Publicat el 10 Juny 2015 10 Juny 2015 by Agnès Llorens\nAlex DeLarge i els seus, a punt per fer seva la ciutat una nit més.\nSegurament la notícia quedarà enterrada, amagada entre els titulars de purpurina de les victòries del Barça i les baralles de sotamà per constituir els ajuntaments, que molts pobles viuen amb la incertesa de la fi del compte enrere. Una batussa a un sense sostre no és carn de primera plana i segurament quedarà relegada al desert del breu al marge de la pàgina, però marca amb contundència la nostra indolència com a societat, que necessita constantment la brillantor de la novetat i s’amaga d’aquells fets que ens haurien de fer avergonyir.\nCom sempre que el cinema mostra barbaritats que després la realitat remata, dilluns se’m va eriçar la pell de la nuca. Tots recordem l’escena de la pel·lícula A Clockwork Orange (La Taronja Mecànica, en versió TV3) –no aquella en la qual el protagonista apareix amb els ulls engrandits com un meló i subjectes de fines tiretes de metall– sinó la pallissa que el grup de joves liderats per Alex DeLarge engalta a un captaire sobre l’omnipresent paviment mullat del Londres distòpic imaginat per Anthony Burgess.\nI, un cop més, la realitat subratlla la ficció. No és la primera vegada que ens topem amb la notícia d’agressions a persones que viuen al carrer, en diverses ocasions perpetrades per joves, i sembla frívol que ens n’exclamem, ja que aquesta realitat és una cara més de la societat individualista en què nedem cada dia. Fins i tot alguns ja han diagnosticat el fet com un cas d’aporofobia –fòbia a la pobresa– una paraula que, a més de sonar malament, confirma allò que ja és evident: massa sovint no tenim temps de mirar més enllà dels nostres telèfons sofisticats quan caminem pel carrer i veure què s’hi mou i ens inventem conceptes que disfressen la poca cultura social amb noms de malalties.\nSegurament la notícia caurà aviat en l’oblit sense un debat a fons; seguirem caminant mentre esquivem les mirades dels que tenen menys que nosaltres. Continuarem deixant-nos lliscar pel carrer distrets amb el Twitter i els nous fitxatges esportius de la temporada vinent, tan frívols com Kubrick i Burgess ens van retratar i sense entendre gaire cosa del que expliquen pel·lícules com La Taronja Mecànica.\nArticle publicat originalment en el Setmanari NoticiesTGN.\nPublicat el 19 Mai 2015 19 Mai 2015 by Agnès Llorens\nProbablement, el millor final de capítol de Mad Men. Tancar els ulls, i viatjar a un altre món. Tan fàcil i tan complicat.\nPublicat el 13 Mai 2015 13 Mai 2015 by Agnès Llorens\nUn divendres qualsevol d’una primavera cridanera. El Teatre Tarragona està ple de gom a gom, en el primer vespre de màniga curta en molt de temps i el tram final de la Rambla Nova respira aquelles presses dels que volen asseure’s com més aviat millor a la cadira per assaborir el drama més ben cantat de la temporada, la majestuosa Turandot que, com en ocasions anteriors, es revela com un dels plats forts de la temporada.\nPerquè a l’òpera, com a la vida, hi ha finals estranys i girs inesperats, persones que, no sabem ben bé per què, però acaben triomfant –com la inquisidora Turandot, víctima d’un estrany atac d’amor durant els cinc últims minuts de l’obra de Puccini que canvien tot l’argument– i finals feliços que, per inexplicables i estranys, a mi em recorden les derrotes. Però, mentrestant, no ploris Liù, que no soni l’últim compàs, que ningú dormi, que l’estiu arrenqui amb totes les seves forces i que totes les nits estiguin plenes de melodies. Aquesta és la màgia de la música que ens toca el cor: encara que no l’entenguem, no podem deixar d’estimar-la.\nArticle publicat originalment al setmanari Noticies TGN\nPublicat el 4 Mai 2015 by Agnès Llorens\nEspecial sobre Tarraco Viva 2015 que surt al diari, El Periodico d’avui, dilluns 4 de maig.\nPublicat el 21 Abril 2015 by Agnès Llorens\nPublicat el 17 Març 2015 17 Març 2015 by Agnès Llorens\nArticle publicat originalment al Notícies TGN del 17 de març de 2015\nPublicat el 27 febrer 2015 27 febrer 2015 by Agnès Llorens\nA partir d’ara, hi ha disponible una filial de Cal Seixanta a Tumblr, un germà petit d’aquest blog que serà la meva nova llibreta digital, on posar-hi totes aquelles coses que m’agraden i no vull perdre de vista.\nAquest és el nou espai, que confiem que vagi creixent amb el temps.\nPublicat el 20 febrer 2015 20 febrer 2015 by Agnès Llorens\nHi havia lluna plena i bufava la tramuntana\nEls pèls encrestats que intueixes en el colze del protagonista en l’últim petó abans de les lletres de crèdit. El violí de cloenda que balla amb el silenci. La ràbia del final obert. Que l’últim fotograma t’agafi sempre amb les llàgrimes anorèctiques i el cigarret apagat. La suor compra parcel·les al front del comediant quan el món s’acaba, quan els murs esclaten amb canons que sonen com trompetes, quan el confeti tapa els núvols, quan hi ha un últim cel -sol rogent, pluja o vent- que tapa elegantment els enagos de l’argument. Sentir l’última campanada saltant l’espai i el temps.\nGairebé sempre, pantalla enllà, píxel a píxel,\nCinquanta ombres de Greg\nPublicat el 18 febrer 2015 by Agnès Llorens\nParlem de coses serioses, parlem de gent despullada.\nArticle publicat originalment en el número 256 del setmanari Noticies TGN\nPublicat el 13 febrer 2015 by Agnès Llorens\nQue ens difressem per Carnaval vol dir una cosa, i és que cada cop queda menys per Setmana Santa.\nL’altre dia ho vam comprovar des del sostre de Tarragona.\nEls interrogants de Grèxit i l’epidèmia de l’extrema dreta\nPublicat el 27 gener 2015 27 gener 2015 by Agnès Llorens\nAlexis Tsipras: quaranta anys, enginyer civil, punys tancats, camisa blava i absència de corbata.\nEls braços oberts de qui se sap en poder de la victòria. El simbòlic gest que Alexis Tsipras, líder de Syriza i flamant primer ministre grec -quaranta anys, enginyer civil, punys tancats, camisa blava i absència de corbata- exhibia aquest diumenge al vespre, després de certificar una ampla majoria electoral de 149 escons sobre els 300 totals, no fa més que certificar que s’acosten vents de canvi a Europa.\nMolts veuen en els resultats dels comicis grecs el desafiament ferm de Tsipras a la troika europea, però el resultat de les eleccions gregues també pot suposar l’inici de les contradiccions del líder de Syriza, que a partir d’ara haurà de portar el timó d’una barca que navega en un mar ple d’esculls, dins i fora de les seves fronteres.\nTot va molt ràpid en l’estat degà en matèria de democràcia. Just un dia després de celebrar una victòria que entrava a la majoria de les apostes, Tsipras ja ha signat un pacte de govern amb el líder de Grecs Independents, Pannos Kammenos.\nSi la nit abans el líder de Syriza s’agermanava amb el que molts l’assenyalen com el seu homòleg espanyol i líder d’esquerres -el frontman de Podemos, Pablo Iglesias, que diumenge devia viure el final de les eleccions gregues amb la il·lusió del jugador que escalfa a la banda per sortir a marcar- unes hores més tard segellava pacte de govern amb una de les cares més conegudes de la dreta nacionalista grega, una formació que només ha obtingut un 5% del total dels vots de la ciutadania.\nÉs l’economia, estúpid. És clar. La clau de volta d’aquesta aliança singular recau en la posició similar que les dues formacions comparteixen pel que fa a la seva posició respecte a les polítiques d’austeriat imposades per Europa, que no és altra que assenyalar amb el dit acusador a les polítiques rígides d’austeritat imposades pel Banc Central Europeu (BCE) i el Fons Monetari Internacional (FMI) com les principals culpables de la situació d’escanyament que actualment es viu a Grècia.\nLa recepta que Tsipras ha recomanat durant tota la campanya, un missatge que ha anat perdent decibels a mesura que s’acostava la victòria, ha estat la de la fugida del sistema Euro, una mesura que ha posat en estat d’alerta l’àgora internacional. És possible que es compleixi la sortida de Grèicia de l’euro, batejada en els mitjans anglosaxons com a Grèxit? Pot, realment, Grècia subsistir sense el suport l’Europa?\nTot i l’onada d’optimisme i de focs artificials que han desarmat les declaracions de Tsipras durant la seva escalada a la primera divisió de la política internacional, no sembla que les xifres estratosfèriques que envolten l’estat grec li permetin prescindir de l’ajut d’Europa. Grècia necessita prop de 7 bilions d’euros per mantenir la seva infraestructura de govern si vol evitar la fallida estatal i té pendent de pagament una factura de 2,5 mil milions d’euros al FMI del seu deute, una realitat molt complicada de repuntar per un país que ha perdut prop del 25% de la riquesa nacional en els darrers cinc anys.\nPotser per aquest motiu, tot sembla apuntar que no és factible a curt termini que Grècia emprengui un camí per solitari lluny d’Europa. Ara mateix, el cost que suposaria sortir del sistema europeu es traduïria en una inflació desmesurada de la recent estrenada vella moneda grega, un teòric dracma raquític que no podria suportar el pes d’un estat econòmicament independent amenaçat de mort pel perill de la caiguda en picat de les empreses gregues.\nAmb tot, és evident que un possible escenari de la marxa de Grècia ha obert un nou paradigma en la política econòmica europea: per primer cop un estat membre ha posat damunt la taula la possibilitat real de fugir de les regnes de l’encorsetada política europea, una opció que podria tenir efecte de contagi en els programes electorals de diverses formacions polítiques, i que, si s’hagués complert, hauria suposat un cop molt dur per la fragilitat de l’economia europea.\nPerò tot sembla indicar que el matrimoni mal avingut que formen Grècia i la troika seguirà endavant. Ara només cal veure quines són les proporcions que Tsipras posa damunt de la balança per equilibrar el deure enorme de l’estat Grec amb Europa i la promesa d’acabar amb l’austeritat que va llançar aquest diumenge. Les apostes sostenen que el líder de Syriza negociarà per minimitzar el valor del deute extern a la meitat, de manera similar a l’Acord de Londres del 1953, un pacte que va suposar la reducció del deute d’Alemanya en un 62% després de la desfeta de les guerres mundials.\nA l’espera que arribi aquest moment clau de negociacions que marcaran amb exactitud el pols de Tsipras com a gran negociador lluny de mítings i micròfons, els observadors internacionals confien que la compra massiva de deute anunciada fa escassament una setmana pel president de BCE, Mario Draghi, estimuli la inflació i permeti novament la circulació de capital per la taula d’escacs enrocada que és avui dia l’economia europea. No és casual que l’anunci del BCE arribés a una setmana escassa dels comicis grecs, i ja hi ha qui anuncia que aquest és el primer dard que llança la troika a la nova Grècia liderada per Tsipras: cal mantenir-se units per sobreviure a aquesta tempesta.\nMentrestant, les onades de la política nacional també fan perillar la flamant barca de govern del capitost de Syriza. El resultat dels comicis i la rapidesa amb la qual s’ha estructurat el nou govern no ha servit per amagar el que és una de les dades més alarmants d’aquestes eleccions. El petit forat a la quilla de Tsipras -que amenaça de fer-se gran i expandir-se a altres embarcacions del veïnat internacional- no és altre que el tercer resultat que ha aconseguit la formació neonazi Alba Daurada.\nLa sinistra medalla de bronze de l’extrema dreta a Grècia és l’anunci d’un virus perillós que s’escampa a tota velocitat per una Europa esgotada de promeses difuses i de pocs canvis reals a l’horitzó, una tercera posició al pòdium que pot suposar un autèntic tour de force per un líder acabat d’estrenar, que presumiblement haurà de fer força de tota la seva energia per mantenir l’ordre fronteres endins.\nPodran els embats de la política interior i exterior, les tensions econòmiques que s’auguren en l’horitzó i la pressió de l’extrema dreta mantenir l’obertura de braços de cent vuitanta graus que Tsipras exhibia aquest diumenge? Ben aviat podrem comprovar si el canvi que anuncia el líder Syriza és un autèntic gir copernicà o un revolt de carretera secundària. De moment, totes les apostes segueixen obertes i el vaixell tot just ha salpat del port. Caldrà veure si els vents li són favorables.\nPublicat el 20 gener 2015 20 gener 2015 by Agnès Llorens\nDe matinada, tots els carrers fan olor d’humitat\nMentre busques la feina de la teva vida,\nla vida està plena de feines.\nEls increïbles viatges de monsieur Ardan\nPublicat el 14 gener 2015 by Agnès Llorens\nImatge de Mr. Ardan que podeu veure si us acosteu a la exposició (Cedida)\nVaig tard. Tot just fa un any quinze dies que ha començat l’any nou i ja vaig tard, tant que gairebé passo de llarg de la història de Wilhelm Fitzgerald, qui podria ser l’autèntic Maverick. Les imatges que es conserven de l’època ens expliquen que, pels volts del 1880 es guanyava la vida jugant a les cartes i temptant la sort a les dues bandes del Mississipí i, diuen, va guanyar 1.200 dòlars en una nit.\nPerò la seva no és l’única història que gairebé em perdo, atrapada en les petites obligacions del dia a dia. Però, per sort no ha estat així i aquest diumenge passat vaig poder visitar l’exposició Monsieur Ardan, gran viatger del segle XIX, una mostra encara inclosa dins de les activitats del Festival SCAN i que es pot veure a les instal·lacions del Museu Nacional Arqueològic de Tarragona (MNAT) fins al pròxim 25 de gener.\nSi us acosteu a visitar-la, us trobareu amb el rostre de Fitzgerald, que s’exposa junt amb el de molts altres personatges exòtics i desconeguts -el cosac ucrarinès Piotr Nikolaevich o la jove Beatrix Welleagle, qui, diuen, es va quedar vídua amb només quinze anys i va ser una de les grans impulsores de l’espiritisme- que van quedar atrapats a l’objectiu del viatger monsieur Ardan, un dels exploradors que durant el segle XIX va viatjar a diferents racons del planeta amb la seva càmera i el seu equip de fotografia portàtil per capturar la immensitat del món en petits trossos de paper que ara podeu contemplar a Tarragona.\nSi us agraden les pel·lícules del salvatge oest americà, les peripècies d’Indiana Jones, els llibres de Jules Verne i les novel·les d’exploradors perduts en illes desertes, no us podeu perdre aquesta mostra. A l’exposició tindreu l’ocasió de recuperar aquell nen que s’amaga dins nostre afamat d’aventures que s’intueixen en les imatges que aquest explorador francès va prendre de les persones més curioses i singulars que va conèixer arreu del món.\nA través d’un viatge que recorre diferents oasis de la imaginació, podem visualitzar també els inicis i posterior evolució de la fotografia i podem ser testimonis dels primers experiments en el camp del cinema, en un recorregut senzill que uneix, en molt poques passes, punts tan allunyats geogràficament i exòtics com l’Índia, Arizona, París o mítica ciutat de Troya. Per a no perdre-s’ho, no?\nUs explicaré un detall que heu de saber: l’exposició té un secret amagat que el visitant només descobreix al final del recorregut i que -ho sé per experiència- s’entèn molt millor si teniu l’ocasió de fer la visita guiada. El proper i últim passi amb guia será el diumenge 25 de gener. Servidora ho va descobrir de casualitat i una mica més i ho deixa passar.\nVosaltres arribareu a temps per fer un viatge a través del temps?\nArticle publicat en paper en el setmanari Noticies TGN\ndel dimecres 14 de gener de 2015\nLluís Gavaldà: entre l’afeter-eight i l’avellana\nPublicat el 19 Desembre 2014 19 Desembre 2014 by Agnès Llorens\nFOTO: TJERK VAN DER MEULEN (publicada originalment al Diari Ara)\n—No surto gairebé mai de casa. Sóc casolà fins a nivells excessius, fins al punt que, si no hi ha un tema important, em puc passar fins a tres dies sense moure’m. Ara em toca sortir més perquè he d’anar a buscar o portar el meu fill però, si no fos així, a casa és on estic més bé. Sempre he estat fastigosament casolà i fins i tot, de petit, els meus pares havien de lluitar perquè sortís al carrer. Em diuen que sempre jugava sol, perquè no sabia perdre.\nCosta creure que aquesta sentència quan prové de qui és una de les cares més conegudes dels escenaris de totes les Festes Majors i els trasters de la majoria dels escenaris de Catalunya, però que, amb els anys, ha combinat sense marejar-se la pols del poliesportiu municipal amb la llum eixordadora de teatres, auditoris i platós de televisió fins a acabar esdevenint un columnista de notable èxit sobre els tres grans temes que mouen la seva barca vital; la música, la política i la paternitat, que avui dia són carn de lletres de les seves cançons, però també d’esquelets de tinta negra sobre el paper.\nTot i portar teixits a l’epidermis més de trenta anys d’ofici i estar més que acostumat a les entrevistes, Lluís Gavaldà (Constantí, 1963) em rep despentinat pels efectes d’una migdiada dantesca, que s’evidencien en els ulls mirada de capvespre i en el maldecap de cabells despentinats. Gavaldà parla a poc a poc i s’embala a mesura que van passant els minuts, davant d’un got de suc —no prenc cafè, però si saps fer anar la cafetera tota teva— que anirà buidant-se com la tarda.