessor i subsecretari de Martínez Prieto en el Govern de la II República en l'Exili presidit per José Giral Pereira. Establert a Mèxic amb sa companya i filla, va ser desautoritzat, juntament amb altres militants (Progreso Alfarache Arrabal, Pere Cané Barceló i Feliciano Subero Martínez) nomenats també al Govern, per la sotsdelegació de la CNT de Mèxic. En 1947 formà part de la Regional d'Aragó de l'Agrupació de la CNT a Mèxic, favorable a les actuacions de la CNT de l'Interior.És autor de diversos fulletons sobre anarcosindicalisme i estratègia confederal i de Surcos polémicos (1946). Miguel Yoldi Beroiz va morir el 13 d'agost de 1961 d'accident automobilístic en una carretera a prop de Matamoros (Tamaulipas, Mèxic).\n- Manuel Chiapuso Hualde: El 14 d'abril de 1912 neix a Sant Sebastià (Guipúscoa, País Basc) l'escriptor i militant anarcosindicalista Manuel Chiapuso Hualde, també conegut amb el seu nom en basc Imanol Chiapuso. Passà la seva infantesa a diferents indrets (Zubieta, Urnieta, Burrunta, Adarra i Ventas de Gárate) lluny de sos pares, anarquistes exiliats a París. Després d'assistir a l'Escola Moderna de Juantorena amb aprofitament, començà a treballar, tot rebutjant l'opció del seminari. Quan tenia 19 s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT). Les seves aficions culturals el portaren a crear una companyia de teatre d'aficionats. Durant els anys de la II República fou nomenat primer secretari de les Joventuts Llibertàries de Guipúscoa, organització que havia ajudat a crear. També lluità activament en el moviment obrer participant en diverses vagues (tramvies, espectacles, construcció, etc.). Entre 1932 i 1935 conegué diverses presons (Alcalá, Ondarreta, Ocaña i San Miquel dels Reis) a causa d'un acte d'«expropiació social». A la presó intervingué en reivindicacions dels presos i contribuí a l'ensenyament dels tancats; en aquests anys intimà amb Félix Likiniano. En 1935 intervingué en la fundació del periòdic Crisol i entre 1935 i 1936 col·laborà en La Revista Blanca. Quan esclatà el cop militar feixista intervingué en la presa de la caserna de Loiola i en diverses accions bèl·liques (Aia, San Marcial, Irun, Puntxa). Intervingué en el frustrat bescanvi per a l'alliberament del metge anarquista Isaac Puente, que fou finalment afusellat. Durant la guerra civil ocupa diversos càrrecs orgànics: vicepresident de la Comissaria de Treball de la Junta de Defensa de Guipúscoa i secretari de la CNT de Sant Sebastià fins a la caiguda de la ciutat el setembre de 1936, d'on marxà ferit a Durango. L'octubre de 1936 a Bilbao assumí la Secretaria de Propaganda del Comitè Regional de la CNT, fundant dos periòdics Horizontes i CNT del Norte. Partidari d'entrar en el Govern basc --per la qual cosa s'entrevistà el maig de 1937 amb el lehendakari José Antonio Aguirre--, no aconseguí però persuadir els defensors de la postura contrària (Juan Rivera) i la CNT basca es decantà per l'ortodòxia. Quan s'enfonsà el front nord, s'instal·là a Barcelona com a representant de la CNT del Nord en el Comitè Nacional de la CNT, a més de ser delegat confederal en el Ministeri de Treball republicà. Arran de la derrota, fou internat en diversos camps de concentració francesos, dels quals aconseguí fugir en tres ocasions. Després de passar nombrosos penalitats, en 1942 fou reclutat a Lorient per l'«Organització Todt» --grup de construcció i d'enginyeria creat pel nacionalsocialista Fritz Todt que durant els anys del nazisme esclavitzà milions de persones dels països ocupats per la Wehrmacht-- per a la construcció del«Mur Atlàntic». Després de lluitar en la resistència francesa a Baiona i a Tolosa de Llenguadoc, en 1944 s'establí a Biàrritz. Després de la guerra intervingué en lla reconstrucció de la CNT i en l'organització dels passos fronterers amb vista a una possible invasió de la Península. Partidari de la via possibilista, fins i tot favorable a la participació dels llibertaris en la política, ocupà en aquests anys diversos càrrecs orgànics: membre del Comitè Regional del Nord (maig de 1945); representant cenetista en el Consell Consultiu Basc (Ple Regional de Baiona de novembre de 1945) --del qual serà secretari provisional fins a l'arribada d'Aransáez--; secretari regional i representant cenetista en el Govern Consultiu Basc (Ple Regional de la CNT del Nord a Baiona el novembre de 1946), que es reunirà entre l'abril i el setembre de 1948. En aquesta època es guanyava la vida artigant terres incultes i ensenyant com a professor particular. També entre 1947 i 1948 fou secretari administratiu del Subcomitè Nacional de la CNT a Tolosa i en el Ple regional (gener-febrer de 1948) farà costat Horacio Martínez Prieto en la seva proposta de portar el Comitè Nacional cenetista a França --el gener de 1948 signarà fins i tot un document pro Partit Llibertari. Establert a la regió parisenca, entre 1949 i 1950 estudià a la Sorbona i es dedicà a l'ensenyament de llengües i de literatura. Des d'aquell moment, la seva militància començà a minvar fins a la dècada dels anys setanta, quan, en els últims anys del franquisme realitzà diversos viatges a la Península per coordinar els nous companys de bascos (Vitòria, Sant Sebastià i Eibar). En els últims anys es dedicà a les qüestions llibertàries com a conferenciant i escriptor. Va col·laborar en diversos periòdics (Askatasuna,CNT, Polémica, Tiempos Nuevos, etc.) i és autor de diversos llibres i fullets, com ara Bosquejos, Juventud y rebeldía,Siluetas del pensamiento, Utopía,Generalidades sobre Euskadi y la CNT (1945), La ciencia y el joven libertario (1946), Sembrando inquietudes (1946), El hombre sin ombligo (1948), El impertinente andariego. Luz y penumbra (1948), Las incertidumbres del doctor H (novel·la finalista del Premi Nadal en 1972), Los anarquistas y la guerra en Euskadi. La Comuna de San Sebastián (1977 i 2003),Délire et rétrovision (1977), El gobierno vasco y los anarquistas. Bilbao en guerra (1978), Oposición popular y cárceles en la República (1980), Un siglo de anarcosindicalismo en Euskadi (col·laboració en el llibre editat en 1990 en ocasió del VII Congrés de la CNT a Bilbao). També traduí les obres de Lacaze, professor de la Sorbona i escriptor francès reivindicador de l'«artistocràcia». En 1981 intervingué en el «Col·loqui d'historiadors de la Guerra Civil» a Barcelona i el maig de 1984 en el cicle «Protagonistes de la història basca (1923-1950)» a Sant Sebastià. Manuel Chiapuso Hualde va morir el 29 de novembre de 1997 a l'Hospital de Gurutzeta de Barakaldo (Biscaia, País Basc), d'una pneumònia en una operació d'alt risc a causa de les complicacions sorgides arran d'un accident automobilístic sobrevingut uns dies abans, i fou incinerat el 2 de desembre al crematori de Derio (Uribe, País Basc); les seves cendres foren dipositades sota un roure a Normandia.\n- Antonio Calvo Dieste: El 14 d'abril de 1914 neix a Alcalá de Gurrea (Osca, Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Antonio Calvo Dieste. Llaurador de professió, s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT). Participà en l'aixecament revolucionari de desembre de 1933, per la qual cosa fou empresonat a Jaca. L'agost de 1935 també fou tancat a Osca. Durant la guerra civil lluità en la 127 Brigada de la 28 Divisió (antiga Columna Ascaso). Amb el triomf feixista, fou detingut, jutjat i condemnat a 12 anys de presó. El març de 1943 fou posat en llibertat condicional. Després se'n perd el rastre.\n- José Palacios Rojas: El 14 d'abril de 1914 neix a Coria del Río (Sevilla, Andalusia, Espanya) l'anarcosindicalista José Palacios Rojas, conegut com Piruli. Fill d'una família pagesa i jornalera, començà a treballar als camps quan tenia 10 anys i durant les nits estudiava a l'Ateneu Llibertari, que va ser la seva única escola. Encara un nin, en 1923 s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT) i a les Joventuts Llibertàries. Quan les tropes franquistes ocuparen el poble afusellaren tot el Comitè Local de la CNT i desenes de militants, però ell aconseguí fugir i arribar a zona lleial. Enrolat com a milicià, va combatre a diversos fronts (Còrdova, Granada, Almeria i Madrid). En acabar la guerra, va ser fet presoner a la ratonera del port d'Alacant i fou internat al camp de concentració d'Albatera i, posteriorment, a la presó de Màlaga. Després de diversos anys tancat i sense haver tingut cap judici, va ser alliberat. Milità en la CNT clandestina i després de la mort del dictador Francisco Franco, participà en la reconstrucció de la CNT sevillana, organització en la que milità la resta dels seus dies. En 2004 el seu testimoni va ser recollit en el llibre de Fernando Ventura Calderón Democracia y sindicalismo de Estado. José Palacios Rojas va morir el 20 d'agost de 2007 a Sevilla (Andalusia, Espanya).\n- Manuel Lozano:El 14 d'abril de 1916 neix a Jerez de la Frontera (Cadis, Andalusia, Espanya) l'anarquista i anarcosindicalista Manuel Pinto Queiroz-Ruiz, més conegut com Manuel Lozano. Fill d'un barber anarquista --acabà afusellat pel franquisme-- i orfe de mare de petit, des de molt jove treballà en una destil·leria i a les vinyes de Jerez. En 1932 s'afilià al Sindicat de Trafegadors de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i a les Joventuts Llibertàries. Aquest mateix any aprengué a llegir i a escriure. En 1936, quan esclatà la guerra i Jerez fou ocupat pels feixistes, fugí a zona lleial. Enquadrat en l'Exèrcit republicà lluità a diferents fronts (Màlaga, Granada, Marbella, Almeria, Múrcia i Alacant) fins al final de la contesa. El 28 de març de 1939 aconseguí embarcar-se cap a Orà (Algèria) i just arribar fou detingut per la policia francesa i tancat en cinc camps de concentració a Algèria i al Marroc fins al desembarcament aliat al nord d'Àfrica de novembre de 1942. Després ingressà en la II Divisió Blindada de l'Exèrcit francès africà i l'abril de 1943 intervingué en la presa de Bizerta (Tunísia). El maig de 1944 fou traslladat a Anglaterra per preparar-lo per a la campanya de França i, a partir d'agost d'aquell any, va combatre a França, enquadrat en la IX Companyia del III Regiment de la Divisió Leclerc (La Nou) --formada per republicans espanyols i especialment militants cenetistes--, en la batalla de Normandia i la presa d'Alençon. La tarda del 24 d'agost de 1944 formà part de la primera que entrà al París insurgent i ocupà l'Ajuntament de la ciutat. Durant els dies següents participà en els combats per sotmetre les restes de resistència nazi. El 26 d'agost el general De Gaulle baixà els Camps Elisis parisencs triomfalment al seu vehicle eruga. El setembre de 1944 participà en l'alliberament d'Estrasbourg i en les preses del camp de concentració de Dachau i del «Niu d'Àguiles» hitlerià de Berchtesganden. Fou condecorat amb la Creu de Guerra per la campanya de França. Un cop lliure França, treballà per a l'alliberament de l'Espanya franquista. Després continuà en el moviment llibertari afiliat en la CNT de l'Exili a París. Col·laborà en diverses publicacions, com ara Anarkía, CNT,Pueblo Libertario,Siembra, Tierra y Libertad, etc. Edità la revista poètica Ráfagasi publicà diversos fullets, sobretot poètics: Ensayo poético (1986), Aires libertarios (1986), Aires andaluces (1987), Andalucia sin fronteras, Eco anárquico, Eco jerezano (1987), Ráfagas (1987), Pensamiento poético (1988), Estampa andaluza (1991), Jerez sin frontera, Prosa poética, Recopilación poética (1991), etc. Manuel Lozano va morir el 23 de febrer de 2000 a París (França) i fou enterrat l'1 de març al cementiri parisenc de Pantin.\n- Jesús Pino Sech: El 14 d'abril de 1916 neix a Tortosa (Baix Ebre, Catalunya) el militant anarcosindicalista Jesús Pino Sech. Amb 15 anys, l'1 de novembre de 1931, s'afilià en la Secció d'Alcohols, Vins i Cervesa del Sindicat del Comerç de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Barcelona i en 1934 a la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL) de Tortosa. Arran de l'aixecament feixista, el 24 de juliol de 1936 s'allistà voluntàriament com a milicià en la Columna Durruti. Després de l'ofensiva contrarevolucionària de les tropes comunistes d'Enrique Líster a l'Aragó i dels Fets de Maig de 1937, hagué de marxar de Tortosa cap a Barcelona fugint de la repressió estalinista. Ferit a les cames al front de l'Ebre, passà a França amb crosses durant la retirada de febrer de 1939. Després de ser operat a l'hospital de Lo Puèi de Velai (Alvèrnia, Occitània) fou internat al camp de concentració d'Agde (Llenguadoc-Rosselló, Occitània). Durant l'ocupació, l'1 de gener de 1942, fou enviat al 405è Grup de Treballadors Estrangers (GTE) a Maiçac (Llemosí, Occitània), enquadrat en la «Societat de Forces Motrius del Maronne», sota la matrícula 405.392. Més tard, el 22 de novembre d'aquell any, fou traslladat al 651è GTE a Ussac (Llemosí, Occitània), on restà fins al 21 de gener de 1943 després d'una esta al camp disciplinari de Saint Antoine de Briva (Llemosí, Occitània). El 27 de gener de 1943 fou enviat com a «treballador requerit per Alemanya» a Katowice (Polònia), però aconseguí fugir el 7 de febrer de 1944 i arribar al Llemosí. Després de la guerra continuà militant en la CNT de l'Exili i serà membre en diverses ocasions dels Comitès Regionals parisencs del Moviment Llibertari Espanyol (MLE) i de la CNT. Jesús Pino Sech va morir el 21 de novembre de 1980 a Saint-Denis (Illa de França, França).\nJesús Pino Sech (1916-1980)