\n—Sempre he cregut que si m’agrada estar molt a casa és perquè la gent em fa por. La paradoxa és que crec que sóc encantador durant exactament cinc minuts, però si entren més dins del meu cercle privat m’agafa com una fòbia social i ja em vull escapar. Si em trobes pel carrer, després de cinc minuts de conversa casual ja vull marxar. O estem sopant amb els amics i em poso a llegir al diari, que ja sé que és de molt mala educació, però no ho puc evitar. M’han renyat, però la gent, amb el rotllo aquest que ets artista, et perdonen coses que no passarien en moltes ocasions.\n—Això afecta molt a l’ego?\n—El fet de ser popular fa que la gent sigui molt més amable amb tu del que et mereixes, el que és molt dolent perquè et torna gilipolles. És fàcil acostumar-se a ser conegut i que et convidin. Crees uns hàbits de persona acostumada a què li facin tot i, si a això li sumes que jo sóc una persona ja bastant consentida ja de petit, doncs he de vigilar molt. Per sort en sóc conscient. Per exemple, no tinc carnet de conduir, el que ja és de malcriat total, un fet que sobretot m’han criticat les nòvies.\nTot i liderar durant prop de tres dècades un gegant de la música en català com Els Pets, Lluís Gavaldà es un home que es resumeix en números petits. Durant tota la seva vida ha viscut en menys de cinc cases i ha tingut encara menys parelles estables. Tot i això, es considera enamoradís, però sobretot platònic, dels que es miren l’objecte de desig i es munten la pel·lícula indoor sense moure’s de casa.\nTot i això, no ha dubtat en creuar quilòmetres per llançar-se a l’acció. Gavaldà va viure un any a Massachussets. Hi va anar per reunir-se amb la que aleshores era la seva parella, a la zona de Nova Anglaterra –una de les més boniques dels Estats Units, que és molt europea, en contrast en un país on tot és molt nou i que té unes tardors precioses– explica amb una veu aparentment dòcil, que bascula entre l’after eight i l’avellana, una veu de qui ha viatjat i comprat quadres dels llocs on ha estat, però que després sosté que no és manetes per penjar-los.\nGavadà parla amb comoditat de la caixa de doble fons que suposa ser molt conegut però, alhora, poder sortir cada dia a caminar davant del mar per avançar a les padrines que caminen per l’Arrrabassada i a recer de la picor intestinal de la fama no desitjada.\n—A Tarragona, per sort, l’efecte pet està molt diluït. Jo no sóc famós, sóc conegut i, per sort, no tinc paparazzis a la porta de casa. L’Andreu Buenafuente, per exemple, m’explicava que tenia gent esperant a què tragués la brossa de casa, això a nosaltres no ens passa. El més normal és que la gent et somrigui pel carrer. Però no ho pintem tan bonic, també hi ha qui et detesta i t’ho fa saber. O persones que es volen fer una fotografia amb tu mentre estàs sopant en un restaurant, que mai surt bé a la primera, i el que havia de ser un minut n’acaben sent sis.\n—La família com porta aquestes esperes?\n—El meu fill ho porta fatal. Al principi l’afectava molt, fins al punt que quan venia als concerts s’adormia sempre a la primera cançó, a cada concert, també en concerts de tarda. A mi em sabia molt de greu i m’enfadava, però la Núria em va dir que era una reacció de defensa, que, en veure tantes persones pendents del seu pare, ell se sentia com agredit i per no patir-ho s’adormia. Ara, en canvi, ja comença a fer-se el xulo, de fet, quan li ensenyo vídeos de concerts més aviat es fa un fart de riure, de fet, m’ha vist fent-ho des de ben petit. A casa intentem que no hi hagi moltes referències als Pets, ni que sonin les cançons i, de fet, és més normal que el Lluc canti l’Empordà i el Boig per tu que no pas les meves cançons, que això sí que em fot ràbia… (riu).\nL’ego és un monstre difícil de dominar, admet un Gavaldà que no té cap problema en reconèixer que la Núria, la seva parella des de fa més de vint anys, li ha parat els peus quan li ha agafat un atac d’estrellitis.\nHo explica poc després de fer sherpa pel passadís de casa seva, un espai blanc dominat per mobles de línies rectes que s’empassen objectes i llits a peu de terra. Damunt de la tassa del vàter, un plec de llibres empresonats en una lleixa. Al menjador, domina l’espai el campanar de la capella modernista d’una escola que queda atrapat en els vidres de la finestra. Parlem mentre la seva figura fràgil és una boia que sembla perduda en una paret de color pissarra d’escola.\nOberta la porta del pont llevadís del carrer Estanislau Figueras, però, sorprèn no trobar evidències musicals ni muntanyes de discs en un menjador que, enmig de molts llibres col·locats en totes direccions, evidencia encara les restes del cadàver calent del dinar. L’enorme col·lecció de música dorm, junt amb el teclat i la resta d’hàbits de músic, en una sala a l’extrem oposat d’una casa on, segons confessa el mateix Gavaldà, se sopa amb la televisió amagada i sonen cançons, tot el dia a totes hores i de manera compulsiva.\n—Amb quina canço t’agradaria que t’enterressin?\n—M’agradaira que sonés I’m only sleeping dels Beatles que, bàsicament, ve a dir “estic molt a gust i que no m’emprenyeu”. Segurament queda poc cool ser amant dels Beatles AVUI DIA, però encara ningú m’ha demostrat que el que van fer ells, en només vuit anys i essent insultantment joves, no hi ha cap més grup que hagi aconseguit la varietat la seva varietat compositiva, tot i que, pobrets, tenen un problema de sobreexposició brutal.\nEls Beatles, els Beatles i Londres. La cultura anglosaxona i els llibres dels autors actuals nord-americans. Aquest és el viatge que tracem en dues frases tontes i que evidencia el seu gust per les lletres, una passió que va dur-lo a estudiar Filologia Anglogermànica perquè era l’assignatura que més bé se’m donava, destaca, i que avui dia s’evidencia en les columnes irregulars que formen els darrers volums de Foster Wallace, Franzen, Egan i altres autors, tots en anglès i en llibres de tapa tova viscuda que neden despistats pel menjador.\n—Crec que em fa falta talent i disciplina per ser un bon escriptor, perquè sóc més aviat dropo, però escriure m’agrada molt. Fins i tot et diria que més que fer cançons. En el futur, em veig continuant fent-ho, sobretot coses petites. De fet, a l’hora de compondre gaudeixo molt fent les lletres, perquè és el súmmum de la síntesi i el repte d’explicar una vida i relacionar-la amb altres termes en poc menys de cent caràcters em fa trempar molt.\n—És la millor part del teu ofici com a músic?\n—Les dues parts que més m’agraden són aquesta part privada que és el moment de pensar i construir les cançons i la part més pública, quan el públic ja se la sap i la canta als concerts. Estàs allà i dius, osti, se saben la lletra! Tot el que hi ha enmig, si fos possible, m’ho saltaria. Seria fantàstic que em paguessin per fer la cançó, penjar-la a Internet, que el públic se l’aprengués i anar a directament a concert.\nTot parlant dels milers de concerts que Gavaldà carrega a les espatlles, ell mateix reconeix que l’escenari és un dels seus millors amics, però també el seu pitjor enemic. De fet, no té la més mínima objecció a explicar el mal tràngol que passa, encara avui dia i potser per aquest motiu, cada cop que toca fer un concert encara que, admet, quan sóc dalt de l’escenari tot passa i tothom s’ho passa de conya, però sobretot jo. Però no puc evitar la mala estona que passo abans, i va a més com més anys passen.\n—Tot i que no ets un defensor de la trilogia del sexe, les drogues i el rock’n’roll, amb tantes nits de concerts i música hauràs tingut alguna relació amb el món de les drogues…\n—La justa. De fet no sóc un tipus addictiu i una mica hipocondríac i totes les drogues que he provat, que les he tastat gairebé totes, no n’hi ha cap que m’hagi posat bé. El meu cos és de l’Opus Dei, totalment antidrogues: els porros em generaven certa paranoia, els psicotròpics em feien pànic, amb el MDMA l’he gaudit, però ho vaig provar molt poc, l’speed és molt guarro i la cocaïna la trobo realment nefasta perquè només potencia el teu ego i genera el que més odio, que és parlar per parlar i no escoltar a l’altre. La droga, com la fama, no fa millor persona a ningú.\nTot i aquest punt d’escolà que traspua -segons ell mateix, per una infantesa teixida en un col·legi de capellans que, confessa, l’ha fet un ateu convençut durant tota la seva vida- Gavaldà destaca que no és home de litúrgies en el dia a dia. Però, a vegades es perd en obsessions com endreçar els discs en un determinat ordre o que, sobretot abans, la resta del grup estava obligat a escoltar la selecció musical que els havia preparat segons l’ordre establert de cançons. Els seus malsons es recullen en un compendi d’aeroports i ascensors embussats i admet que és una persona de pocs vicis.\n—No m’agrada que m’agafin. No entenc aquesta mania de fer-se petons amb gent que no coneixes, sobretot perquè molta gent quan et saluda no et fa el petó, et para la galta, que encara et fa més angúnia perquè fan el petó a l’aire.Una trucada ens desperta d’una conversa que anticipa el vespre. La seva parella el truca per avisar-lo d’anar a veure una pel·lícula i Gavaldà bota de la taula del menjador al sofà per calçar-se unes sabates mentre segueix parlant, tot i que la gravadora ja fa temps que ha acabat la respiració.\nDesprés de gairebé dues hores, ens acomiadem a l’ampit de la porta. Ja sense rastre de la mandra amb la qual m’ha rebut al principi de la tarda i s’acomiada des de l’ampit de la porta amb el somriure de qui se sent lliberat després de dues hores de busseig intensiu. Tot un esforç per una persona que no sap nedar. Segellen la conversa dos petons sonors a les galtes cara endins, que demostren que en Lluís Gavaldà és un home de contrastos, que neda molt bé en la piscona de la paradoxa i, en canvi, en surt ben sec i sense rastre d’aigua a la roba.\nQuan surto de casa seva és de nit, i no em puc treure la canço dels Beatles del cap. Ell només vol que el deixin en pau, i fins que vulgui ho cantarà des de l’escenari.\nLleons de ciutat\nPublicat el 26 Novembre 2014 by Agnès Llorens\nL’article d’aquesta setmana al setmanari Noticies TGN\nHome vestit de dona davant del mirall\nPublicat el 31 Octubre 2014 by Agnès Llorens\nCaleb Hole, «Her Reflection» (Other people’s clothes). Imatge inclosa dins de l’exposició col·lectiva Talent Latent de la biennal SCAN (Tarragona)\nLa Biennal de fotografia SCAN sura aquests dies del toll de l’activitat cultural tarragonina com una proposta nutritiva que, amb més de cinquanta activitats i un centenar d’autors exposats, ha de lluitar per explicar el valor de les imatges dins del mar quotidiani d’aplicacions que consumeixen les bateries dels nostres mòbils. En un món on ens empatxem d’imatge on queda el treball dels fotògrafs?\nUn home vestit de dona s’observa davant del mirall, amb la mirada baixa de qui sap que la càmera que ell mateix acciona radiografia un univers sencer. Emmarcat pel daurat d’un marc barroc, el vidre polit ens retorna uns sostenidors desinflats, unes calces sense forma i unes mitges de color carn que vesteixen unes cames que desapareixen en l’infinit del fotograma que ja només podem intuir, però que ens parla dels gustos, pors i sentiments de la dona que s’amaga en aquesta disfressa que, en lloc d’ocultar, ensenya.\nEl transvestit és el mateix fotògraf, Caleb Cole (Indianapolis, 1981), un escapista de la personalitat que juga a vestir-se de persones del seu entorn i recrea el seu univers en el propi cos per explicar-nos qui són i on es mouen, en una col·lecció de deu imatges que il·lustren natures mortes de la societat nord-americana actual. Els retrats introspectius de Cole atreuen la mirada de les persones que, una tarda de dissabte, s’apropen al Tinglado 2 del Moll de Costa de Tarragona per veure les propostes dels fotògrafs emergents que s’agrupen en la mostra Talent Latent.\nLa mirada perduda de l’home que calça mitges translúcides de color carn incomoda, posa en tensió a la gran majoria de visitants que perden la vista entre les propostes dels fotògrafs emergents que, càmera en mà, juguen a retratar trossets de vida i atrapar-los en paper. Algunes propostes queden llunyanes com les gasolineres desertes de Iowa que s’exposen en una de les col·leccions i altres, iguals en pes de megapíxels però molt diferents de contingut, ens apropen una mica més al pas regular de la nostra quotidianitat i podem endevinar-ne les olors i sorolls que embolcallen la imatge muda.\nCinquanta activitats que s’expandeixen en unes poques setmanes, que s’exhibeixen difuminades. Trobades entre professionals i presentacions de llibres d’art. Passis d’audiovisuals que criden a la creativitat des del silenci del retrat. En prop de quinze dies, la ciutat que sovint ostenta la trista fama que «no s’hi fa res» recull sota el paraigua d’una biennal que exhibeix, en parets de disseny d’inspiració nòrdica, art visual de tot tipus als ulls d’uns privilegiats –i pocs– espectadors.\nMai com ara havíem retratat tant el present. Mai com ara havíem deixat tant rastre visual de la nostra existència, però per a molts la fotografia continua sent una disciplina artística que sembla que ens fa mandra quan toca deixar enrere el sofà i esclafar-nos contra el món. Les imatges ho saben, per això es mostren silencioses atrapades en el marc blanc, en el silenci mut d’un fotograma que ningú sap massa quin idioma parla.\nDiumenge al vespre d’un octubre que no sap que ho és i es vesteix de maig. L’Antiga Audiència acull les projeccions d’alguns dels artistes emergents del món de la fotografia, agrupats dins de la selecció SCANOFF, una de les seccions més veteranes de la Biennal. L’auditori mig buit vomita propostes que ballen al ritme del trash, la pura palla mental, el realisme quotidià i la crítica social. A les cadires, alguns fotògrafs que expliquen en xiuxiuejos la seva proposta a qui tenen al costat –se senten a través de la música en permanent salmodia que sembla que sempre ha d’acompanyar la dansa de les imatges– alguns membres de l’organització i uns pocs que ens hi hem acostat atrets per l’amanida mental que promet el programa.\nEn sortir ens sentim com se suposa que hem de fer-ho, plens d’imatge visual i una mica orfes de context. En poc més de tres quarts d’hora hem engolit prop de tretze propostes –amb una mitjana de quinze fotografies per cada participant– que han lluitat per entaforar-se en la nostra realitat. Només algunes ho han aconseguit i la resta esperen poder-ho fer en els propers passis.\nEls fotògrafs van sempre de negre o, en algun defecte casual, de colors neutres. Qui dispara no vol ser vist i opta per confondre’s amb l’espai que captura, com un camaleó humà que opta pel dol mentre captura trossets de vida del seu entorn. Fa hores que és fosc i cap flaix mecànic il·lumina l’escena. Ens situem a la línia de meta després d’una jornada maratoniana d’exposicions: un bar ple d’estàtues romanes corrompudes amb retolador permanent, situat a la Part Alta i pigat d’ànimes nocturnes, xerraires i cridaners, que es barregen amb els executors d’imatges.\nFoscos els uns, de colors els altres. Tots bevem en copes hiperbòliques, plenes de glaçons que moren en reguerons d’aigua. Sonaria jazz si sentíssim la música lluitant per sobre de les nostres veus. Tothom beu gintònic. Tothom engoleix gintònic després de les dues de la matinada, amb els colzes amarrats a la barra de marbre verd que crea bessons siamesos dels nostres braços. De fons, segueix el ball d’imatges, aquest cop projectades a través d’una pantalla plana que alterna les propostes individuals amb les instantànies dels autors observant les seves obres, obres negres sobre fons blanc d’inspiració Ikea.\nEn poc més de dos dies d’activitat, no hem vist cap fotògraf càmera en mà. Qui es dedica professionalment a capturar d’un sol clic el present en dues dimensions opta per aquesta discreció perenne, per aquest parlar poc i mostrar la seva visió de les coses en un sol fotograma. Mentre la majoria capturem i compartim cada cop més la nostra vida en fotografies, més per plaer estètic que no pas per convicció, qui factura la seva creativitat al servei de la imatge pensa cada cop més les seves fotografies, una paradoxa que descriu a la perfecció l’essència de la biennal, aquest crit intens però silenciós de les propostes atrevides que lluiten per fer-se lloc en l’huracà visual dels nostres dies.\nCaçador i presa som còmplices d’aquesta competició per mostrar-nos, que explica les contradiccions d’un ofici que lluita per reinventar-se sense perdre la seva essència. Potser aquest és futur del món de la fotografia en un mar d’aplicacions ràpides: explicar històries en un sol clic per mostrar un món que exigeix que els textos siguin més visuals que mai, un món en què es mouen els fotògrafs, però que ens retrata a tots nosaltres.\nI ens deixem fer, uns i altres, preocupats per si hem sortit bé i si la càmara reflecteix qui som.\nUn octubre que no sap que ho és\nPublicat el 21 Octubre 2014 by Agnès Llorens\nPublicat original al número 241 del setmanari NoticiesTGN\nEl dia que Cervantes va agafar mania a Tarragona\nPublicat el 17 Octubre 2014 17 Octubre 2014 by Agnès Llorens\nArticle publicat original en el número 240 del setmanari Noticies TGN