Model educatiu, model de ciutat | Mataró Ràdio\nModel educatiu, model de ciutat\nDm, 27/09/2016 - 09:39\nMataró ha engegat un procés participatiu per definir quin model educatiu vol la ciutat. Aquesta iniciativa, capitanejada per l'Ajuntament, ja compta amb la implicació dels responsables de les escoles públiques, les concertades i les AMPES. La missió, trobar "allò que ens uneix", segons el regidor d'Educació, Miquel Àngel Vadell, per decidir com vol Mataró que sigui l'educació.\nAra, la comunitat educativa té l'oportunitat de definir quin model educatiu vol per a la ciutat, i també té el repte de debatre prou intensament com per salvar les diferències que puguin sorgir i arribar als punts d'unió.\nCom va dir Nelson Mandela, "l'educació és l'arma més poderosa que pots fer servir per canviar el món". Vist a petita escala, Mataró vol definir quina educació vol com a part fonamental de la ciutat del futur, la que s'anirà definint al Pla Estratègic Mataró 2022.


Tot a punt pel Torneig d'Handbol de la Festa Major de Sabadell - Sabadell Informa!\nInici » Esports » Handbol » Tot a punt pel Torneig d’Handbol de la Festa Major de Sabadell\n4 Setembre 2015 a 17:00\nEls propers dies 5 i 6 de setembre l’OAR Gràcia organitza el Torneig d’Handbol de la Festa Major de Sabadell. Es tracta de la 13a edició del sènior masculí i la 3ª del juvenil masculí.\nEn la categoria sènior hi participen el Sant Martí, el Sant Cugat, el BM Granollers i l’OAR Gràcia. Els partits de semifinals seran dissabte a les 17.30h entre el Sant Martí i el Sant Cugat i a les 19.30 entre l’OAR Gràcia i el BM Granollers. Diumenge es jugarà a les 12.30h el partit per al tercer i quart lloc i a les 19.30h la Final del torneig\npel que fa a la categoria juvenil, dissabte la primera semifinal entre el BM Granollers i el Sant Martí serà a les 10.30h i la semifinal entre l’OAR Gràcia i la UE Sarrià a les 12.30h. Diumenge a les 10.30h es jugarà el partit pel tercer i quart lloc i a les 17.30h la Final.\n#BM Granollers #OAR Gracia #Sant Cugat #Sant Martí #Torneig d'Handbol de Festa Major #UE Sarrià


No a la carnisseria - Indymedia Barcelona\nNo a la carnisseria\nper Antoni Ferret\t 25 feb 2009\nL’avortament sempre és indesitjable (moralment, sanitàriament, higiènicament), però l’actual llei espanyola és una bona llei, perquè protegeix les dones (i les famílies) de tres drames terribles, com són perill per a la salut, violació i malformació. Ara bé, la llei que actualment s’està tramitant no serà bona, sinó immoral, perquè estableix l’avortament lliure durant un termini fixat.\nSembla, per les notícies que es donen, que en aquest moment, en el si del PSOE i del Govern, no es pretén fixar cap termini. Això és mala cosa, perquè si la llei sortia així podria donar lloc a terminis abusius. Els partits d’esquerra (a un dels quals pertanyo jo) demanen un termini abusiu: 24 setmanes. També és el termini que regeix a Holanda.\nAmb gairebé 6 mesos de gestació, amb un fetus ja bastant format, això seria una autèntica carnisseria. Podria comportar la mort de moltíssimes persones en un ja avançat estat de formació. També seria carnisseria, però no tant, el termini que també s’ha estat sospesant, sembla, de 14 setmanes. L’avortament no hauria de ser lliure, però, si ho fos, el termini no hauria de sobrepassar les 8 setmanes. Com un mal menor.\nANTONI FERRET. Barcelona.\nRe: No a la carnisseria\nper Avortament lliure i gratuït\t 25 feb 2009\nIndymedia esborreu aquesta notícia, siusplau.\nper n\t 25 feb 2009\nUna carnisseria seria que tu haguessis de parir i no poguessis abortar, oi Ferret? un altre Ferret seria una autèntica carnisseria.\nper d\t 26 feb 2009\nLlastima que no tinguis uter, probablement entendries coses que ara per ara no entens senyor Ferret.