Entrevista a Rubén Cano » Club Natació Santa Perpètua Entrevista a Rubén Cano » Club Natació Santa Perpètua\n11 de març de 2013 |\nA continuació podem veure una entrevista a un dels nostres entrenados del Club Natació Santa Perpètua\nNom: Ruben Cano Beltran\nMillor resultat esportiu: Quart classificat als Campionats de Catalunya en 200 Braça.\nÍdol esportiu: Ian Thorpe\nPer que vas escollir la natació?\nPossiblement com a molts que van començar en la pràctica de la natació, als meus pares els semblava que era l’esport mes complert, per altra banda, mai hem vaig interessar per altres esports. Pot ser que, en algun moment vaig pensar practicar una activitat esportiva col·lectiva però vaig tenir clar que la natació estava fet per mi.\nUn punt d’inflexió va ser quan hem van detectar Asma, i havia d’assistir habitualment a centres per a que hem fessin seguiments i anessin veient el meu desenvolupament. Tots els mèdics opinaven igual, la natació hem faria un gran bé, i així va ser, als 12 – 13 anys no quedava rastre dels meus problemes respiratoris fins a dia d’avui.\nDesprés de tants anys no podria dir per quin motiu vaig escollir la natació, però si perquè li estaré eternament agraït, tot el que m’ha aportat i tot el que m’aporta diàriament.\nQuins objectius tens aquesta temporada?\nProbablement els meus objectius d’aquesta són (sobretot en el grup dels benjamins) fer ressò en que som un equip, i acabin al final d’aquesta etapa amb suficient nivell com per a que siguin competitius en alts nivells regionals en tots els sentits, tant parlant de tècnica, com de velocitat.\nCobrament premi de Nadal


El llibre - La Marató 2011\nL'estructura del llibre és lleugerament diferent i nova respecte als llibres anteriors. Durant tres anys, hem editat un recull de relats de ficció i no ficció escrits per diferents autors. Aquest any també tindrem relats de ficció, vuit en concret, més un poema per començar i una tira còmica per acabar.\nCom a novetat, també tenim un escrit personal i molt íntim d'una mare que parla sobre la pèrdua sobtada del seu fill de 19 anys.\nEl llibre es podrà trobar a partir del 17 de novembre i, com en els últims dos anys, en paper a totes les llibreries i en format electrònic a la plataforma de distribució i difusió Libranda. Es vendrà al preu únic de 10.\nAquest any, l'edició del llibre de La Marató és conjunta entre edicions 62 i TV3. L'editor l'any 2012 celebrarà els 50 anys de la fundació de l'editorial i TV3 el desembre del 2011 celebrarà els 20 anys de La Marató. Unim esforços per fer la quarta edició del llibre, que aquest any està dedicada a la Regeneració i trasplantaments d'òrgans i teixits.


Els patis de les escoles obriran fora de l’horari de classe per oferir activitats per a tothom | Ajuntament de Calafell\nEstàs a: Inici / Notícies i Galeries / Notícies / Educació / Els patis de les escoles obriran fora de l’horari de classe per oferir activitats per a tothom\nEls patis de les escoles obriran fora de l’horari de classe per oferir activitats per a tothom\nEls patis de diversos centres esduatius de Calafell obriran algunes tardes a la setmana i dissabtes sl matí, fora de l’horari de classes, per oferir activitats a tothom. La inicaitiva es posa en marxa el proper 8 de gener i, en aquesta primera fase, es prolongarà fins al 26 de maig. I és la primera passa per orir, més endavant, instal·lacions esportives en horari nocturn.\nLa idea, promoguda per l’Ajuntament, s’anomena “Obrim els patis” i vol aprofitar uns espais a l’aire lliure que estan condicionats per fer-hi moltes coses, però que, fora de l’horari lectiu, no tenen ús ara per ara. Dues persones, una integradora social i una llicenciada en educació física, hi organitzaran activitats de lleure i esportives: han estat contractades mitjançant una subvenció de la Garantia Juvenil europea.\nEls centres que obriran els seus patis seràn les escoles El Castell i Mossèn Cinto Verdaguer i els instituts Camí de Mar i la Talaia. Els dies i horaris seran els següents:\n–Institut Camí de Mar (carrer Jaume Pallarés s/n): dilluns i dimecres, de 16 a 20 hores, i dissabte, d’11 a 14 hores.\n–Institut La Talaia (carrer Brasil 8): dimarts i dijous, de 16 a 20 hores.\n–Escola El Castell (carrer Cosme Mainé s/n): divendres, de 17 a 20 hores.\n–Escola Mossèn Cinto Verdaguer (carrer Josep Lluís de la Rosa 2): dissabtes, de 16 a 19 hores.\nL’accès i les activitats seran del tot gratuïts. També l´ús del material esportiu i educatiu que hi haurà disponible. Hi poden accedir persones de totes les edats, i els menors de 12 anys han d’anar acompanyats d’un adult.\nLa tinent d’alcalde de Joventut de l’Ajuntament, Maite González, explica que l’objectiu que es buscar amb aquesta iniciativa és “oferir activitats gratuïtes a tota la població, especialment a la que no té mitjans econòmics per anar a un gimnàs o pertànyer a un club”. González afegeix que “serà una forma d’aprofitar equipaments que en aquests horaris estarien tancats i d’acostar-los als barris”.


novel.la | Miquelets del Regne de València\nPosts Tagged ‘novel.la’\nAlbert Sánchez Piñol presenta “Victus”, on narra la resistència de Barcelona el 1714\nPosted in Història, Llibres, Noticies, tagged barcelona 1714, catalunya, guerra sucessió, novel.la, setge de Barcelona, victus on Octubre 12, 2012| Leave a Comment »\nLa novel·la escrita en castellà està ambientada l’any 1714.\nDeu anys després de l’èxit de “La pell freda”, Albert Sánchez Piñol torna a les llibreries amb “Victus”, una novel·la en què narra la resistència de Barcelona durant el setge de les tropes de Felip V. Albert Sánchez Piñol situa el poble de Barcelona com l’autèntic heroi del setge de 1714 al seu últim llibre, “Victus”, on trenca alguns tòpics. Ho ha dit durant una entrevista a “El matí de Catalunya Ràdio”: “Va ser iniciativa del poble defensar Barcelona, perquè les classes dirigents no volien fer-ho perquè pensaven que era una causa perduda. I en certa manera tenien raó, perquè allò no podia acabar pitjor”. I ha insistit, però, en la força i la vigència d’aquella història en els nostres dies: “Per a nosaltres és un capital simbòlic extraordinari el que va passar fa 300 anys, com el poble va decidir lluitar no contra un, sinó contra dos tirans“.\nL’escriptor s’ha referit al gir que ha fet l’actualitat en les darreres setmanes a Catalunya arran de la Diada i ha considerat que “el paral·lelisme és claríssim amb el 1713, quan les classes dirigents no tenien la més mínima intenció de mobilitzar-se. Van ser les classes populars les que ho van fer. I tenien raó, com es va veure ‘a posteriori’, ja que Felip V va arrasar el règim constitucional”.\nUn gènere literari\nL’autor de “Victus” ha afirmat que “el 1714 hauria de ser un gènere literari per als catalans”. L’escriptor ha indicat que els fets d’aquells dies són com una novel·la d’aventures, i que hi ha abundant documentació i moltes novel·les que ja en parlen. “Des del segle XIX s’han escrit dotzenes de novel·les“, ha dit a “Els matins” de TV3, on ha explicat que la memòria d’aquells fets va sobreviure durant anys a Barcelona: “Els nens posteriorment no jugaven a indis i cowboys, sinó a Borbons i austriacistes”.\nL’escriptor també s’ha referit al fet que “Victus” està escrita en castellà i ha explicat que arran de la petició d’una consulta independentista “ara ens cauran per totes bandes, ens diran que tenim mania al castellà, però tindran moltes dificultats per demostrar-ho”. En aquest sentit, ha assenyalat que serà bo poder dir que “la novel·la més gruixuda sobre el 1714 està escrita en castellà”.\nL’esciptor, Albert Sánchez\nPiñol ha explicat que el llibre també es publicarà en francès, alemany, holandès i rus. I ha considerat “molt interessant explicar el que va passar i més des d’una perspectiva catalana” a fora.\n“Victus”, la pel·lícula\nFinalment, ha avançat que ja treballa en un guió de “Victus” per fer-ne la pel·lícula, ja que, segons ha considerat, es tracta d’una història que “és molt visual i de les més èpiques”. “És una història que no ens cansarem mai de narrar”, ha conclòs.\n“Victus” reivindica, entre altres coses, el general Villarroel, un heroi gairebé oblidat que va lluitar fins al final per Barcelona.\nEl llibre, un dels fenòmens literaris de la temporada, surt aquest dimarts 9 d’octubre al mercat, publicat per La Campana amb una tirada de 25.000 exemplars.\nESCOLTA UNA ENTREVISTA CLICANT ACÍ (rac1)\nCLICANT ACÍ (Catalunya Ràdio “El matí”)\nCLICANT ACÍ (Catalunya Ràdio “La tribu”)\nCLICANT ACÍ (Tv3 “Els Matins”)\nA partir del 14:58 minuts ix la part del Comte Cabrera. #guerradesuccessió #CarlesIII #llegenda #faula Autor: Juan… twitter.com/i/web/status/1… 21 hours ago\nUn dia com hui el 17 de Gener de 1706 Quart de Poblet va patir també un dels episodis més amargs de la seua històri… twitter.com/i/web/status/1… 1 week ago\nMés fotos!! twitter.com/nosaltreslaveu… 1 week ago\n94.980 visites / hits


Luz Casal oferirà un concert inèdit al Festival Sons del Món el 6 de juliol - Diari de Girona\nLuz Casal oferirà un concert inèdit al Festival Sons del Món el 6 de juliol\nLa cantant adaptarà el seu espectacle actual per a l'escenari de Castelló d'Empúries amb la porta de la catedral de l'Empordà al fons\nredacció 16.04.2019 | 09:46\nLuz Casal oferirà un concert inèdit al Festival Sons del Món el 6 de juliol ACN\nLuz Casal oferirà un espectacle inèdit el 6 de juliol a Castelló d'Empúries en el marc del Festival Sons del Món.\nLa cantant actuarà davant la portalada de l'església de Santa Maria, la catedral de l'Empordà.\nLes entrades s'han posat a la venda al web del festival aquest matí.\nL'espectacle s'adaptarà per l'ocasió, segons ha avançat el festival.\nL'acompanyarà la seva formació habitual, amb la qual presentarà les cançons del seu darrer disc, 'Que corra el aire', i també els grans èxits de la seva carrera.\nLa cantant se suma a les ja anunciades actuacions de Boney M, Texas i Oques Grasses a la Ciutadella de Roses i actuarà al certamen el 6 de juliol, en el seu cas a l'escenari del festival a Castelló d'Empúries.\nPel què fa a la resta del cartell, el festival farà públics la resta de concerts de gran format de l'edició d'enguany la setmana vinent.\nL'actuació a Sons del Món no serà l'única de la cantant en festivals empordanesos aquest estiu. El 6 d'agost, exactament un mes després del seu concert a Castelló d'Empúries, Casal actuarà al Festival de la Porta Ferrada.\nLuz Casal mostra la seva dura fragilitat a Porta Ferrada.\nSons del Món tanca amb més de 19.000 espectadors.\nLuz Casal encisa al Sons del Món però no canta el "Rufino".


Medicina General (Tarragona - Reus - Valls) - COMT\nMedicina General (Tarragona – Reus – Valls)\nASSOCIACIÓ MÈDICA I PSICOTÈCNICA BONET, S.L.\nJOAN RAMON BONET AYMAT\n977215758 – 601041409\nTarragona – Reus – Valls\nMetge/metgessa per a revisions mèdiques.\nTítol de llicenciat/doctor/grau en Medicina homol.logat a l'Estat Español\nPermís de Treball a España\nPermís de Residència a España\nBusquem metge/metgessa per a incorporar al nostre equip de professionals.\nMetge per a Revisions Mèdiques.\nCondicions segons conveni. Circumstàncies a negociar.


Torre de telecomunicacions de Girona - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nagost de 1990 - 25 de gener de 1992\n25 gener 1992\n112 ( ) m\n41° 58′ 37″ N, 2° 50′ 07″ E / 41.976927°N,2.835379°E / 41.976927; 2.835379\n25 gener 1992 –\n2.1 Ràdio FM\n2.2 TV Digital (TDT)\nLa torre disposa de nou plataformes obertes, per instal·lar-hi paràboles, i una plataforma tancada per a aquelles paràboles que tenen l'equip de ràdio incorporat. La base de cimentació té 17 metres de diàmetre i està col·locada sobre tres metres de formigó damunt la roca. La torre té una altura sobre el nivell del sòl de 112 metres (més o menys un edifici de 30 plantes). L'altura del fust de formigó és de 82 metres i l'altura del màstil metàl·lic de 30 metres. Disposa d'una panoràmica excepcional de la comarca i, més en concret, del Parc de les Pedreres on s'ubica, la Vall de Sant Daniel, les Gavarres i l'àrea urbana de Girona ciutat i el seu entorn. Hi ha un total de 412 esglaons per pujar fins a la base metàl·lica. Té forma troncocònica amb base circular i un tronc de formigó. El diàmetre exterior, a la base és de 9 metres, i de 4'4 metres a la cota 80. Al costat de la torre, s'hi va construir un edifici de 500 metres quadrats i dues plantes. De nit, des del Montseny als Àngels, són ben visibles les balises d'alta intensitat situades a 55 i 112 metres. La torre pot tenir un moviment de 2 centímetres amb un vent de 120 km/h. En la part superior s'hi troben unes làmines circulars on s'ubiquen les parabòliques i antenes. Com a curiositat, es van aconseguir 80 metres de torre de formigó en poc més d'un mes (uns 3 metres per día).\nNota: Algunes emissores de França (Perpinyà) poden ser rebudes a Girona, i interferir amb aquesta torre de comunicacions. Totes les emissores de Perpinyà s'escolten a Figueres (i viceversa).\n88.1 Los 40\n89.4 Cadena 100\n90.4 Melodía FM\n91.1 Radio Clásica\n91.6 La Mega\n92.7 Girona FM\n93.3 Radio Nacional\n94.0 Radio 5\n94.4 Los 40 Classic\n94.8 Ona Pau\n95.1 Cadena Dial\n96.7 Catalunya Música\n97.4 Cadena SER\n98.5 Cadena SER\n98.9 Onda Cero\n100.7 Ràdio Flaixbac\n101.7 Catalunya Informació\n102.2 Catalunya Ràdio\n103.4 Ràdio Estel\n105.1 Radio TeleTaxi\n106.2 Ràdio 4\n106.8 Europa FM\nTV Digital (TDT)[modifica]\nBarraquisme a Girona: la cara oculta de la ciutat\n↑ 1,0 1,1 «PER A QUÈ SERVEIX EL PIRULÍ?». [Consulta: 1r març 2017].\n↑ 2,0 2,1 «El "Pirulí" de Telefònica i la Torre de Collserola». [Consulta: 1r març 2017].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Torre_de_telecomunicacions_de_Girona&oldid=25955873»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 9 gen 2021 a les 12:27.