L’agent Rosa Peral demana l’absolució pel crim de la Guàrdia Urbana i acusa Albert López com a únic autor dels fets\nACN Barcelona.-Una de les principals acusades del crim de la Guàrdia Urbana de Barcelona, l’agent Rosa Peral, ha demanat ser absolta dels fets i ha acusat directament l’altre investigat, el també agent Albert López, d’haver matat Pedro Rodríguez el maig del 2017. Segons l’escrit de defensa presentat a la jutgessa de Vilanova i la Geltrú que investiga el cas, Peral assegura que ella es va limitar a encobrir el crim que hauria comès López, sotmesa per la “por” de patir represàlies per part de qui havia estat amant seu. La dona acusa la seva exparella d’estar “malaltissament obsessionat amb ella” i considera que va matar Rodríguez perquè no suportava que fos el seu nou xicot ni que tinguessin plans de formar una família.\nA l’escrit de defensa, avançat per alguns mitjans i al qual ha tingut accés l’ACN, l’advocada de Rosa Peral recorda que ella i la víctima, el també agent Pedro Rodríguez, havien començat una relació sentimental mesos abans del crim i que, fins i tot, tenien intenció de tenir un fill. Segons la defensa, aquesta relació va provocar l’enuig d’Albert López, company de patrulla de Peral des de gener del 2012 fins a mitjans del 2016, i amb qui havia mantingut relacions sexuals esporàdiques des de finals del 2012. De fet, López no parava d’enviar-li missatges insultant-la i amenaçant-la, alguns dels quals li va fer esborrar davant seu. Alguns dels missatges deien “no l’he matat perquè crec que no ho vals”, en referència a Rodríguez, “això no quedarà així”.En una ocasió, López es va presentar a casa de Peral per insultar-la i es va barallar amb Rodríguez. “López estava tant malaltissament obsessionat que fins i tot continuava tenint a casa un quadre de grans dimensions de Rosa i ell”, relata com a exemple la lletrada a l’escrit que ha presentat a la jutgessa. Era tal l’animadversió de López cap a Rodríguez que tenia el seu telèfon guardat a l’agenda del mòbil amb el nom de ‘Pedro hijodeputa’.Tot i els entrebancs, Rosa i Pedro van començar a conviure al cap de dos mesos de sortir, es van prometre, “estaven molt enamorats i decidits a formar una família” i van començar a intentar tenir un fill en una clínica de fertilitat, a més de preparar un viatge a Sevilla per principis de maig o un creuer pel setembre.A finals de març del 2017, Albert López va demanar perdó a Peral i va dir-li que podien ser amics, cosa que la dona va acceptar confiant en la sinceritat del seu company de feina, diu l’escrit. No obstant això, el 8 d’abril López, en horari de servei, vestit d’uniforme i amb el cotxe logotipat, va anar a buscar Peral a una terrassa i li va tirar una capseta amb un anell de compromís. La dona li va retornar, i López es va enfadar “moltíssim”.L’escrit també apunta que una setmana després, el 16 d’abril, López va preguntar a un company de feina com es podria desfer d’un cos, i aquest, pensant que era una broma, va dir que el cremaria dins del maleter d’un cotxe, com va acabar fent amb Pedro Rodríguez. També va parlar amb alguns companys sobre la prescripció dels crims de sang.Amenaces, cops i sang En aquest context, la defensa assegura que la nit de l’1 al 2 de maig del 2017 López va enviar nombrosos missatges a Peral “absolutament fora de si”, dient que la volia veure per parlar-hi. Peral el va trucar per dir-li que ja parlarien un altre dia. Però López va anar fins a l’habitatge, a Vilanova, va saltar la tanca del jardí amb guants, la cara mig tapada i una motxilla, de la qual en sobresortia un pal. A l’entrar a casa, explica, li va demanar a Peral que li entregués el seu telèfon mòbil, ensenyant-li l’arma reglamentària que duia al damunt. “Ella hi va accedir, actuant en tot moment atemorida per si li feia mal a les seves dues filles”, de quatre i sis anys, apunta l’escrit, recordant que les nenes eren a casa en aquell moment. Segons aquesta versió, Peral va anar al primer pis i va escoltar “molts cops molt forts” procedents de la planta baixa, on havia deixat López i Rodríguez. Al cap d’una hora o dues, assegura que va veure a López sortint al pati de casa amb una destral i amb esquitxos de sang a la cara. El suposat agressor li va requerir les claus del cotxe de la víctima, i Rosa li va tirar des de dalt, pensant que Rodríguez havia marxat enfadat, com en altres ocasions, i López volia danyar-li el cotxe. La defensa justifica que Peral no avisés la policia assegurant que no tenia el mòbil a mà –li havia pres López-, que el telèfon de casa no funcionava, i que sentia “pànic” per les represàlies que pogués patir.Va ser aleshores quan Peral, també per ordres de López, hauria netejat la sang del terra de la planta baixa amb aigua i lleixiu. En aquest punt, la defensa de Peral recorda que la seva clienta coneixia el caràcter “violent i agressiu” de l’altre acusat, ja que va ser condemnat per lesionar un manter i suposadament es vantava d’haver cremat un indigent i haver matat un altre venedor ambulant a Montjuïc. La lletrada també aporta proves que López havia trencat les costelles a un company d’entrenament de ‘kick-boxing’.Quan es va fer de dia, López va dir que marxava, va retornar el mòbil a Peral i li va donar el de la seva parella. “A partir d’ara faràs vida normal, com si en Pedro contestés els missatges”, li hauria dit, amenaçant-la a ella i les seves filles si no ho feia.Mòbil de la víctima i trajecte fins al pantà de Foix Aquest temor, sosté la defensa, és el que va provocar que Peral accedís a acompanyar López fins el pantà de Foix la nit del dia 2 al 3 de maig per desfer-se del cos. López es va presentar a casa de Peral, li va dir que agafés el mòbil de la seva parella. El policia va agafar el mòbil de la dona i el va tirar a la bústia de la casa. Va ordenar a Peral que posés en el GPS del mòbil de Rodríguez l’adreça de l’exmarit de Peral, pare de les seves filles, i s’hi van dirigir en cotxe. Prop de la casa, López va fer que Peral escrivís missatges a l’exmarit fent-se passar per la víctima per tal d’incriminar-lo en el crim, ja que Pedro Rodríguez havia tingut algunes discussions amb ell. Amb això, segons la defensa de Peral, López va intentar aconseguir que l’últim que se sabés de la víctima abans de desaparèixer o aparèixer mort fos un missatge a l’exmarit de Peral i prop de casa seva.Van tornar a casa de Peral, i allà López li va ordenar que agafés el cotxe de la seva parella i el seguís. Van anar fins a prop del pantà, i López hauria sortit del cotxe amb dos bidons de gasolina i va ordenar a Peral que aparqués el cotxe de la víctima més endavant. La dona temia que la cremés dins del cotxe i va fugir corrent. Quan ja era a la carretera, va sentir una explosió i al cap de poc López la va atrapar amb el seu cotxe. Va ser ell, assegura Peral, qui va calar foc al cotxe de Rodríguez amb el cadàver dins el maleter, ja que tenia la barba i les pestanyes cremades.Poc després, en un descampat proper, López hauria llençat una motxilla amb restes de sang i la destral. Més tard, es van acomiadar, repetint, López, les amenaces a les filles de la policia si no li feia cas en tot i mantenia una actitud normal amb ell. De fet, diu l’advocada, López la controlava constantment per telèfon o personalment, quedant-se a dormir a casa seva, li va ordenar que fingís preocupació per la desaparició de la seva parella i “simulava la figura de l’amic preocupat per la situació que patia Rosa Peral”. També li va ordenar que actués amb normalitat en un dinar del 4 de maig amb altres companys de la Guàrdia Urbana.Aquella mateixa nit, quan López era a casa de Peral, van trucar a la porta dos mossos d’Esquadra. Ell li va preguntar què havia fet i ella va dir que no ho havia explicat a ningú. Va dir a la dona que obrís la dona mentre ell es quedava al pis de dalt amb les nenes, amenaçant-la novament. Els mossos li van dir que havien trobat el cotxe del seu promès amb un cadàver al maleter i volien saber si l’home portava una pròtesi a l’esquena. Peral els va dir que no els podia atendre però els va confirmar que Rodríguez duia una pròtesi. Els agents van marxar. Va ser aleshores, assegura l’escrit de defensa, quan Peral es va adonar del que havia passat. Va ser per això que la dona va demanar a la Guàrdia Urbana poder-se endur l’arma a casa, ja que era a l’armer de la comissaria des de feia mesos perquè Peral estava de baixa. La Guàrdia Urbana no li va entregar l’arma, la van treure de la taquilla i la van custodiar, però la van veure “tant espantada” que li van posar un agent de protecció les 24 hores del dia des del 6 de maig al 13 de maig.A partir d’aleshores, Peral, “totalment atemorida”, va donar excuses a López per no quedar més amb ell, va anar a casa del seu germà i va contactar amb una advocada per explicar-li la situació. La lletrada li va recomanar anar als Mossos i així ho va fer, moment en què va ser arrestada.D’aquesta manera, l’advocada insisteix en demanar l’absolució de la seva clienta i assegura que només se li pot atribuir un delicte d’encobriment d’homicidi, del qual també en demana l’absolució per l’eximent o atenuant de por insuperable. Fiscalia i acusació particular assenyalen els dos com a culpables d’assassinat Per la seva part, el passat mes d’abril la fiscalia i l’acusació particular van presentar els seus escrits d’acusació assenyalant Peral i López de ser tots dos autors d’un assassinat amb traïdoria. Segons el ministeri públic, els dos sospitosos van matar Rodríguez “de comú acord” perquè aquest estava “obstaculitzant” la relació que havien reprès com a amants. Per aquest motiu, demana que es condemni a López a 25 anys de presó i a Peral a 24, entenent que hi ha un atenuant de parentiu perquè era parella sentimental de la víctima. Pel que fa a l’acusació exercida per la família de la víctima, demana 25 anys de presó per a cadascun. En aquest cas, atribueix el crim al temor que Peral i López tenien que Rodríguez revelés detalls sobre la mort d’un venedor ambulant a Montjuïc l’any 2014, el qual va perdre al vida durant un operatiu policial on els dos patrullaven junts. Al mateix temps, l’acusació particular apunta que la relació sentimental entre Peral i Rodríguez passava per un mal moment, de manera que ella l’hauria matat per evitar que l’abandonés.


En l’actual escenari de crisi de valors es podria donar per bona la tesi que l’èxit s’aconsegueix obviant les actituds ètiques, quan no contradient-les. Aquesta, però, és una premissa que no es pot generalitzar i que, en alguns casos, pot ser totalment errònia: allò que permet aconseguir les fites marcades és actuar amb unes determinades actituds ètiques. Intentem transmetre que es pot triomfar d’una altra manera, precisament, a partir d’una certa rectitud personal, d’una ètica personal, que genera confiança en l’entorn de cadascú i fa possible assolir les fites que cadascú es posa.\nPer parlar de tot això, des de Valors llancem juntament amb editorial Proteus aquest Sant Jordi el llibre Èxit i ètica. Converses amb valors, on es reflexiona sobre els valors que s’amaguen darrera la trajectòria de persones de prestigi. El volum pretén, en sumar, posar de manifest que l’èxit i l’ètica és un binomi possible. És el nostre primer llibre publicat com a valors i per tant un format més del nostre projecte, que ha tocat el paper, la web, la ràdio, la televisió, les xarxes socials i els actes presencials. Per nosaltres, doncs, és tota una novetat.\nEl llibre, amb pròleg de la catedràtica d’Ètica Victòria Camps, entrevistes de Maria Coll i fotografies de Sergio Ruiz, recull el testimoni de 10 personatges de rellevància que conversen sobre els valors de la societat actual i sobre les actituds ètiques que els han acompanyat en les seves trajectòries d’èxit: l'exdirector general de la UNESCO Federico Mayor Zaragoza, la model Judit Mascó, el periodista Iñaki Gabilondo, la il·lustradora Roser Capdevila, l’escriptora Ana María Matute, l’empresari Pau García-Milà, el cuiner Joan Roca, el publicitari Lluís Bassat, l’il·lustrador Andrés Rábago (“El Roto”) i la nedadora Teresa Perales.\nÉs un llibre especial per diversos motius. En primer lloc perquè serveix per festejar l'arribada al número 100 de Valors, que no és poca cosa; gairebé nou anys de feina. En segon lloc perquè s'ha editat juntament amb l'editorial Proteus, seguint la línia de col·laboració establerta des de fa més d'un any: aquest és el nostre primer fill conjunt. I en tercer lloc, lligant amb això darrer, perquè si el llibre l'han parit Valors i Proteus, ens agrada molt recordar que ha tingut 140 llevadors i llevadores que l'han fet possible: els micromecenes de tot Catalunya que hi han aportat 20, 40, 60 o 100 euros a través de la plataforma Verkami.\nEl volum el presentarem el dia 18, dijous, a 2/4 de 8 del vespre a l'edifici de Mar de l'escola Pia Santa Anna de Mataró, que una vegada més ens brinda el seu suport cedint-nos l'espai. Ens acompanyaran en Lluís Bassat, publicista, i la Roser Capdevila, dibuixant; dos dels entrevistats del llibre.


Ajuntament de Cassà - Emotiu homenatge del poble de Cassà a les persones que han mort durant l'estat d'alarma\nEmotiu homenatge del poble de Cassà a les persones que han mort durant l'estat d'alarma\nAquest dissabte a la tarda s'ha celebrat en el parc del Surolí de Cassà de la Selva, un emotiu homenatge als difunts que ens van deixar durant l'estat d'alarma i no van poder ser acomiadats tal com es mereixien.\nL'acte ha sigut un comiat públic, amb un protagonisme destacat per als familiars dels difunts. També hi han assistit amics, i veïns i veïnes del municipi, que d'aquesta forma han volgut acompanyar als familiars en aquests moments tan difícils.\nEn l'acte hi ha participat la Jove Orquestra de Cassà i els Marxants de Paraules, que ens han acompanyat durant la cerimònia amb la seva música i ens han recordat el nom de totes les persones que ens van deixar. També hi han assistit els cossos de seguretat del municipi, representats de la Residència Geriàtrica Sant Josep, del CAP i de l'ABS Cassà, autoritats, regidors i regidores i l'alcalde del municipi.\nHa sigut una cerimònia senzilla, per acomiadar aquests éssers tan estimats, però, no hem volgut que sigui oblidada. Per aquest motiu s'ha posat una placa commemorativa a l'entrada del cementiri municipal, que s'ha descobert un cop acabada la cerimònia. A la placa es pot llegir el missatge: En memòria de les persones que ens han deixat en els transcurs de la Covid-19\nDes de l'Ajuntament volem donar el nostre condol personal i en nom de tot el municipi que representem, a tots els familiars que han perdut algun ésser estimat durant aquesta pandèmia i no l'han pogut acomiadar com es mereixi.


Les olors – Aigües Vidal\nEsparreguera, 12 de desembre de 2019\nArrel de l’últim episodi de queixes d’olors, la Companyia ha decidit informar de les últimes actuacions realitzades.\nEn relació a les olors, estem treballant-hi per cercar l’origen. Aquestes no son homogènies, no es localitzen en unes zones concretes i son discontinues en el temps pel que fa més complicada la seva detecció.\nReiterem però que la potabilitat de l’aigua de la Mina està totalment garantida, a través del Reial Decret 140/2003 pel qual s’estableix els criteris sobre l’aigua de consum humà.\nActualment, estem treballant amb els laboratoris externs acreditats i amb el nostre laboratori intern, i hem pres les següents mesures que indiquem a continuación:\nEl dia 23/10/2019 decidim fer un canvi en el subministrament d’aigua a la población i passem a dependre 100% d’ATLL, per així poder realitzar totes les proves en la Mina i que no afecti a la població.\nPosteriorment, Aigües d’Esparreguera Vidal, S.A. penja un comunicat a la seva página web comunicant que des del dia 23/10/2019 s’està subministrant al 100% de la población d’Esparreguera aigua procedent d’ATLL.\nS’han realitzat i s’estan realitzant mostrejos en diferents punts del recorregut de la Mina, des del seu inici fins a l’entrada del dipòsit Central, abans i després de pluges, i s’han portat als laboratoris per a realitzar análisis més complexos i cronogrames de les diferents mostres, que no entren dins dels paràmetres que el Reial Decret 140/2003 ha legislat, per poder esbrinar l’origen i la possible solución de les olors.\nAl ser unes analítiques tant elavorades i complexes, els resultats no seran imminents, segons la previsió dels laboratoris no será abans del 15 de gener del 2020, cosa que tan prompta tinguem algun tipus de noticia o resultat ho comunicarem.\nUn cop detectat l’origen de les olors estudiarem la instal·lació de la tecnología necessària per neutralitzar-les i tornar a aprofitar aquest recurs.\nHem informat d’aquestes actuacions a l’Ajuntament d’Esparreguera.


Dones i guerra: rescatant les oblidades dels oblidats - Teatre Barcelona\nMíriam Iscla, Sol Picó i Maika Makovski posen veu, moviment i música a les dones que van patir la Guerra Civil i el franquisme al TNC amb Només són dones. Al Teatre Akadèmia, Anna Estrada dirigeix Troianes 15, una versió de l’obra de Jean-Paul Sartre que mostra la violència contra les dones en la postguerra.\nMÍRIAM ISCLA, SOL PICÓ I MAIKA MAKOVSKI, UN TRIÒLEG A LES PRESONS FRANQUISTES\nLes dones són les grans oblidades de les guerres. Invisibilitzades per enemics, marits i companys de lluita, absents als llibres d’història i cròniques periodístiques. Neus Català ha explicat repetidament que fins que Montserrat Roig no va anar-la a trobar per recuperar el testimoni de les dones als camps de concentració, mai ningú no se n’havia preocupat. I el que és pitjor: els mateixos homes presoners negaven l’existència de camps de concentració exclusius per a dones, fins i tot que hi hagués dones preses. Aquest dimarts, Neus Català, l’última supervivent catalana de Ravensbrück, ha complert 100 anys, i ja en fa molts que alça la veu i que juntament amb altres dones ha aconseguit mantenir viva la memòria. Però no per donar a conèixer la seva història concerta, sinó perquè aquesta serveixi per donar a conèixer l’infern que van viure milers i milers de dones. La mateixa raó que ha portat Carmen Domingo a escriure Només són dones, una peça que vol rescatar de l’oblit les dones que van viure la Guerra Civil i el començament del franquisme.\nL’obra, que enllaça tres monòlegs basats en històries reals i dos totalment ficcionats, vol mostrar que el ventall de dones que van acabar a les presons de Franco era molt gran. I és que, per Domingo, que porta anys recuperant i estudiant testimonis de l’època, sovint (i sobretot els primers anys de postguerra) se les posava a la presó pel simple fet de ser dones, “por putas y chorizas”. Així, el text recull les vivències de tres dones empresonades: una catòlica condemnada per la implicació política del marit, la d’una política conscient i organitzada, i la d’una jove miliciana, impetuosa però menys reflexiva, tot i que “dintre de cada dona hi ha moltes dones, i cap relat és fidel al 100% a una única història”. Per completar el relat, també hi apareix la que fou una nena de Rússia, una d’aquelles criatures que van enviar a l’exili sense la família i que, en tornar, no sabien ni què ni d’on eren, i una néta que vol recuperar els óssos de la seva avia, encara avui desapareguts.\nMíriam Iscla posa veu a aquestes dones acompanyada per Maika Makovski, que ha optat per una música “humana, no política i orgànica” per complementar els textos sense aturar la dramatúrgia, i Sol Picó, que expressa el dolor a través del moviment, convertint el seu cos en l’extracció de totes les dones. “Més que monòlegs, el que fem és un triòleg“, diu l’actriu, “el recolzament entre les tres és constant: on no arriba la paraula, el moviment i la música completen el dibuix i van clavant petits punyals”. I és que la història és la que és, crua, dura, real, però “és important recuperar la memòria històrica, perquè en aquest país no s’ha fet justícia”, recorda la directora, Carme Portaceli, que ha volgut construir un espectacle que inevitablement mostra aquest dolor i la realitat, però que fuig del drama i, a més, mostra l’esperança que tenien aquestes dones en la seva lluita i la immensa solidaritat que hi havia entre elles.\nCarmen Domingo, però, ha procurat que Només són dones no sigui un relat “guerracivilista”, perquè està convençuda que en d’altres països que han viscut guerres i dictadures, la violència i la repressió cap a les dones ha estat la mateixa. Ho diuen ben clar les oenagés especialitzades en conflictes: les guerres vulnerabilitzen les dones, les fan més susceptibles a patir abusos sexuals, violacions, tortures, patir malalties psicològiques i enfrontar-se a embarassos amb més risc de complicar-se.\nLES DONES COM A TROFEU DE GUERRA\nLa història de la Manorama, una dona índia violada brutalment fins la mort davant la seva família per diferents soldats, va ser el detonant perquè Anna Estrada es decidís a portar a escena una versió de Les Troianes de Jean Paul-Sartre, que alhora versionava l’obra d’Eurípides. Una peça que parla del paper de la dona a la postguerra, del paper al que se la relega, on les protagonistes, les dones de Troia, són repartides com a trofeus de guerra per ser esclaves i concubines dels vencedors. I és que, si bé “qualsevol guerra és devastadora per totes les parts afectades, en totes, a banda de les atrocitats i la barbàrie que l’ésser humà és capaç de provocar, a les dones se les pot humiliar, se les viola i se’ls pren la veu sistemàticament”, diu Estrada.\nLa dramaturga està convençuda que “com a societat ens cal una reflexió profunda del que està passant amb la violència de gènere, aquest comportament encara massa arrelat i present en totes les societats”. I això és el que pretén Troianes 15, “reflexionar sobre el valor que donem a la dignitat, veu i opinió de la dona al s.XXI”. En aquesta versió, doncs, ens trobem en un país mediterrani, l’any 2015, en un campament de presoneres proper a una platja, amb dones i nens. Ramon Bonvehí, Queralt Casassayas, Anna Estrada, Stephane levy, Magda Puig i Lavinia Vila donen vida als personatges després d’un procés de creació a través de la percepció, amb l’exploració i desenvolupament dels recursos sensorials i els efectes que això produeix l’actor a escena, una recerca pràctica característica de la companyia La Pell.


CCALGIR – suport informatic empreses, suport informatic per a empreses Girona\nEl servei de Suport al Client de CCALGIR està disponible per tal de presentar les funcionalitats i característiques dels productes i serveis que la nostre empresa ofereix. Al mateix temps, oferim la possibilitat de connexió remota amb els nostres clients per resoldre incidències de forma online i amb rapidesa.\nSuport al clientConnexió remota per a incidènciesGràcies al Suport Online Remot, el nostre Equip Tècnic pot resoldre qualsevol incidència de forma àgil, evitant desplaçaments i minimitzant el temps de resposta. Premi el següent link i indiqui el codi ID de l’aplicació per iniciar la sessió.ACCEDIR A SUPORT REMOT\nPortal DemostracióConegui els nostres productes de forma àgilVol conèixer els nostres productes? A partir de les Demostracions de Producte obtindrà un primer contacte amb les solucions, i podrà conèixer les característiques i potencial d’aquests. Els nostres assessors l’atendran al moment, resolent qualsevol consulta que pugui sorgir. Premi el següent link per obtenir les dades d’accés a la demostració.ACCEDIR AL PORTAL DEMOSTRACIÓ\nContacta'nsEstem a la seva disposicióL’Atenció al Client és un dels valors afegits de CCALGIR. Pot contactar amb nosaltres trucant, en horari d’oficina, al telèfon (+34) 972 205 816 o omplint el formulari de contacte. En breu, el nostre equip es posarà en contacte amb vostè. No dubti en fer-nos arribar qualsevol consulta, estem a la seva disposició per atendre’l.ENVIA'NS UN CORREU