Lo Blog del Bep: La sanitat pública en temps de pandèmia.\nLa sanitat pública en temps de pandèmia.\nA finals del segle XIX, tenir accés a la salut era només un privilegi de les classes adinerades. Només els més rics es podien pagar el servei d'un metge. Va ser justament en aquesta època en què es va produir un canvi de paradigma. Els gestors públics van descobrir que era més econòmic prendre mesures preventives que tenir d'assumir els costos de tenir a la seva població malalta.\nEls primers a reaccionar van ser els anglesos, que el 1848 van promulgar la Llei de salut pública, coincidint amb l’esclat de la industrialització. En aquella època els barris obrers eren un brou de cultiu ideal per a malalties altament contagioses com el còlera, el tifus o l'escarlatina, que impedien disposar de mà d'obra forta i estable. No va ser fins aleshores quan es va entendre que la pobresa no era una circumstància individual, per tant s’havia d'abortar des d'una perspectiva global per part de les administracions públiques. Així doncs, van ser els inicis dels sistemes de salut públics que anirien apareixent per Europa.\nRecordeu aquell precepte que deia: "de tot se n’ha de treure alguna cosa positiva"? Doncs bé, el Covid-19 ha posat cap per avall tots els sistemes d'atenció sanitària a nivell mundial. Tot i que que on han tingut un impacte més terrorífic ha estat en els països del primer món, on ens sentíem molt segurs que aquest tipus de pandèmies es donaven només en sistemes sanitaris del tercer món.\nAmb l'impacte de la pandèmia s'han tensionat els sistemes d'atenció sanitària. Aquest desbordament ens ha permès veure les diferències existents entre els mateixos països rics, que tenen un sistema d'atenció sanitària pública, davant de països que històricament han funcionat amb un sistema d'atenció sanitària privat.\nEl gran avantatge de la sanitat pública per afrontar el repte d'aquesta pandèmia, ha estat que en una situació tan difícil com aquesta els ciutadans han prioritzat els centres públics, gràcies a la qualitat de l'atenció sanitària. Fins i tot les assegurances privades han derivat als seus pacients al sistema públic d'atenció sanitària quan han sorgit les primeres complicacions.\nAixò passa perquè la inversió en equipament mèdic és molt més gran en el sector públic, disposant de millors mitjans per tractar les malalties més greus. A més, compten amb els millors hospitals (encara que aquests no tinguin les comoditats) i millors especialistes, amb millors resultats per al pacient.\nEn canvi, en el sistema privat d'atenció sanitària, els salaris es veuen complementats mitjançant primes de productivitat, la prescripció de proves diagnòstiques (que, en alguns casos s'han demostrat innecessàries), la prolongació injustificada dels tractaments, jornades laborals més llargues o realització de tasques pròpies de qualificacions professionals superiors, per posar només uns exemples. Sense oblidar-nos les malalties cròniques o greus que queden directament excloses, degut als elevats costos dels seus tractaments i són derivats a la sanitat pública o, directament, s'impedeix l'accés a aquest tipus d'assegurances privades quan les persones pateixen determinades patologies.\nPer tant, hem vist com la pandèmia ha arribat en el pitjor moment de la sanitat pública, en ple procés privatitzador i especialment austericida en comunitats com Madrid (PP), Catalunya (CiU), Balears (PP), Canàries (PP) i País Basc (PNB). Totes elles liderades per partits amb ideologies neoliberals i consevadores.\nMentrestant, la sanitat privada ha crescut sense parar des de l'inici de la crisi del 2011: l'exercici de 2017 va presentar unes xifres d'escàndol, arribant a més de 6.400 milions d'euros, un 16,85% més que el 2013, incrementant-se any rere any. Mentrestant, la despesa pública total encara no ha recuperat el nivell anterior a la crisi de 2011.\nDavant d'aquest panorama tan desolador, és crucial recordar el valor que té la sanitat pública per a la nostra societat. I recordar que l’hem de defensar davant d'aquells que intenten aprofitar-se de la pandèmia per prendre decisions basades en el seu interès privat, i no en l'interès general.\nAra que li hem vist les orelles a el llop, hem d'impulsar un gran pacte d’Estat a favor de la sanitat pública, forçant als partits polítics a que el posin en els seus programes electorals i que el defensin, més enllà de les declaracions merament patrioteres embolicats en banderes nacionals.\nAra més que mai cal que ens plantem, evitant així que ens continuïn retallant els nostres drets fonamentals. Com republicà convençut que sóc, vull exigir als Reis Mags que obliguen als nostres polítics a complir aquests cinc punts:\n1.- Acabar i revertir les retallades que han ocasionat la precarització de la sanitat pública.\n2.- Potenciar els serveis públics, com a garantia de salut dels ciutadans, que al seu torn fa de motor de l'economia i la democràcia de l'Estat de benestar.\n3.- Promoure la gestió pública dels serveis socials, especialment la sanitat, que ha de prevaler com a garantia dels drets socials de la ciutadania.\n4.- Reforçar el sistema públic d'atenció social i sanitària, com a eina per millorar i fomentar la solidaritat entre la ciutadania, erradicant així les bretxes socials.\n5.-Fer de la sanitat pública el motor de recuperació econòmica i social de país.\nTal com va dir Benjamin Franklin "No canviïs mai la salut per la riquesa, ni la llibertat pel poder". Bon any a tothom!\nPublicat per Bep a dissabte, de gener 02, 2021


La infrautilització de les infraestructures | Elena Embuena\nLa infrautilització de les infraestructures\n14 Octubre 2011 eembuena\nQuina pena veure els milions d’euros gastats en infraestructures, sobretot pel que fa a aeroports i vies d’AVE. L’altre dia en el programa Salvados, el Jordi Èvole donava xifres i arguments que fan posar els pèls de punxa.\nEl què és increïble és que no estiguem aprenent res i es critiqui als altres països que no aposten per aquest malvaratemanet de fons públics, com exemple Portugal. que s’adona que és una despesa que no beneficia la majoria.\nPerquè aquest ha estat sempre el posicionament d’ICV, defensant el tren de rodalies, aquell que fa servir el 80 % de la gent, per sobre del tren d’alta velocitat que no el farà servir més que el 20 % de la població. En canvi, a l’hora de parlar de milions, la inversió és just a l’inrevés; s’inverteix el 80% dels diners en l’AVE i només el 20 % a rodalies.\nA més, per on passa l’AVE s’eliminen trens semidirectes, regionals, Talgo, etc que feien els mateix recorregut, potser en una mica més de temps, però a un preu considerablement més baix. Cosa que també ICV ha denunciat al Congrés. I això passa arreu de l’Estat perquè totes els pobles i ciutats més o menys grans, el que realment necessiten és un bon servei de comunicació amb el seu entorn i, per això és tan important el tren de rodalies, com ho és a la resta d’Europa.\nQuan ens trobem en moments de retallades tan injustes encara es fa més evident que en els imposstos de tothom s’estan fent aeroports i trens ràpids només per uns quants. Això no és injust, oi? però que les grans fortunes paguin perquè tothom tingui una sanitat i una educació públiques de qualitat, això sí que és injust.\n2 thoughts on “La infrautilització de les infraestructures”\nRodalies i traçats de trens no-radials són una necessitat imperiosa, tant pel progrés social com pel desenvolupament econòmic. Defensant tot això tenim ICV i EUiA, i hem de seguir lluitant en aquesta direcció. Força amb la campanya 😉\nGràcies Gerard, segur que tindrem ocasió de veure’ns. Bona feina!!!!\n16 Octubre 2011 at 12:35


Una Mostra de risc. Igualada aixeca el teló | Jordi Vernis\nUna Mostra de risc. Igualada aixeca el teló\nJordi Vernis. Igualada.\nNous talents i una qualitat allunyada del que és evident. Aquestes són les coordenades principals que tracen la 23ena edició de la Mostra de teatre infantil i juvenil d’Igualada. 61 espectacles articularan prop de 120 representacions des del 19 fins el 22 d’abril. I tot amb un pressupost de 320.000 euros, prop d’un 10% menys que l’any passat. Una minva que, no obstant, no sembla preocupar als principals noms de la cultura institucional. Fèlix Riera, director de l’Institut Català d’Empreses Culturals, declarà el dia de la presentació -el passat 3 d’abril- que en 2011 el volum de negoci generat per la Mostra va ser d’un milió d’euros, triplicant el seu cost i tancant amb un total de 561 funcions contractades.\nPerquè aquesta és una de les finalitats de la cita amb la capital de l’Anoia. 250 programadors hi assistiran amb la intenció de contractar espectacles i així nodrir els cartells de sales de tot Catalunya. Un acte de promoció industrial que ha de pal·liar una situació delicada en la contractació a les arts escèniques. Daniel Martínez, president de l’Associació d’Empreses de Teatre de Catalunya, ja declarà al respecte que apostava per la col·laboració amb l’empresa privada per fer sostenibles els teatres de petita i mitjana capacitat i aforament. El conseller Mascarell, i el mateix Riera, recolzen aquesta via i serà l’explotada amb el pla per la programació estable que la conselleria desenvolupa des de fa 6 mesos.\nI pel que fa a la creació, com s’enfrontarà la Mostra a aquest contratemps? Doncs potenciant espais i formats nous. Des de la inauguració, el segell que imprimirà el festival rebutja la flassada: La Gigantea -muntatge de Le Trois Clés-, explica com un nen africà és convertit en soldat a la força. La contundència d’arguments seguirà present a La guerra d’A. Soler, de la companyia Microcosmos Teatre & Virginia Fochs, on es posa sobre l’escenari la història d’un altre noi, en aquest cas un alumne que es suïcida després de suspendre un examen. Companyies com FEI, Estaquirot Teatre, Thomas Noone Dance, Titelles Naip, La Trepa o Samfaina de colors seran altres grups a destacar.\nQualitat i risc han estat algunes de les característiques de les edicions anteriors. Només cal recordar, l’any passat, obres com El príncep feliç de la companyia La Baldufa o L’illa desconeguda, dels bascos Merkeliñe. Una atenció especial reclamen les nou companyies emergents que oferiran les seves produccions per primera vegada, com Forani Teatre o Addaura Teatre. D’altres, enriqueixen el programa amb materials vinguts des de Mallorca (L’ Aviador), València (Anem Anant Teatre), o França (Pupella- Nogués). Un capítol apart mereixeria Tot assajant Cyrano (La perla 29), amb Rosa Gámiz de protagonista. Si la companyia d’Oriol Broggi és capaç de retindre en aquesta versió tots els ingredients del futur Cyrano que protagonitzarà Pere Arquillué -citant Broggi, “poc glamurós, molt sincer, tranquil i de base, amb pocs plomalls, cintes i llacets i el màxim de directe“-, podria convertir-se en un dels emblemes d’aquesta Mostra.\nLa necessitat d’innovar i crear un segell propi s’ha fet evident des de la jornada de presentació, com ho van demostrar les paraules d’Òscar Rodríguez, director artístic del festival: “Hem volgut donar cabuda a la programació espectacles originals i diferents”. Tanmateix, cal assenyalar que era una necessitat ja meditada anteriorment. En un dels últims actes organitzats pel Consell Nacional de la Cultura i de les Arts -16 de febrer-, destinat a les arts escèniques per a infants i joves, el mateix Rodríguez assenyalà que “Per captar nous públics, el millor és que cada espai tingui una línia clara i coherent”. Però si esmentem necessitats, l’esmentat Fèlix Riera n’exposà una d’urgent: apropar la Mostra a camps com el llibre i l’audiovisual.\nEn el primer àmbit ja hi trobem el pla nacional de lectura, que confia en la Mostra d’Igualada per fomentar-ne l’activitat gràcies al teatre. Pel que fa a l’audiovisual, l’estratègia és una incògnita, i potser la companyia anglesa Future Cinema ens podria donar un guia. La setmana passada els cinemes Troxy de Londres van projectar Bugsy Malone en un soterrani ambientat als anys 20. Future cinema organitzà una sessió familiar on tots els assistents vestien a joc amb la casuística gàngster del film, i on actors reals acabaven de submergir els espectadors en la pel·lícula recreant-ne personatges i fins i tot escenes, com el gran final. Un assalt amb foc indiscriminat de crema i pastissos. Coherència i novetat, elements necessaris per enfortir un sector que s’ocupa dels més petits, el públic del present, i no de cap futur proper o llunyà.\nBlog de Jordi Vernis: Quaderns fràgils Twitter: @quadernsf