14 raons fonamentals per les quals fracassen les relacions: causes habituals de les ruptures - Relacions\nNo totes les relacions sentimentals duren per sempre. De fet, la gran majoria no.\nNo ens hauríem de vèncer quan les relacions han acabat, ja que fallar una relació no vol dir que haguem fracassat.\nTotes les relacions que tenim ens modelen i ensenyen, de manera que és un èxit a la seva manera.\nNo es pot controlar el futur. No totes les relacions que tingueu estaran destinades a durar per sempre, però poden ser increïbles mentre durin.\nPerò si somieu a tenir una relació que supera la prova del temps i que duri per sempre i un dia, pot ser útil entendre els principals motius pels quals la majoria de les relacions acaben.\nConèixer-los pot ajudar-vos a detectar els senyals d’alerta ben aviat, de manera que pugueu intentar tapar forats en una relació que d’una altra manera podria enfonsar-vos o, potser, evitar involucrar-vos en una relació que probablement sigui de curta durada i, potencialment, estalviar-vos algun mal de futur.\nlogan paul va ser agitat\nAquests són alguns dels motius fonamentals bàsics pels quals les relacions fracassen.\n1. Simplement no sou tan compatible.\nA mesura que passen els anys i passes més temps en una relació, les coses que semblaven insignificants o fins i tot peculiars i atractives quan et vas enamorar d'algú poden començar a convertir-se en esquerdes als fonaments.\nSi les vostres personalitats i personatges no són compatibles entre si , podríeu començar a fer-vos directament infeliços.\nAixò, per descomptat, no vol dir que necessàriament hagueu de tenir personalitats similars.\nTots sabem que són oposats de vegades atraure, i pot funcionar molt bé si, per exemple, un de vosaltres està generalment més relaxat i l’altre més organitzat. O un de vosaltres més impulsiu i l’altre un planificador acurat.\nSi us complementeu, les diferències entre vosaltres poden esdevenir un punt fort.\nPerò, de vegades, les diferències de personalitat poden significar que no es pot posar d’acord en res ni posar-se els nervis els uns als altres constantment. Pot significar que mireu la vida des d’una perspectiva totalment diferent i que tingueu dificultats per entendre les actituds o els enfocaments de la vostra parella sobre les coses.\nPoc a poc, aquestes esquerdes es poden convertir en cràters i, finalment, la relació es desmunta.\n2. Teniu diferents objectius de vida.\nPotser les vostres personalitats són similars, però el que voleu de la vida segueix sent molt diferent.\nEls vostres objectius de vida o les vostres prioritats són coses que realment necessiteu tenir en comú amb la vostra parella si vosaltres us mantindreu junts a llarg termini.\nPer exemple, potser volen viatjar o passar llargs períodes de temps vivint a l’estranger i la vostra prioritat és estar a prop de la vostra família.\nPotser es centren en guanyar diners, mentre que només es veu que els diners són un mitjà per aconseguir un fi, no un objectiu.\nPot ser et vols casar, i ells no . Potser volen nens, i tu no.\nSi teniu forts sentiments sobre allò que voleu de la vida i la vostra parella no els comparteix, això podria significar el final de la vostra relació.\nPer això, és tan important tenir clares les vostres prioritats i discutir aquestes coses al principi, de manera que no hi hagi sorpreses desagradables.\nSi descobriu que els dos teniu objectius de vida diferents, haureu de pensar bé si ho són trencadors de tractes per a tu.\nNo entreu en una relació bancària pel fet que podreu canviar d’opinió sobre alguna cosa si sabeu que no esteu disposat a canviar la vostra.\n3. Teniu diferents principis.\nNormalment, això és una cosa que la gent esbrina quan coneix per primera vegada algú nou, però de vegades et pot sorprendre quan ja estàs compromès amb una relació.\nAixò no sempre és un problema per a tothom, però pot generar profundes diferències.\nPer exemple, si teniu creences polítiques diferents i fortes, podríeu considerar que les èpoques electorals o situacions polèmiques controvertides són excessives, ja que simplement no podeu embolicar el cap al voltant de les seves opinions.\nI si un de vosaltres té creences religioses o ètiques molt fortes, tots dos podreu lluitar per entendre’s els uns als altres.\nalexa bliss i nia jax\nEls problemes també poden sorgir si comenceu a pensar en tenir fills i us adoneu que no podeu estar d’acord sobre els conceptes bàsics de com criar-los.\nDe vegades, els principis d’una persona poden canviar bastant de manera fonamental al llarg dels anys o més, i els xocs que causen aquesta causa poden ser el motiu pel qual fracassa una relació.\n4. No us fieu els uns dels altres.\nDe vegades, això pot ser el resultat d’alguna cosa que ha passat en el passat per dificultar la confiança d’un de vosaltres.\nPerò, sovint, les relacions acaben perquè una parella trenca el vincle de confiança i, per molt que ho intenti, la parella no pot curar aquest vincle.\nEn molts casos, la infidelitat sexual és la que danya o destrueix la confiança entre dues persones. Però hi ha moltes altres coses que poden menjar la vostra fe en la vostra parella.\nPotser heu descobert que us han mentit sobre el seu passat, que us han deixat enrere o us han deixat informació financera important ... ja sigui per culpa o per por.\nSi heu escollit construir la vostra vida amb algú, teniu dret a saber sobre certes coses i saber que us han mantingut a les fosques pot significar que no podreu tornar a confiar-hi. Sobretot quan han posat en risc el vostre futur o la vostra seguretat.\nMoltes parelles aconsegueixen superar les infidelitats o traïcions i reconstruir la confiança, però no és fàcil de fer. I la manca de confiança és un dels principals motius pels quals les relacions fracassen.\n5. No us estimeu.\nA mesura que passen els anys, l’amor canvia i evoluciona.\nL’amor apassionat que sentiu quan coneixeu algú per primera vegada pot començar a esvair-se, però s’ha de substituir per un profund afecte i un amor sòlid per la persona amb qui heu escollit passar la vostra vida.\nPerò, de vegades, l’amor pot desaparèixer del tot. Pot ser que hi hagi un catalitzador que us faci mirar-vos de manera diferent o que us enamoreu sense cap motiu particular.\nSi l’amor s’ha esvaït per si mateix, pot ser difícil acceptar que la relació hagi seguit el seu curs, però ningú no hauria de viure sense amor a la seva vida.\nquants nens té el futur\n6. Un o tots dos tenen por.\nLes relacions serioses i a llarg termini poden ser temibles. Pot ser la por al compromís entre vosaltres, però sovint és la por a fer-vos mal.\nTenir una relació és, al cap i a la fi, una gran cosa. Confieu completament en una altra persona i deixeu que trenqui totes les parets que heu construït amb tanta cura.\nEnamorar-se és un risc. Perquè tot podria passar.\nPodrien deixar-te o els podia passar alguna cosa. Mai no sabem què espera a la cantonada, i és probable que sigui així l’amor ens causarà dolor a més d’aportar-nos alegria.\nMai hauríem de viure les nostres vides amb por al seient del conductor, però si s’acaba una relació, pot ser perquè una o les dues parelles simplement no podrien superar la seva por.\n7. Un dels dos passa per una crisi.\nDe vegades, per molt que s’estimin dues persones, a la vida poden passar coses que s’estableixin entre elles.\nSi un o tots dos passen per una crisi emocional, personal, professional o financera, la tensió de la relació de vegades pot ser massa.\nPer tant, tingueu en compte que no sempre és una qüestió fonamental amb la relació en si la que pugui acabar amb ella.\nNomés som humans i, de vegades, l’amor que sentim per una altra persona no pot sobreviure a una situació traumàtica.\n8. Us creixeu separats.\nCom a éssers humans, estem en un estat de flux constant. Ens agrada pensar-nos com a entitats fixes, però anem canviant, creixent i evolucionant constantment a mesura que passen els anys.\nEns conformen les experiències que tenim i les persones que coneixem. I això pot ser complicat quan es tracta de relacions.\nÉs possible que la persona que sou ara tingui poc en comú amb la persona que era quan vau conèixer la vostra parella i que hagués passat per una transformació igual d’extrema.\nAixò no sempre és un problema. Podeu créixer i prosperar junts, recolzant-vos mútuament i aprenent cada dia alguna cosa nova sobre l’altra persona.\nPerò podríeu separar-vos, desenvolupant diferents interessos, principis, prioritats, objectius ...\nPer molt perfecte que estiguessiu l’un per l’altre quan us coneixés, no hi ha cap garantia que us mantingueu així per sempre.\n9. Un o tots dos tenen expectatives irreals de l’altre.\nHi ha certes coses que podem esperar amb raó dels nostres socis: honestedat, fidelitat, respecte ... fins i tot coses petites com fer-nos saber quan arribaran tard a casa.\nPerò hi ha tantes coses que no és realista esperar de la nostra parella.\nQuan espereu que es faci alguna cosa a la vostra manera i només a la vostra manera, heu creuat el control del comportament.\nNingú no serà capaç d’estar a l’alçada dels vostres propis estàndards ni de fer les coses com preferiu que es facin cada vegada. I això us provocarà una certa decepció.\nÉs més, és probable que la vostra parella se senti ressentida de vosaltres perquè sembla que voleu canviar-los en aquesta inabastable visió de la perfecció.\nFinalment, la seva decepció i el seu ressentiment esclataran, i només quedarà un cràter en flames on abans hi havia la relació.\n10. Un de vosaltres és egoista.\nLes relacions saludables són associacions, potser no perfectament iguals tot el temps, però bastant properes.\nPerò si vosaltres o la vostra parella actueu de manera egoista, posareu una pressió inevitable en la relació.\nL’egoisme pot ser que un dels companys que no estigui guanyant pes en termes de responsabilitats pràctiques de tenir una casa i la vida.\nPot demostrar-se que mai no posa les necessitats de l’altre en primer lloc, fins i tot quan es troba sotmès a tensions i tensions en altres parts de la seva vida\nFins i tot podria negar-se a comprometre’s amb les decisions que s’estan prenent conjuntament i insistir a aconseguir el seu propi camí.\nA través del seu comportament, la persona que és egoista mostra a la seva parella el poc valor que li atorguen i això pot provocar una falca fatal entre vosaltres.\n11. No us respecteu.\nEl respecte és una cosa que demostrem en gairebé tot el que fem. Però de vegades no mostrem el respecte, sinó la falta de respecte. I quan no hi ha respecte, la relació no és sana.\nAra, algunes parelles podrien aconseguir mantenir-se juntes encara que una o les dues parelles no respectin l’altra (i ho demostrin), però aquesta relació no serà feliç.\nEl més probable és que la persona que se senti menyspreada intenti sortir de la relació si no veu cap millora en la situació després de parlar-ne.\nLa falta de respecte és tòxica i pot desviar-se fàcilment a les aigües abusives si es deixa que el comportament irrespectuós continuï sense controvèrsia.\n12. No podeu comunicar-vos eficaçment.\nUna bona comunicació sustenta una relació sana. Van de la mà. Realment no es pot tenir una relació sana sense una capacitat raonable de comunicar-se.\nPer què? Perquè tan a prop com penseu que sou, una parella està formada per dos individus diferents que no poden llegir-se les ments ni sentir el que senten.\nLes paraules són el conducte pel qual viatgen els nostres pensaments i sentiments cap a la nostra parella. I quan no podem comunicar-nos eficaçment, no som capaços d’expressar els nostres desitjos i necessitats.\nLa mala comunicació o la manca de comunicació condueixen a malentesos, sentiments ferits i, finalment, a conflictes.\nQuan les línies de comunicació es trenquen completament, una relació no pot sobreviure per molt de temps. Aviat un o els dos socis estiraran l’endoll.\n13. Us culpeu els uns als altres de tot.\nQuan passa alguna cosa que no hauria d’haver passat, o quan succeeix de manera diferent a com t’hauria agradat, de qui és culpa?\nSi la vostra resposta a aquesta pregunta sempre és culpa de la vostra parella, hi ha una esquerda important en els fonaments de la vostra relació.\nQuan els socis es culpen mútuament de tot , condueix a la ira, la frustració, el ressentiment i un munt d’altres emocions difícils.\nAquests sentiments eliminen tot el bé que podria existir en una relació fins que no quedi res i la relació fracassi.\nSimplement, no podeu tenir una relació sana i funcional en què cadascun de vosaltres tingui fermament el dit culpable cap a la vostra parella. Tots dos heu d’assumir la responsabilitat de les vostres pròpies accions i de les vostres pròpies reaccions mentals davant les accions de l’altre.\n14. Un de vosaltres té rancor.\nHi haurà moments en totes les relacions en què una persona molesta a l’altra. Això pot passar amb regularitat o amb poca freqüència, però passarà.\nEl perdó és una eina tan important per mantenir una relació. Si no podeu perdonar-vos els uns als altres en aquells moments en què es creua una frontera i es produeix dolor, com podeu esperar estimar-vos, respectar-vos i confiar-vos els uns amb els altres?\nPerquè, veieu, un rancor és verinós per a una relació. Pot ser un verí d’acció lenta, però finalment provoca la mort de tot allò que és bo sobre la relació.\nI quan això passa, la relació està condemnada a fracassar.\nRecordeu: és possible que la relació hagi fracassat, però no.\nCom a societat, tendim a mirar qualsevol relació que acabi com un fracàs. De fet, quan algunes relacions no han de durar per sempre.\nLes persones poden entrar a la nostra vida durant breus períodes de temps i donar-nos amor i felicitat, fins que arribi el moment de seguir endavant.\nL’important que s’ha de recordar és que una relació fallida no vol dir que hagi fallat. De qualsevol manera.\nEl fet que no hàgiu aconseguit mantenir una relació quan ja no era el correcte per a tots dos no és cap reflexió sobre vosaltres com a persona ni sobre la vostra vàlua.\nHi ha molt més amor per davant del que mai es podria imaginar. Només cal esperar i veure.\nVoleu acabar la vostra relació o passar per una ruptura? Xateja en línia amb un expert en relacions de Relationship Hero que et pot ajudar a entendre les coses. Simplement.\n16 signes tristos que està perdent l’interès per vosaltres i per la vostra relació\ncosta trobar un home bo\nLamento deixar la meva dona per una altra dona\nsenyals que ex vols que et tornin\ncom guanyar respecte en una relació\nlluitador que va matar la seva família