Oh, benvinguts (i benvingudes) | Enric Gomà\nEl castalà, la mateixa cara de la moneda\nL’Ajuntament de Barcelona ha editat un opuscle titulat 10 punts per visibilitzar les dones en el llenguatge, que es reparteix gratuïtament entre els ciutadans. A la contracoberta, s’hi llegeix: “Comparteix aquesta guia!”. Jo, obedient, me’l llegeixo àvid per saber què em disposo a compartir. Però la seva lectura em deixa una mica aclaparat, amb un cert malestar, perquè no acabo de compartir amb convicció i entusiasme els deu punts que la Casa Gran ens proposa als ciutadans. Sé que el meu escepticisme i objeccions em convertiran als ulls d’alguns i algunes –no existeix l’algunia– en un individu vil i mesquí, condició que assumeixo resignat i diligent.\nPasso, doncs, a comentar aquest decàleg no-sexista, encara que sense l’ordre establert, perquè abans de res vull tractar els que em convencen o no veig del tot desencaminats. Per captar de bon començament la seva benevolència, si això fos possible.\n4. Si tens un tothom, per què utilitzes sempre tots?\nAquí l’Ajuntament l’encerta de ple. Tots va guanyant terreny com un cavall desbocat en comptes de tothom, encara que no per cap ús sexista, sinó perquè és un calc del castellà. En castellà diuen todos, doncs en català diem tots. Ja se sap: “España y yo somos así, señora”.\nTothom és una paraula corrent del català i té un sentit molt més general que tots; tothom és tota la gent. Com els Reis d’Orient, que porten regals a tota la gent, això és, a tothom.\nTots, en canvi, es refereix a un grup concret: “tots els catalans”, “tots els empleats”, “tots els esperantistes”, “tots els guenyos”. O “tots els assassins en sèrie”.\nEn tot cas, si és possible, recórrer a tothom en lloc de tots em sembla molt adequat. Si no es pot, tots és més indicat, sense exercicis gramaticals que no porten enlloc. No cal tots i totes. Sempre que no participis en un míting polític, en aquest cas hauràs de desdoblar com un energumen.\n5. Utilitza per a les dones el mateix tractament que fas servir per als homes.\nI tant. “El senyor Joan López i la senyora Laura Puig” (encara que siguin casats o visquin en règim de concubinat). Si els dos són metges, tots dos han d’anar precedits del tractament de doctor.\nTampoc no cal recórrer a l’antiquat senyoreta, perquè no diem senyoret als homes solters o joves. Encara, no anomenar mai l’home pel cognom i la dona pel nom: “Rajoy i Soraya”. Ni Penélope ni Pe ni la dona del Bardem, tot i que tampoc la senyora Cruz. Cal seguir l’esquema de “Marc Antoni i Cleòpatra”. Tots dos, el nom. O tots dos, el cognom, com “Kramer contra Kramer”. Però és important marcar un tractament igualitari entre homes i dones.\n6. Si saps que és una dona, usa el femení.\nTambé. Si és una alcaldessa, digues alcaldessa. Si és una policia, la policia (i no la dona policia, com el gos policia). Fins i tot, una música, una dona que toca un instrument musical –ens costa una mica per la coincidència, també ho entenc-. Ministressa, poetessa, rectoressa, tot i que no bullabessa.\nCaterina la Gran, emperadriu, no emperador. Els seus amants hi estarien d’acord.\nFins aquí, la guia i jo estem com Josep i Maria. Em sento alleujat. Però a partir d’aquí el camí és més costerut. Per sort, el punt següent hi discrepo una mica però tampoc no d’una manera taxativa.\n8. Com ho pots fer en documents oficials i formularis?\nCom que els documents oficials i els formularis me’ls trobo impresos, això és, escrits per algú altre, tant m’és com els escriguin, sempre que més o menys siguin comprensibles.\nL’Ajuntament proposa solucions com amb empadronament en comptes de està empadronat. Francament, que ens empadronin com creguin convenient i ens deixin en pau.\nL’administració, tant me fa si em tracta de vós o em diu excel·lència o enginyer o batxiller. El portuguès i el castellà d’Amèrica tendeixen a fer servir un llenguatge administratiu molt ampul·lós, solemne i un pèl estireganyat. Com el llenguatge jurídic, en què sovint les paraules tenen sentits i usos molt diferents dels de la llengua corrent. O el llenguatge mèdic: un mort en un hospital és un èxitus. Mentre no m’ho facin dir o escriure a mi, els funcionaris que escriguin com vulguin. Fet i fet, l’administració és un gran teatre.\n9. Amb enginy trobaràs alternatives.\nSegur. Amb enginy, escrius Pel davant i pel darrere. Si no en tens tant, Els Pastorets. Però no sé si vull dedicar el meu enginy, que és migrat i he d’estalviar per a les grans ocasions, a substituir estem molt agraïts per us agraïm. O han estat premiats per han rebut un premi. M’estimaria més no parar-hi atenció i estar pendent d’altres aspectes, al meu entendre més principals: el sentit, el ritme, la narració, l’amenitat, l’expectativa etc. No tinc tan enginy per abastar-ho tot.\n10. Vigilem les expressions amb connotacions sexistes.\nÉs cert que hi ha dites o expressions que són negatives per a les dones i positives per als homes. Un cas que l’Ajuntament ens demana que evitem, és un noi fresc (positiu, podria presentar un programa de TV3) i una noia fresca (negatiu, en al·lusió a la seva moral distreta). Sincerament, ‘aquesta noia és una fresca’ només ho veig possible en un diàleg ambientat als anys 50 o 60. Actualment, no es diu, no se sent. Curiosament, l’opuscle de l’Ajuntament ens recorda l’expressió i, en contra dels seus desitjos, encara la posarà en circulació.\nMoltes dites, refranys i frases fetes són una col·lecció de ximpleries més o menys gracioses o severes que van entretenir els nostres ancestres en una època que no podien veure Sálvame. No els donaria el valor d’un assaig de Montaigne. Dites com ara els homes guapos, a la forca, les dones guapes, al bordell, o home baixet, home de pet, o home nassut, no pot ésser cornut, o, encara l’última, l’home que té capa, pot cagar davant del Papa. Deixem-ho aquí, perquè estem a punt d’entrar en un conflicte molt seriós amb el Vaticà.\nCom que l’idioma també ha servit per entretenir-se, durant deu segles en català s’ha dit una mica de tot, també unes quantes ruqueries (tot i que respecto molt els ases, no penso evitar aquesta paraula, em sap greu). Formen part de la llengua, les tenim incorporades, són inexactes i alhora útils. Tant és ser una pauleta o una llucieta com ser un bertran i dir o fer bertranades.\nSobre el que coincideixo del tot amb la Casa Gran és en erradicar, o evitar, això de ‘la part femenina’. No perquè genera desigualtat, sinó perquè és un tòpic irritant. Una vegada vaig dinar amb un senyor que als seixanta-dos anys m’explicava convençut que estava descobrint la seva part femenina. Per postres vaig demanar un ració doble de carquinyolis amb malvasia.\nEn un dibuix de l’opuscle, es critica que a un dona un home li digui princesa (una pràctica que podria guanyar un campionat de cursileria). D’acord, però alhora també pregaria que les dependentes de les botigues deixessin de dir-nos carinyo, més que res perquè nosaltres no els diem reina del meu cor. Si ens hi posem tots plegats, anar a comprar el pa serà com una obra de Josep Maria de Sagarra.\n7. Però compte, no pressuposis coses com aquestes:\nno les dones de la neteja (en català és dones de fer feines), sinó el personal de la neteja. No infermeres, sinó personal d’infermeria. Fer-ho llarg no és mai la millor opció i, en el terreny col·loquial, és una nosa, no ens enganyem: “He vist personal d’infermeria fumant a la porta de la clínica” no és una frase raonable. O, si algú està ingressat en un hospital, cridar des del llit “De pressa, el personal d’infermeria!”, em sembla que no hi serien a temps.\nNo podem enraonar com si redactéssim el conveni sindical. Cal guiar-se per les majories, és pràctic i no vol discriminar ningú. Potser existeixen alguns parterots, però parlem de llevadores (o doules).\n3.- En una junta directiva, hi ha lloc per als directors i les directores.\nSí, n’hi ha. Ningú no ho nega. Però la recomanació municipal és “substituïm substantius per adjectius”, un consell que hauria plagut molt Josep Pla, ja que li hauria permès encendre un altre cigarro.\nNo informe del metge, sinó informe mèdic (i tampoc informe metge, que és una deformació popular entranyable). Tampoc no entenc què m’impedeix dir informe del metge –si és un home- o informe de la metgessa –si és una dona-. Això encara la visibilitzaria una mica més i tot.\nLa junta directiva ho diu tothom, i en canvi l’Ajuntament ens adverteix que no hem de dir la junta de directors, quan és una expressió més pròpia dels temps de Napoleó (el directori, la guillotina, tot allò).\nSobre home, fer-lo servir en alguns casos com a genèric, no em sembla malament: l’home primitiu, l’home romàntic, l’home modern, etc. Admeto que em fatiga una mica l’abús actual de persona, ja que sembla que estiguem citant sovint una pel·lícula d’Ingmar Bergman. Per mi persona és una paraula dessaborida, sense la llima dels segles.\n2. Hi ha vegades que cal utilitzar els dos sexes… però val la pena!\nVal la pena, ens diuen. Posem-nos-hi de cara i assentim. En alguns escrits més o menys oficials, acadèmics, solemnes o greus, com seria un informe d’una autòpsia, em sembla encertat i recomanable. També en circulars, bans, parlaments, en moments d’una certa rellevància. Els conferenciants ho sabien prou bé, des de sempre començaven dient “Senyores i senyors”.\nPerò el desdoblament, en un registre informal, col·loquial, distès, el considero fora de lloc, per enutjós i cansat. Si algú, perquè és jove i enèrgic, s’hi anima, res a dir-hi, però que no m’hi obliguin, sisplau. “Al riu hi ha uns nens que es banyen!”, tant és el sexe dels nens. “Han entrat uns nens a robar cireres!”, molt probablement les perdigonades de sal no discriminaran entre els nens i les nenes.\nPer últim, el primer punt.\n1. Si parles sempre en masculí genèric, invisibilitzes les dones i reforces els esterotips. Evita-ho!\nL’Ajuntament ens convida a fer servir alumnat (i no alumnes), equip docent (i no professors), repartiment (i no actors), persona destinatària (i no destinatari), part demandant (i no demandant), etc. D’entrada, no sé què m’impedeix dir ‘la demandant’ si és una dona. Em costa una mica ‘la part demandant’, perquè em recorda ‘la part que et toca’.\nQue cadascú ho faci anar com ho cregui convenient. Però si algú opta per les formes alumnat, repartiment i equip docent, no ha d’exigir la correció, esmena i penediment públic a tots els que diem alumnes, actors i professors. La diferència entre sexe i gènere l’ha explicat molt bé la professora Carme Junyent, la trobaran en articles i entrevistes seves. Jo només n’esguerraria l’explicació, ella se’n surt molt millor. Modestament, jo em limito a reclamar, si no és molt demanar, deixar llibertat a cada parlant per optar o no per substantius genèrics, col·lectius o abstractes (ciutadania, professionals de la medicina, equip saltimbanqui, etc.), que, pel meu gust, desdibuixen la llengua, perquè la muten en una direcció que la converteixen en encarcarada i no gaire natural.\nA l’opuscle, des de l’Ajuntament ens proposen que en comptes de dir “Vam aplaudir els actors!”, diguem “Vam aplaudir a tot el repartiment!”. Com evitar benvinguts i recórrer a us donem la benvinguda. Tot més llarg, més pesant, amagant en tot moment el gènere, en un exercici de malabarisme lingüístic exasperant. Fa anys em van explicar que el príncep Felip tenia com a norma de protocol tractar de tu tots els seus interlocutors. Per evitar-ho, sobretot davant d’algú de més edat, el príncep recorria a tota mena de construccions impersonals, en una exhibició impressionant de contorsionisme lingüístic. Espero que no acabem tots així.\nA. el 22 gener 2019 a les 12:40 ha dit:\nPel que fa al punt 1: i si proposessin “Vam aplaudir a tot el reparto”? Com a mínim seria més autèntic.\nmariapla el 22 gener 2019 a les 14:01 ha dit:\nEnric, no puc estar més d’acord amb tu! Aquest llibret de l’Ajuntament és una gran tonteria. A mi, si em diuen ‘benvinguts’, em sembla perfecte i m’hi sento representada. El que em regira l’estómac són aquestes fórmules recargolades i artificials que s’han inventat per evitar el masculí. Que ens deixin parlar en pau i no ens obliguin a parlar combregant amb les seves creences…\nmordor el 22 gener 2019 a les 14:58 ha dit:\nEstic molt d’acord amb l’article. Sempre m’ha molestat aquesta mania de donar voltes a les expressions per evitar el masculí. Sóc dona i no em sento invisibilitzada ni menystinguda si es fa servir el masculí per referir-se a ambdós sexes… Més aviat el que em molesta és tanta tonteria amb el tots i totes, estimats i estimades…\nMaria Antònia Font Fernández el 22 gener 2019 a les 15:51 ha dit:\nGràcies per aquest text tan ple de sentit comú!\nProfessora el 23 gener 2019 a les 0:13 ha dit:\n“Allò que no s’anomena no existeix”. A partir d’aquí, tu tries l’ús del llenguatge amb què et defineixes. I no cal caure en ridiculitzacions.\nMorgana el 22 febrer 2019 a les 18:42 ha dit:\nGràcies, Enric, va bé que de tant en tant s’alci una veu crítica. Només voldria assenyalar aquest punt de l’opuscle: “Si saps que és una dona, usa el femení.”\nDoncs resulta que no, que fer servir el femení no sempre és convenient: per exemple, les dones que fan poesia prefereixen definir-se com a “poetes”, no “poetesses”. És un terme marcat, una categoria de segona fila com ara “sacerdotessa”.\nParaula de traductriu.