Joan Cervera i Batariu | FEEC – Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya\nIniciActivitatsActivitats culturalsEnsenya d’Or FEECJoan Cervera i Batariu\nSr. Joan Cervera i Batariu Diplomat en estudis mercantils i tècniques d’expressió oral i escrita. Tècnic comercial i expert en publicitat i màrqueting. Va treballar en la direcció d’empreses i actualment està jubilat.\nEnsenya d’Or per la seva trajectòria i dedicació en l’àmbit excursionista i per una incansable i prolífica activitat emprenedora dins del món muntanyenc català̀.\nJordi Merino amb en Joan Cervera


El Govern declara Bé Cultural d'Interès Nacional els gravats medievals de la Vall d'Àssua — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / El Govern declara Bé Cultural d'Interès Nacional els gravats medievals de la Vall d'Àssua\nEl Grup d'Arqueologia d'Alta Muntanya de la UAB-CSIC ha documentat gairebé 4.000 gravats localitzats en 372 roques de la zona coneguda com el Solà de Saurí\nEl Departament de Cultura acaba d'incorporar al registre de Béns Culturals d'Interès Nacional de Catalunya (BECIN) el conjunt de gravats medievals de la Vall d'Àssua. El Grup d'Arqueologia d'Alta Muntanya de la UAB-CSIC ha documentat, en una zona de 101,03 hectàrees del Solà de Seurí (Pallars Sobirà), 3.940 gravats localitzats en 372 roques. La rellevància i característiques del conjunt de gravats ha portat al Govern a dotar-los de la màxima protecció. D'acord amb la llei, "les coves, els abrics i els indrets que contenen manifestacions d'art rupestre", gaudeixen automàticament d'aquesta protecció per la seva fragilitat, vulnerabilitat i transcendència.\nParal·lelament, la Direcció General del Patrimoni Cultural fa també un altre tràmit per protegir l'entorn natural que envolta aquesta zona arqueològica i garantir la seva correcta contemplació, així com evitar la instal·lació d'infraestructures que alterin l'espai.\nEls gravats es localitzen en cotes d'entre 1.230 metres i 2.060 metres d'altitud i es distribueixen en un terreny de 3,3 quilòmetres de longitud. Estan ubicats a la zona coneguda com el Solà de Saurí, de difícil trànsit amb orografia complicada.\nDescoberta l'any 2018\nEls gravats van ser descoberts l'any 2018 per un grup de veïns de la vall, que van informar de la troballa al Departament de Cultura. El Servei d'Arqueologia i Paleontologia va impulsar una primera campanya de prospecció i documentació l'any 2019, la qual va dur a terme el Grup d'Arqueologia de l'Alta Muntanya de la UAB-CSIC, amb la participació i direcció dels arqueòlegs Ermengol Gassiot, Òscar Augé i Thomas Huet.\nEls resultats d'aquella primera campanya ja van permetre documentar més de 2.000 gravats, però va ser necessari realitzar una segona intervenció l'any 2020 per a poder documentar tot el conjunt, amb un total de 3.940 gravats. Els primers estudis permeten apuntar a una cronologia entre el segle XIV i XV. Tot plegat, tant les seves dimensions com la diversitat, fa que els gravats del Solà de Saurí siguin un conjunt excepcional i inèdit a la serralada pirinenca.\nEntre els elements que permeten l'aproximació cronològica destaquen col·leccions d'armes militars, vestits, elements singulars com ballestes o cornamuses i inscripcions. Però el que sí que ha facilitat als arqueòlegs una data fixa és la inscripció, de no més de 5 centímetres de grandària, on es pot llegir: "Aquest any del Senyor 1319 + aquesta creu pètria + s'exposa a la terra. Va fer-la 6 de maig + Pere Arnau sacerdot". El seu autor podria ser Pere Arnau que en aquesta època (1335-1369) va ser monjo i va exercir de notari al monestir de Gerri de la Sal (Pallars Sobirà).\nEntre els prop de 4.000 gravats hi ha representats motius molt diversos: imatges antropomorfes, zoomorfes, tècniques, vegetals, geomètriques i cristianes, així com inscripcions. En aquest conjunt destaquen les representacions de soldats, a dalt de cavall i a peu, i d'armes. També són freqüents les representacions de cacera i de músics cortesans tocant amb cornamuses de tipus occità. Armes, vestimentes i instruments musicals permeten situar aquest conjunt a la baixa edat mitjana. A banda, s'han documentat a la mateixa zona alguns gravats "naviformes" que cronològicament poden ser més antics.\nAmb el volum d'informació que han aportat els prop de 4.000 gravats als arqueòlegs es plantegen una sèrie de preguntes com si expliquen algun fet concret; si reflecteixen el clima bèl·lic i de conflictivitat política i social de la zona; si es realitzen per encàrrec d'algun senyor feudal o abat; o si són senzillament una distracció d'algun pastor o potser vassalls locals que havien prestat servei d'host i cavalcada. Propers estudis hauran de mirar de donar-hi resposta.\nVeïns observant les roques on estan esculpits els gravats a la vall d'Àssua (Foto d'arxiu/ACN)\nGravat a la vall d'Àssua (Foto d'arxiu/ACN)


Els municipis amb centrals nuclears, descontents amb els nous magatzems de residus\nTorre de refrigeració de la central nuclear d'Ascó. Font: faustonadal (CC BY-NC-SA 2.0)\nL'Associació de Municipis en Àrees amb Centrals Nuclears (AMAC) denuncia la nova estratègia del govern espanyol.\nEl govern espanyol canvia d'estratègia amb els residus nuclears. En comptes de construir un magatzem centralitzat tal i com defensa l'Associacio de Municipis en Àrees amb Centrals Nuclears (AMAC) vol fer nous magatzems individualitzats a les mateixes zones nuclears existents dispersant així els residus readioactius pel territori.\nEl president de l'entitat, Juan Pedro Sánchez Yebra, ha explicat que s'ubicaran a Vandellòs i Ascó, Cofrentes i Almaraz, i que en l'últim cas el magatzem serà cinc cops més gran que l'actual. A més, afirmen que no compleixen les mesures de seguretat ja que no disposaran de cel·les calentes, un fet que obligaria a traslladar els contenidors en cas de desperfectes fins a un lloc amb cel·la calenta que permeti la seva manipulació.\nL'entitat ha denunciat que la decisió s'ha pres sense consultar els municipis afectats. El vicepresident d'AMAC i alcalde de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant, Alfons Garcia, ha volgut denunciar el secretisme i l'opacitat, i ha remarcat que la decisió suposa, a més, la pèrdua d'una oportunitat d'inversió en alguna altra àrea que podria acollir el magatzem centralitzat.\n"No se'ns escolta i s'estan envaint les nostre competències", ha afegit l'alcalde d'Ascó, Miquel Àngel RIbes, en una roda de premsa a Tarragona.\nAmb tot, l'AMAC ha manifestat que farà tot el possible per paralitzar l'estratègia amb l'objectiu de no mantenir l'emmagatzamatge de residus nuclears als municipis afectats.\ntarragonès, ascó, centrals nuclears, residus\nLluís Gómez: "A través de balls i danses tradicionals es fan autèntics espectacles de creació...\nAmpans converteix quatre tones de residus en mobles únics


Educació obri el termini d’inscripcions per a l’Escola d’Estiu - Altea Digital\nEducació obri el termini d’inscripcions per a l’Escola d’Estiu\nLa regidoria d’Educació ha anunciat una nova edició de l’Escola d’Estiu. Un servei que ajuda a les famílies amb la conciliació laboral durant el període de vacances escolars. L’activitat donarà inici el pròxim 1 de juliol i acabarà el 31 d’agost. Així ho ha donat a conéixer l’edil de l’àrea Vicenta Pérez.\nL’escola d’estiu va destinada a xiquets i xiquetes de 3 a 12 anys. L’horari és de 9 h a 14 h, amb l’opció d’entrar a les 10 h i eixir a les 13 h. A més, també estarà disponible el servei d’aula matinal de 8 h a 9 h i menjador. El preu d’inscripció és de 130 € per mes complet i 70 € per quinzena.\nMaria Morales, com a representant de Projectes Educatius Altea, ha insistit que l’Escola d’Estiu és un espai lúdic i educatiu. “Farem esports, manualitats, piscina, jocs d’aigua, entre altres, perquè els més menuts gaudisquen”.\nLa regidora confirma que es complirà en tot moment amb totes les mesures que corresponga contra la COVID-19. “Estarem atents per a adaptar-nos segons ens informe Salut Pública”, afig.


Un dels punts de photocall de la ruta. E.P.\nCanilloLa ruta dels bolets ja és una realitat. Aquest divendres al matí, el ministre de Turisme i president d'Andorra Turisme, Jordi Torres, i els cònsols de la parròquia de Canillo, Francesc Camp i Marc Casal, han donat per inaugurat l'itinerari, tot fent-hi un passeig amb la premsa. Torres ha destacat que aquest "és una part més de l'aposta que tenim marcada per a la diversificació turística". Un punt que ha refrendat Camp que ha comentat que "continuem treballant amb la idea de tenir més visitants a l'estiu" per tal d'aconseguir l'objectiu de desestacionalitzar el turisme.\nConcretament, "On són els bolets" que forma part dels Senders Màgics, constarà d'una ruta per fer caminant de 3,7 quilòmetres. L'itinerari arrenca a pocs metres d'on es troba ubicat el Berenador del Tamarro Nilo, i està entre el punt més alt del Coll d'Ordino i el Mirador del Roc del Quer. "Continuem treballant per potenciar aquesta zona de les valls de Montaup i del Riu" ha indicat el cònsol major canillenc, que ha aprofitat per recordar que "la primavera vinent, els ponts Tibetans ja seran visitables i pensem que el turista que vingui pugui fer una estada més llarga visitant aquests atractius".\nQuant a la inversió, el ministre Torres ha explicat que és de 24.000 euros "una quantitat petita perquè la creació de la idea s'ha fet tota amb el personal d'Andorra Turisme. Ha estat una aposta que ha sortit de la casa". Pel que fa al que es trobaran les persones que facin l'itinerari al llarg dels 3,7 quilòmetres hi haurà diverses sorpreses a càrrec de l'artista Sam, que ha aportat obres de petites dimensions, peces de fusta a fetes per Ergo Fusta. Finalment pel que fa a l'story telling aquest a anat a càrrec del CENMA.\nBolets canillo excursions Andorra


12 consells sobre com semblar bonic i fondre el cor dun home | CAT.MichaelrMccartySpalmBeach.com\n1) un mínim de maquillatge\nEls homes tendeixen a estimar maquillatge natural a les nenes i moltes enquestes confirmen aquest fet, per tant, evitar l'aplicació de maquillatge pesat quan es vol impressionar a un noi. En el seu lloc, s'adhereixen als tons d'aspecte natural i intentar millorar la seva bellesa donada per Déu, d'aquesta manera s'assembla valent i el cor del seu home seran, sens dubte, ser fosos!\n2) Evitar parlar en veu alta\nVeu alta pot ser molt molest i, fins i tot, alterar, per tant, tractar de parlar en un to suau, baixa en parlar amb un noi que vol impressionar, però tot i així, ha de ser la seva pròpia veu, no imitar altres.\n3) Somriu molt\nUna simple somriure pot trencar el gel de qualsevol comunicació difícil. Una noia que somriu sempre tendeix a semblar més bonica, més accessible i càlid.\n4) Que noi porta una conversa\nAssegureu-vos que es prengui temps per escoltar el que un home ha de dir, que prengui la iniciativa en la conversa i li farà preguntes. Evitar bombardejar amb les seves consultes, sobretot, si acabes de conèixer recentment i no es coneixen entre si molt bé.\n5) Fer que se senti còmode amb vostè\nFaci la seva fàcil comunicació per ser amable, somrient i, sobretot, per ser genuïna.\n6) Com es vesteixen?\nBé, òbviament, si vostè vol mirar valent i fondre el seu cor, evitar els pics de desgast, així com roba afilats i foscos. Utilitza teles suaus i tons pastel clars al seu lloc. Aquest tipus de vestimenta pot fer que sembli més suau i més bonic.\n7) El seu pentinat\nUn pentinat bonic i delicat pot sumar a la seva bellesa. Ones suaus i pentinats trenats pot fer-te lluir molt bonica i dolça.\n8) El seu perfum\nEls homes tendeixen a ser sensibles als perfums de les nenes, per tant, evitar sobrecarregar el cabell i la roba amb aromes rics i sensuals. En el seu lloc, va optar per fragàncies que són afruitat, floral i dolç; aplicar el seu perfum amb moderació, si vols un tipus per seure a través d'una conversa amb vostè.\n9) Ser suau\nSi voleu cercar valent i fondre el seu cor, assegureu-vos d'evitar el llenguatge corporal agressiu, gestos durs i moviments exagerats. Ser suau, elegant i delicat.\n10) No pretengui\nUna de les qualitats més atractives i bonica és la sinceritat. Sigui genuí i autèntic en la seva comunicació amb aquest individu especial, que serà, sens dubte, se sent i és més probable que respongui pel mateix tipus d'actitud.\n11) Està bé ser tímid\nÉs totalment bé a sentir vergonya i, fins i tot, rubor davant d'un noi que t'agrada. Per tant, evitar que pretén ser negreta tot el temps i no suprimeixen la seva timidesa natural. És molt atractiu i valent!\n12) Es amable\nLa bondat és una cosa que es pot conrear i va triar deliberadament. És fàcil ser amable amb els que et tracten amb amabilitat, però quan decideix ser amable amb totes les persones - aquesta qualitat és realment excepcional. Quan un home veu a la seva bona actitud respectuosa i amable cap als altres, que ho farà, sens dubte, ser impressionat i, sens dubte, es va fondre el seu cor!\nEspero que el va trobar divertit i alguna cosa útil.\nMantenir-bella, que quedar-se, ser amable, tresor a tu mateix i, sens dubte, fondre el cor de la persona correcta!\n10 coses importants per recordar quan no pots trobar mr bé


Redacció Vilafranca del Penedès 20-11-2019 01:28\nL'Equip d’Atenció Primària Penedès rural rep el primer premi de recerca del Col·legi de Metges. COMB\nEl divendres passat al Fòrum Berger Balaguer es va celebrar l’Acte de la Professió Mèdica de l’Alt Penedès, un acte organitzat per la Junta Comarcal de l’Alt Penedès del Col·legi de Metges de Barcelona. Aquest acte és un punt de trobada per a tots els professionals de la salut que viuen treballen a la comarca.\nEn aquesta ocasió es va realitzar el lliurament del premi de Recerca de l’Alt Penedès i es va atorgar un primer premi a l’Equip d’Atenció Primària del Penedès rural pel treball: “Projecte de millora de l’accessibilitat en un equip d’atenció primària.” Van recollir el guardó, la directora, Sara Freixedas, l’adjunta a la direcció, Ascen Casado i la referent de qualitat de l’equip, Pilar Orellana.\nLa direcció de l’equip va agrair el reconeixement a la feina diària i va recordar que era el resultat del treball, la implicació i l’adaptació dels diferents grups professionals de l’equip.\nL’accèssit va ser pel treball “Unitat de pacient crònic complex aguditzat. Una experiència d’assistència ambulatòria que millora el maneig dels pacients amb malalties cròniques”, treball de l’hospital comarcal de l’Alt Penedès.\nA continuació va tenir lloc la conferència “Falsa Ciència i danys reals” a càrrec del Dr. Antoni Trilla, vocal de la junta de Govern del COMB i degà de la Facultat de Medicina i ciències de la salut de la Universitat de Barcelona.\nEl president del Col·legi de Metges de Barcelnoa , Jaume Padrós i l’Alcalde de Vilafranca, Pere Regull, van cloure l’acte.


Comprar Brandy 103 Etiqueta Negra | Preu i opinions a Uvinum\nCuriosament el brandi va sorgir com un mètode de conservació del vi. A causa de les llargues i extenuants jornades que implicaval transport del fruit del raïm, s'optava per destilarlo i emmagatzemar-lo, perquè, previ al seu consum, es pogués barrejar amb l'aigua separada. A l'reposar el destil·lat en bótes de fusta, van descobrir que aquest millorava, superant fins i tot el gust de l'original. Conegut en els seus inicis com a "vi de crema", o "brandewijn" en holandès, el brandi era produït a Espanya, per a ser exportat principalment a Holanda, per aquesta raó es denomina "Holanda" als aiguardents de vi no envellits.\n103 Etiqueta Negra, produït inicialment per Cellers Bobadilla i añejado en bótes de roure americà, és el més jove dels brandis d'Osborne. Elaborat amb la millor selecció de holandes i aiguardents, destaca pel seu color or fosc, de tons vermellosos. En nas, destaquen les seves notes equilibrades de roure, tabac, vainilla i xerès, amb tocs subtils de nous i fruites seques. A paladar, reminiscències de caramel, fustes, especiats, vainilla i un llarg final ajerezado.\nDe vegades, la casualitat ha ajudat a l'home a descobrir les begudes més increïbles. En aquesta oportunitat, no és coincidència que degusteu l'exquisit gust del brandi 103 Etiqueta Negra: són els designis de la destinació .\nDescripció sobre Brandy 103 Etiqueta Negra\nColor: 103 Etiqueta Negra mostra un color or fosc amb reflexos vermellosos.\nOlor: Elegant amb clares notes de roure.\nSabor: Molt vinós i equilibrat. Harmoniós, suau i rodó.\nELABORACIÓ: Elaborat amb una acurada selecció de holandes i aiguardents de vi produïts en les nostres destil·leries. El seu temps de permanència en botes de roure americà prèviament envinades amb vi de Jerez li atorgaran el seu color fosc amb reflexos vermellosos, i la suavitat i harmonia en boca que el distigue.\nOpinions sobre Brandy 103 Etiqueta Negra\nLa teva puntuació de Brandy 103 Etiqueta Negra:Puntua Brandy 103 Etiqueta Negra:\nEs continuarà sent el meu favorit espanyol Brandy, estic segur. Però dóna'm temps per beure-ho si us plau. És una pena que no és disponible en els supermercats del Regne Unit o botigues de vi.\nVeure mésDave Hirst., Jan 18\nSi et va agradar Brandy 103 Etiqueta Negra, també pots gaudir de ...\nSi vols comprar Brandy 103 Etiqueta Negra, a Uvinum trobaràs els millors preus de Brandy Osborne.