Bocins de paper, màgia i colors: 01/01/16 - 01/02/16\nTot, tot el que he comprès, ho entenc perquè ho estimo.\nAvui us porto la darrera entrada del mes i una nova targeta que va ser la primera de la sèrie que us he mostrat aquests dies.\nAmb aquesta targeta participo en el repte del mes de gener La pareja creativa que ens demanava utilitzar aquarel·la o bé un efecte aquarel·la que jo he fet amb tintes distress i aigua per crear el fons.\nTambé aprofito que em van regalar uns segells de la Lora Bailora per participar en el seu primer repte: "Muero de amor", el tema és obvi, no?\nI aquest ha estat el meu resultat. De les tres targetes que vaig fer diumenge aquesta és la que més m'agrada.\nAquests troquel de cors ja us ha quedat clar que m'encanten, no? i vaig aprofitar els segells per omplir el fons que hi ha darrera del cor troquelat sobre el fons fet amb les distress.\nÉs senzilla però n'estic satisfeta. Vosaltres què en penseu?\nI la part de darrera... (com no podia faltar!)\nSi voleu veure els reptes no dubteu a passar per les seves pàgines!!\nPublicat per Montse a 18:37 11 comentaris:\nEstimar és trobar en la felicitat d'un altre la teva pròpia felicitat.\nAquí va la segona de la setmana, aquesta vegada per participar novament en el repte mensual de la Gerda Steiner i els seus dolços segells (no voldria perdre'm un mes i la possibilitat de rebre un nou segell). Podeu veure les participacions d'aquest mes aquí.\nUs haig de confessar que aquest mes m'ha costat especialment perquè malauradament el gatet amb el cor no m'inspirava massa, però diumenge em va envair una alenada de cursileria (vaig obrir la finestra perquè marxés ràpidament, jejeje) i em vaig posar amb el rosa i els cors (com ens hem de veure!!! jejejejeje). I ja us aviso que no seran els darrers cors que veureu (demà més... i això si que és una amenaça en ferm! :)). I és que realment aquests cors de La pareja creativa són una monada!!!\nEl gat m'ha quedar una mica "negro tizón" però bé... és que no tenia ganes de pintar i vaig tirar de la distress sense mirament (com si fes un fons amb aigua sobre el segell estampat) i els gats negro tizón també tenen dret a existir no? :).\nEn fi... bromes apart (serà que avui estic molt agobiada i necessito una mica de sentit de l'humor...) aquí us deixo amb la targeta i aquesta sí que no és gens Montse (gens, gens ni mica!!! i qui digui el contrari se les haurà de veure amb mi, eh???????? :)).\nUs diré que el cor gran el vaig cosir jo a mà fent foradets amb el punxó i que el cor del gatet el vaig retallar i el vaig afegir per donar-li una mica de volum (tot retallant una miqueta les mans), no sé si s'aprecia. I els enamels són homenatge a la Charo que m'ha "viciat" de veure'ls en els seus treballs!!! queden tan xulos allà on els posis!! (bé... si més no allà on els posi ella!!!).\nAh! i he estrenat un nou troquel per fer falsos cosits que em té enamorada!\nI ara sí... les imatges...\nLa part de darrera...\nPublicat per Montse a 21:22 7 comentaris:\nPublicat per Montse a 18:16 14 comentaris:\nPetita pausa de divendres per ensenyar-vos el que vaig fer amb motiu de l'arribada dels Reis Mags d'Orient :). Cada any preparo per la família i alguns amics unes bossetes de "xuxes" per acabar d'endolcir les festes.\nAquest any em venia de gust fer alguna cosa diferent, així que vaig dir: faràs servir aquell vinil que et van portar els Reis fa un any i que encara no has obert...\nAixí que vaig buscar com aplicar els vinils sobre una tassa, vaig buscar-ne a un Muy Mucho una que fos suficientment plana per no tenir problemes a l'hora de transportar el vinil i ja està! Bé... està, està... nooooo!!! havia de buscar els dissenys per internet, traçar-los i retallar-los. Volia buscar alguna cosa que fes referència a les aficions o algun tret de la vida de cadascú i per això totes són diferents...\nVaig passar-m'ho molt bé i crec que la idea va agradar molt, de fet no sabia massa bé si els vinils resistirien el dia a dia d'una tassa però la meva (la que posa Carpe diem) va resistint com una campiona microones, tes i rentades :).\nAra us mostro les 13 tasses que vaig fer (en el collage algunes estan repetides perquè tota la imatge no hi cabia a la fotografia!!):\nTambé vaig fer un detallet pel meu germà, com a bon cuiner sempre va amb el davantal posat (jo no dec ser bona cuinera perquè no recordo posar-me'l mai, jeje). Així que li vaig personalitzar un, aquesta vegada amb vinil tèxtil. Vaig modificar una imatge que vaig trobar divertida per posar el nom del meu germà i li vaig afegir un I love cooking.\nEspero que us agradi com li va agradar a ell :).\nPublicat per Montse a 20:58 14 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Silhouette Cameo, Vinils\nPublicat per Montse a 19:23 18 comentaris:\nMatí de llum de seda,\nsol tímid de gener,\nraig a raig, sorpresa,\nhan passat els Reis! (...)\nAvui darrer dia d'aquestes festes, que a mi m'han passat com un suspir, amb moltes coses a fer i poc temps (tot i que estigui malament dir-ho) per fer-les, però tot i així he gaudit de cada moment i de tot el que he fet i compartit, també he tingut una miqueta de temps per fer scrap (apart de les postaletes he fet uns quants vinils que us mostraré aviat i els paquetets de Reis).\nAquest any el temps m'ha atrapat i encara no us he mostrat totes les targetes que aquest Nadal han arribat a moltes de les vostres cases. Avui faré una entrada llarga per ensenyar-vos-en unes quantes, en especial totes les shakers que he fet (aquest any han estat l'element principal en moltes de les meves postals). Espero que us agradin!\nEspero que els Reis Mags d'Orient s'hagin portat molt bé amb vosaltres (amb mi moltíssssssssiiiiiiiiimmmmmmm, m'han portat moltes cosetes fantàstiques!!!).\nEncara me'n queden un parell per ensenyar-vos, ho faré aquests dies quan ja tothom no pensi en les postals de nadal :).\nPublicat per Montse a 21:57 13 comentaris:\nPublicat per Montse a 11:08 12 comentaris:


El nostre soci Miquel Melero explica el seu projecte de vaixell escola.\nPublicat per La Mar d'Amics a 13:18 6 comentaris:\nPublicat per La Mar d'Amics a 19:45 8 comentaris:\nPublicat per La Mar d'Amics a 11:01 6 comentaris:\nPublicat per La Mar d'Amics a 20:39 7 comentaris:\nEl nostre company Miquel Melero ha estat entrevistat al programa Els Matins de TV3 amb motiu de la greu situació del Bergantí Cyrano que pot tenir els seus dies comptats si no troba alguna mena de suport econòmic. El projecte de vaixell escola ha estat un calvari per la seva manca de reconeixement administratiu i per les exigències tècniques exigides. cosa que ha comportat una important inversió econòmica. El projecte del Cyrano es troba en aquests moments entre esculls i amb perill de naufragi. Es precisa d'un bon pràctic -llegiu: administració, espònsor, mecenes- capaç de fer-lo sortir d'aquesta perillosa singladura que afecta a més de l'armador i capità a cinc mariners professionals que han apostat per aprendre una forma de navegació que tots qualifiquem de tradicional, però que, com és veu, no ha estat ni està reconeguda pels diferents estaments del nostre país.\nEl Bergantí Cyrano és l'únic vaixell amb aquest tipus d'aparell quadrat que existeix al nostre litoral. És una mostra viva dels vaixells catalans que feien la ruta de la mar gran (l'Atlàntic) vers les "amèriques", els mateixos que permeteren enriquir els indians que en el seu retorn construïren cases i viles modernistes ara d'interès turístic de les que tots ens sentim orgullosos. Si ningú hi posa remei el vaixell serà venut a altres latituds o malauradament desguassat. Quan això passi... tothom el trobarà a faltar, parlarà de l'excel•lent treball que havia fet, del seu esperit participatiu amb la navegació tradicional, etc... Moguem-nos perquè no passi!\nPublicat per La Mar d'Amics a 10:54 16 comentaris:


El Cerdanyola guanya al Prat per 1 a 0\n16-01-2018 16:00 per Marc Mata Pàrraga\nUn gol abans d'acabar la primera part, va donar diumenge a les Fontetes, els tres punts al conjunt cerdanyolenc davant d'un dels equips que capdavanters de Tercera Divisió.\nEl partit va començar dominat pels jugadors de Pedro Dólera, que van disposar de clares oportunitats de gol durant els primers minuts. Unes oportunitats que els de Pedro Dólera no van saber transformar en gol i que van ser aturades per el porter vallesà.\nA partir del minut 20, el Cerdanyola va reaccionar i a poc a poc va anar dominant el joc. Però no va ser fins a l'últim minut del primer temps quan es va veure l'únic gol del matx i que va fer que Jonathan Toledo amb un gol de cap, avancés en el marcador al Cerdanyola.\nLa segona part també va tenir com a protagonista el Cerdanyola, que es va defensar bé i va ser capaç de generar perill sortint al contracop. L'entrada de Colomina i del debutant Joel Martinez, va donar més profunditat als homes de Carrillo que van disposar d'ocasions per ampliar el marcador. En la part defensiva, Del Río i Javi González van impedir qualsevol possibilitat que el conjunt del Llobregat pogués empatar el partit.\nAmb aquesta victòria el Sarda ja suma 23 punts i aquest proper cap de setmana s'enfronta a l'Hospitalet, equip que va segon amb 38 punts. Mentrestant, el Prat que va sisè amb 35 punts s'enfronta al Terrassa, un rival que va a 1 punt de diferència.\nDECLARACIONS RODA DE PREMSA\nDani Contreras, segon entrenador del Prat: "Cuando vienes aquí al campo del Cerdanyola es un partido complicado porque las dimensiones son más reducidas, hay poca continuidad en el juego,son partidos que se deciden en acciones a balón parado,.. Nosotros creo que hemos iniciado bien el partido, con dominio, incluso con ocasiones, el tramo final de la primera parte se han puesto por delante y en la segunda parte el Cerdanyola ha estado más replegado y cuesta meterse ahí. Hemos intentado con el juego directo generar alguna oportunidad. Creo que en la parte ofensiva no hemos estado acertados. Estos campos són dificiles, es verdad que veniamos de una buena dinamica pero hay que continuar"\nToni Carrillo, entrenador del Cerdanyola: "Penso que menys els primers 20 minuts en els que ells han estat millor, l'equip la resta del partit ha maniatat bé a un rival que té moltes alternatives en atac, que es capaç de fer-te mal tant per baix com per a dalt. Hem tingut dues ocasions molt clares,. la del gol és clau perquè és a l'últim segon de la primera part i desprès està la jugada anterior de l'Albert López que treuen sota pals. Crec que han sigut les dues jugades de més perill de tota la primera part. A la segona part hem intentat ajuntar-nos en mig, ens hem maniatat molt bé, no els hem deixat generar joc i defensivament l'equip s'ha sentit molt còmode. Potser ens ha faltat aquell últim pase millor per intentar fer alguna ocasió clara de gol"


La Unió Empresarial, pionera al Penedès en adherir-se a la plataforma "Ara és l’hora" | lafura.cat\nLa Unió Empresarial, pionera al Penedès en adherir-se a la plataforma "Ara és l’hora"\n25/02/2015 - 12:50\nLa patronal UEP és la primera entitat del Penedès que s’ha adherit a la plataforma “Ara és hora”, que promou una reforma horària, en consonància amb la majoria de països d’Europa, que faci possible conciliar les vides laboral, familiar i social i, de retruc, encara millori la productivitat.\nLa Unió Empresarial del Penedès (UEP), amb més de 300 empreses associades, lidera al Penedès la reivindicació d’implantar un horari laboral nou, que faci més compatible el treball productiu amb tenir temps per a la família i també per a la vida associativa. Deixant d’entrada clar que fer un horari de treball més concentrat no va en perjudici de la productivitat sinó que encara pot millorar-ne l’eficiència. Per què? En primer lloc, perquè es pressuposa que acabar la jornada laboral, per exemple, a les 5 de la tarda, després d’haver fet una pausa molt breu per dinar, pot suposar un estímul per al treballador, que a més s’ha d’optimitzar millor els temps; a més, es considera que després d’un dinar copiós i d’una llarga pausa per dinar, la tornada a primera hora de la tarda és poc productiva. Un altre efecte colateral de la dilatació de la jornada laboral és el baix rendiment escolar per manca de temps dels pares per dedicar-hi atenció.\nA gairebé tot Europa l’horari laboral és de 9 del matí a 5 de la tarda, amb parada d’un màxim d’una hora per dinar. A l’estat espanyol, és habitual una aturada de dues o tres hores al migdia, fet que allarga les jornades laborals fins a les 7 o les 8 del vespre. Segons l’Institut d’Estudis Econòmics, els espanyols acaben treballant al cap de l’any 277 hores més que els alemanys; tanmateix, la productivitat és inferior.\nLa UEP va fer un sondeig entre 500 empreses (associades o no); de les 71 que van respondre, 55 van afirmar que ja fan alguna cosa, especialment de conciliació familiar, com ara no treballar els divendres a la tarda, flexibilitzar l’horari o donar permisos especials de maternitat. La UEP té intenció de fer algun tipus de reconeixement a finals d’any a les empreses que fomentin la conciliació.\nEl gerent de la UEP, Francesc Simó, és conscient que en tots els sectors no és fàcil fer aquest canvi; es pregunta, per exemple, perquè l’administració (l’empresa més important del país) no pot implicar-s’hi; o si té sentit que les botigues tinguin tancat d’1 del migdia a 5 de la tarda; més fàcil ho té al indústria, que ja té implantat el sistema de torns horaris.\nUn dels impulsors de la plataforma Ara és l’hora, Fabián Mohedano, va fer una xerrada a finals de l’any passat a Vilafranca, a la qual van assistir una trentena d’empresaris. La conscienciació del gerent de la UEP, que havia treballat a l’estranger, i de la responsable de relacions amb les empreses, Àngels Duran, que demanava poder conciliar vida laboral i familiar, van confluir i han fet que la patronal amb seu a Vilafranca hagi estat la primera entitat del Penedès a adherir-se a la plataforma “Ara és l’hora”.\nDiversos municipis del Penedès commemoren avui el Dia contra la Violència de Gènere\nNeix el Clàssic Penedès, l’escumós ecològic emparat per la DO Penedès\n80.000 dels 95.000 demòcrates que van votar diumenge opten per la independència\n269 meses electorals garanteixen diumenge la participació al 9N


Condicions d'Aplicació 5% Dte. - Oficentre\n> Condicions Promocionals Específiques> Condicions d'Aplicació 5% Dte.\nAmb aquesta promoció, Oficentre t'ho fica molt fàcil per estalviar! Cada cop que compris a la pàgina web d'Oficentre et generem un val de descompte per a la teva següent comanda equivalent al 5% de la primera. A continuació pots trobar la informació legal corresponent a aquesta promoció. Cal tenir en compte que també s'hi apliquen les Condicions d'Ús General d'Oficentre i la Política de Privacitat.\n1. Aquesta promoció tindrà vigència del 15/06/2015 fins al 31/08/2015, període que Grup Oficentre SCCL podrà extendre o reduïr segons les seves necessitats.\n2. És aplicable a tots els clients d'Oficentre, tant als que ja disposen de compte de client com als nous registres.\n3. Només són aplicables les compres que es facin a través de la pàgina web, en cap cas i sense excepció alguna seràn vàlides per a la promoció les compres realitzades als nostres punts de venda, a través de telèfon, correu electrònic o mitjançant un agent comercial.\n1. Quan Oficentre confirmi la recepció d'una comanda tramitada a través de la plataforma web, s'assignarà un val de descompte equivalent al 5% de l'import de la comanda ja tramitada per a la següent que el client dugui a terme.\n2. Successivitat: Totes les comandes que es duguin a terme durant el període indicat generaran el 5% de descompte sobre la següent comanda, independentment de la quantitat d'aquestes.\n1. Oficentre es reserva el dret d'anul·lar el descompte en cas de que la primera comanda hagi estat anul·lada, no abonada, o refusada pel client.\n2. Aquesta oferta no és acumulable a altres promocions que es puguin dur a terme, i els ítems que tinguin aplicades altres regles d'oferta quedaràn fora del descompte.


NOU ÈXIT JURÍDIC: NUL·LITAT PGA. CONDEMNA DGP | USPAC - mossos d'esquadra\nNOU ÈXIT JURÍDIC: NUL·LITAT PGA. CONDEMNA DGP\nInici / NOU ÈXIT JURÍDIC: NUL·LITAT PGA. CONDEMNA DGP\nEnviat per editor el Dc, 01/05/2019 - 19:42\nNOU ÉXIT JURÍDIC: ACONSEGUIM ANUL·LAR LA VALORACIÓ DEFINITIVA\nDEL PGA D’UNA COMPANYA QUE VA ESTAR DE BAIXA PER ASSETJAMENT\nEl Jutjat Contenciós Administratiu ha anul·lat la resolució definitiva del PGA-07 de l’exercici 2015/2016 que infravalorava les tasques realitzades per una agent durant el període d’avaluació.\nPart de l’any avaluat, la companya va estar de baixa reconeguda com a “laboral” degut a la situació d’assetjament i conflicte laboral que patia amb els seus superiors, els quals van ser els encarregats també d’avaluar-la.\nEs va denunciar que les valoracions no s’havien realitzat amb criteris professionals, sinó que es van fer en un àmbit hostil, amb manifestacions falses per part dels avaluadors emmarcades en una situació d’assetjament laboral que va obligar a la companya a demanar una comissió de serveis i canvi de destí, amb la pèrdua de retribucions que això comporta.\nEl Director General de la Policia va mirar cap un altre costat, va inadmetre les al·legacions i va deixar tirada a la nostra companya; actitud que també defineix el tarannà de l’actual direcció política del cos comandada pel Conseller Sr. Miquel Buch, el Secretari General Sr. Brauli Duart i el Director Sr. Andreu J. Martínez.\nFinalment el Jutjat Contenciós Administratiu ha condemnat al Director General de la Policia a fer una nova valoració del PGA-07 tenint en compte la situació d’assetjament laboral denunciada, i com no pot ser d’una altre manera, també se’ls condemna a satisfer les costes del procés que aniran a càrrec de tots els ciutadans.


SALINA - Núvia 2020. Col·lecció ROSA CLARA COUTURE\nInici/ Vestits de Núvia/ Col·lecció 2020/ Col·lecció Rosa Clará Couture 2020/ SALINA\nAdmira l'elegància del vestit Salina, un exemple perfecte de com l'encant tradicional pot anar de la mà de l'última moda contemporània. Aquest vestit de núvia lleuger presenta un cos de blonda amb pedreria amb coll alt i màniga curta.\nLa imponent faldilla de mussolina de seda ofereix un esplèndid contrast amb el cos de blonda brodat. Aquesta tela fluida es mou amb subtilesa i és increïblement suau al tacte. Enamora't del delicat estil princesa i del sofisticat acabat d'aquest vestit de núvia.\nL'esquena tancada adornada amb blonda i pedreria completa amb delicadesa el luxós look d'aquest vestit. Les núvies que busquen vestits de núvia amb blonda s'enamoraran a l'instant d'aquest oníric vestit estil princesa.


El crim també parla català - Llibres del Delicte\nDiuen que a Catalunya el crim parla castellà i que, per això, la literatura negrecriminal catalana genera tants dubtes. I quan dic “tants” ho faig amb sorna, perquè jo tinc molt clara la solvència d’un gènere que a casa nostra va camí de consolidar un espai propi del que fins ara i per diferents motius no ha gaudit. Però sembla que alguns encara no ho volen veure, i continuen entestats en la incompatibilitat entre la literatura negra i el català.\nÉs lògic pensar que en alguns barris i poblacions de l’extraradi barcelonès els personatges de novel•les de baixos fons difícilment seran independentistes, membres d’una colla castellera i aficionats a la sardana. I difícilment tampoc parlaran català, pel que si apostem per la versemblança, que és un dels pilars de la que hauria de ser la novel·la negra del segle XXI, el més normal seria apostar pel perfil del quinqui abastament tractat en altres literatures.\nAixò on ens deixa, si volem fer novel·la negra en català?\nLa resposta és que no ens hauria de condicionar de cap manera. El primer de tot perquè la literatura negrecriminal a casa nostra no s’ha de limitar a la història de baixos fons protagonitzada pel quinqui castellanoparlant. No cal enumerar la riquesa d’un gènere tan flexible i que pot descriure des de l’òptica delictiva qualsevol estrat social, però en tot cas paga la pena recordar que el delicte, tot i que més habitual en les capes socials més baixes, també és present en altres nivells de la societat. I aquest és un dels reptes del bon escriptor de novel•la negra: reflectir les diferents realitats d’una societat concreta a través dels seus fets delictius.\nD’altra banda, hem de pensar que aquests baixos fons, tot i ser de majoria eminentment castellanoparlant, no són monopolis lingüístics i també compten amb catalanoparlants. Són menys, és cert. De fet, són molts menys, els catalanoparlants, però la gran diferència entre ser pocs i no ser cap és el que ens permetrà seguir apostant per la versemblança tot i situar personatges catalaníssims en escenaris de parla majoritàriament castellana.\nTot i això, què passa si l’autor negrecriminal vol escriure una novel•la de baixos fons plena de noms i cognoms catalans?\nSense sortir de l’àrea metropolitana, la versemblança de la història possiblement es veuria compromesa. Però si ens allunyem del centralisme barceloní que, per fortuna cada cop és menys intens al món negrecriminal català, no ens serà difícil trobar realitats socioeconòmiques baixes on el català compta amb notable presència i on una història negra de baixos fons pot tenir cabuda.\nPer tant, pensar que una novel•la negra en català és poc creïble o que compromet la versemblança de la història quan tracta de reflectir determinants ambients és una visió massa reduccionista que no ha de limitar-nos a l’hora de crear literatura de gènere en català. Per això el recorregut del gènere en català és enorme i amb l’objectiu d’assolir a poc a poc un estatus més important.