17 d’octubre de 2017 – els científics, per la independència\nEl Sr. Maza, fiscal general de l’Estat, malgrat tenir 2500 fiscals a les seves ordres, es posa en evidencia a l’afirmar que molts catalans hem estat “abduïts”. Ja sabem que aquest terme té diferents accepcions, però en allò que pensa tothom d’immediat és en els extra-terrestres i ens venen al cap novel•les i pel•lícules de ciència-ficció; ens imaginem tot seguit uns éssers estranys que provenen d’un altre planeta,– per no dir d’una altra galàxia– amb ànim colonitzador i en disposem a defensar el planeta.\nEm fa l’efecte que el Sr. Maza es va equivocar i que el que realment volia dir és “inducidos” perquè, a partir de les seves declaracions, el més sensat seria que els catalans ens sentíssim “induïts” a separar-nos d’Espanya.\nA Catalunya la intervenció militar ja és un fet. L’exèrcit realitza “maniobres” a l’Empordà i requisa maquinària i cartells de les impremtes i magatzems on es treballa pel referèndum i nosaltres no sabem ben be què podem fer. Doncs be: la resistència passiva, que és una acció gràcies a la qual els hinduistes van poder-se alliberar dels anglesos i altres pobles han aconseguit no fa gaire temps poder celebrar referèndums.\nHem de perseverar, i com diu l’eslògan que fa quatre dies vam entonar, “No tenir por” I no en tenim perquè la raó, al segle XXI, ha de prevaldre necessariament sobre la força.\nPublicat el 17 d'octubre de 2017 14 d'octubre de 2017 Categories General


Pipi Estrada surt en defensa de Laporta - Notícies Esports - Notícies Esports - e-notícies\nEsports · 3 de Desembre de 2009. 11:42h.\nPipi Estrada surt en defensa de Laporta\nEl periodista va estar a la festa i el defineix com "un home sincer, obert i afable"\nPipi Estrada, amb la seva ex parella (foto: Telecinco)\nEl periodista esportiu Pipi Estrada, conegut també per les seves aparicions en la premsa del cor, ha explicat en un article d'opinió a Marca que va estar a la festa de Luz de Gas i ha volgut "aclarir certs malentesos i rumors que caminen circulant per allà. Per respecte a un home sincer, obert i afable com Joan Laporta em veig en l'obligació moral en cas de relatar el que allà vaig poder veure".\n"Després de veure les fotos que s'han publicat, cal tenir en compte certes coses. Allò de diumenge a la nit no va ser ni una festa privada, ni una festa antimadridista, ni molt menys, una festa que acabés a primera hora del matí. S'estan dient massa coses que són molt lluny de la realitat. A la discoteca barcelonina 'Luzde Gas' el que jo vaig presenciar en primera persona va ser, de manera simple i planerament, una nit del president Joan Laporta amb el seu cercle intern d'amics. Res més".\n"El president va estar a tota hora acompanyat per la seva parella sentimental, pels seus amics i, fins i tot, per algun periodista. En un reservat o una mica semblant? No, a la vista de tot el món perquè, quan un surt a passar-s'ho bé -com en tantes altres ocasions ha ocorregut- un no s'ha d'amagar".\n"Entre els amics de Laporta, per posar diversos exemples, vam poder veure el representant de Cristiano Ronaldo, Jorge Mendes, que va arribar a l'1 a.m. i va abandonar el lloc sobre les 2:45 a.m. També estaven amb el president Álex de Felipe, íntim de Laporta, Fermín, regent d'un dels millors restaurants de la Ciutat Comtal o, fins i tot, el directiu Sala i Martí que presenciava plàcidament des de la seva cadira la vetllada a tall de convidat de pedra".\n"Potser el més actiu va ser Laporta que, pel seu caràcter, per la seva forma de ser o pel seu do de gent només pretenia gaudir d'una alegria sana, divertida i, sobretot, respectuosa. Que consti que incideixo en allò de respectuosa perquè, en cap moment, no hi va haver càntics contra el Reial Madrid ni al·lusions al rival que acabaven de derrotar al Camp Nou".\n"Tampoc no va ser Laporta l'encarregat de destapar el champagne. Tampoc. És més, la iniciativa va partir d'un grup de terceres persones que envoltaven al màxim mandatari a qui van regar", igual com a molts dels quals allà es trobaven".\n"La festa va començar a l'1 a.m. i es va acabar entre les 4:15 i les 4:30 a.m. en "Luz de Gas". Ni insults, ni mofes, ni desqualificacions. Només un grup de persones que volien sortir a passar-s'ho bé una nit de diumenge. I no és la primera vegada, ja que la discoteca barcelonina és un punt de celebració en el qual, de tant en tant, l'entorn de Laporta surt a passar-s'ho bé. Com tot el món".\n"Jo ho vaig veure en primera persona i no s'han de treure les coses de polleguera. Si no... arribats a aquest punt em faria diverses preguntes: on és el delicte que algú surti amb els seus amics? I el de gaudir d'un moment de felicitat anés del futbol? Si hi havia una cosa per amagar... per què tot es va fer en vista de diversos periodistes que eren a la sala? "\n"Per tant, i a tall de resum, allò de diumenge va ser només una vetllada agradable en la qual el president del Barcelona va sortir amb els seus amics a divertir-se. I és que al president sembla que, últimament li va tot bé: la seva vida sentimental va bé, els seus amics estan al costat d'ell i el seu equip guanya el triplet, la Supercopa i el desembre pot lluitar pel Mundialito. Sota el seu mandat, i que això no se li oblidi a ningú, Laporta ha aconseguit que el Barcelona hagi fet història... Y el que li queda si l'equip continua jugant com ho està fent", conclou.\n"El triunfo de los horteras"\nEl Barça segueix de festa\nSergi Bruguera considera Laporta "trist i lamentable"\n#18 Lluís, banyoles, 03/12/2009 - 20:22\nSou tan curts que condemneu el missatger ignorant maliciosament el missatge. Que Pipi Estrada sigui com és no vol dir que el que digui sigui cert. Fins i tot els meus alumnes de primària ho saben.\n#17 Ramon, Lleida, 03/12/2009 - 19:47\nQue portin al Tubunal Constitucional si en Laporta es pot divertir de nit a les Discos.\n#16 MARC-SABATES.COM, Barcelona Catalunya //*//, 03/12/2009 - 19:24\nMoltes gràcies Pipi Estrada .\nVisca Barça i Catalunya lliure .\n#15 Saprissa, Sants, 03/12/2009 - 18:25\ntota la raó Hayek,i diria q en la mateixa proporció i qui digui el contrari es chovinista\n#14 Ruben, Cornellà, 03/12/2009 - 17:42\nPipi, que pixes fora de test, contrasta la info que has de donar amb qui t'ha enviat a fer-ho i no el contradiguis home. Laporta s excusa en que era 1 celebració privada i tu el primer que dius es que de privada res. S agafa abans un mentider que un coix


La transcendència de Candel - Tornaveu\nEl X Memorial Francesc Candel ha reconegut el Col·legi de Periodistes de Catalunya, la Coral La Joia de Montjuïc, i l'actor Manuel Veiga\nDivendres, 20 de desembre de 2019 13:01h\nLa riquesa lingüística es troba en els matisos. Mentre estic esperant que comenci l'acte de lliurament del X Memorial Francesc Candel, concedit aquest vespre al Col·legi de Periodistes de Catalunya, m'entretinc buscant definicions al diccionari virtual de l'Institut d'Estudis Catalans. "Quins adjectius podrien definir millor l'escriptor de La Marina?", em pregunto.\nNo aconsegueixo respondre la pregunta fins que el periodista Jaume Fabre, en la presentació de l'acte, esmenta l'adjectiu "transcendental" per a referir-se al llegat del periodista, escriptor, activista, advocat, i tants substantius que podríem afegir a la llista. I em dic a mi mateix: Candel no només va crear una obra transcendental (és a dir: "de gran importància per a les conseqüències que pot tenir"), sinó que ell mateix "transcendent" (dit d'allò "que es produeix en un medi, arribar a ésser conegut, a tenir conseqüències, en un altre medi"). O expressat amb paraules més planeres: Candel és una referència obligada per entendre la Catalunya del tardofranquisme, però alerta, també les dinàmiques i fenomens actuals.\nLa mateixa celebració del X Memorial Candel, ha destacat Fabre, és un símptoma de la influència que l'escriptor exerceix en moltes organitzacions i persones. Per seguir reivindicant-ne el llegat, la Fundació Paco Candel desitja consolidar-se com a Centre de Recerca i Documentació entorn la seva obra. Paral·lelament, Pere Baltà ha anunciat que ja s'ha obtingut el permís de l'Ajuntament de Barcelona per alçar una escultura sobre Els altres catalans a escassos metres de la Biblioteca Francesc Candel. El president de la fundació també ha emplaçat a començar a pensar en l'organització de l'Any Candel, que tindrà lloc el 2024 en commemoració del centenari del seu naixement.\nEls guardonats en el X Memorial Francesc Candel\nEl Col·legi de Periodistes de Catalunya ha estat guardonat en l'Àmbit Comunicació per haver contribuït a la mateixa celebració del Memorial Candel cedint la seva seu social des de fa deu anys. Joan Maria Morros, recentment escollit degà de la casa, ha destacat el gran camí que el gremi pot fer per realitzar una comunicació més responsable des d'una perspectiva intercultural. Introduint el seu parlament, Baltà ha destacat la gran il·lusió que va sentir Candel quan el Col·legi va nomenar-lo "Periodista d'Honor".\nEn reconeixement al 90è aniversari de l'entitat, constutïda en el marc de la Fira Internacional de Barcelona, la Societat Coral La Joia de Montjuïc ha rebut el guardó en l'Àmbit Social. Recentment, la coral s'ha distingit per a recuperar la cèlebre cançó La Marsellesa, en la versió catalana de Josep Anslem Clavé, que tan popular va ser al Principat fins a l'esclat de la guerra civil. Com ha cloenda de l'acte, la coral ha cantat una altra famosa peça de Clavé, El cant del poble, amb lletra de Josep Maria de Segarra.\nL'actor i dramaturg Manuel Veiga, traspassat a principis d'any, va ser mereixedor del guardó in memoriam en la categoria Àmbit Cultural. Baltà ha subratllat que "l'intèrpret barceloní "era un dels millors coneixedors de l'obra de Candel". Veiga va idear i promoure la dramatització d'Els altres catalans, posteriorment representada en el marc del documental Paco Candel, l'altre català, de Carles Canet i Jordi Portals.