David Bagés: “Aquesta professió cada vegada em resulta més difícil” – OFFTHERECORD – Entrevistes Cultura\nDavid Bagés: “Aquesta professió cada vegada em resulta més difícil”\nBy adrianaboixados 12 d'octubre de 2016 desembre 18th, 2019 cultura\nDavid Bagés és un actor català molt reconegut gràcies a les seves nombroses aparicions en sèries catalanes com “Nissaga de Poder”, “Temps de silenci”, “L’un per l’altre” o “La Riera”, entre d’altres, així com també en cinema i teatre. L’any 2000, amb l’obra teatral “Mein Kampf” rep el Premi Butaca al millor actor protagonista de l’any.\nAvui no sopem és una comèdia, però es pot dir que al mateix temps és un drama. Quina és la teva opinió sobre aquest text?\nLa vida, vista des d’una perspectiva sana –no alterada pel dramatisme– sempre té punts d’humor i de drama. La vida és així. El test, l’última obra que vaig fer a la Sala Muntaner, també se serveix del mateix patró. S’assembla tant a la vida, la gent s’hi veu tan reconeguda, que els fa riure. Potser no et reconeixes amb els fets que estan passant però són coses que et podrien passar i reflexiones com reaccionaries en aquella situació.\nAmb quins recursos us ajudeu per narrar les tensions i diferències familiars i que això faci riure?\nHi ha diversos factors que fan que el públic rigui, està tot estudiadíssim. L’estructura del gag, per exemple, és una estructura matemàtica, hi ha coses que se sap perfectament que faran riure. Sovint parlem de l’humor anglès, l’humor català –que també s’ha dit que s’assembla una mica a l’anglès–, i és aquest humor blanc, poc gruixut, de punta fina, el més difícil d’escriure i alhora el més agraït de cara al públic. L’actor s’hi sent més embolcallat, més protegit.\nFins a quin punt és convenient que els personatges estiguin tan connectats a la realitat?\nEn la comèdia és essencial que et reconeguis, a tu o a algú. És això el que fa esclatar el riure. És aquesta realitat, que transformada i ajuntada amb una peça teatral, fa que et miris amb una mica de distància i objectivitat. No ets tan objectiu quan et mires tu mateix. La qüestió és que ho encerti, que realment s’hi assembli i que el públic s’hi reconegui. Com més s’apropi a la realitat, molt millor serà la comèdia.\nCom resumiries la reflexió final de l’obra?\nJo penso que el missatge final és que això no acaba aquí i que tampoc ha començat. És una obra que no té ni un començament ni un final. És una part –un tros de vida– igual que les finestres del ciclorama que, a mesura que avança l’obra, es van apagant. Aquest simbolisme representa que a cada casa hi està passant alguna cosa.\nTal com ho expliques, seria possible fer-ne una sitcom?\nOi tant, per mi fantàstic! (Riu). De fet, ho hem comentat en alguna ocasió, així de broma. Però vaja, no s’ha parlat. Tot podria ser… Per què no?\nÚltimament t’has posat a les ordres de Jordi Casanovas, com a Una història catalana o Vilafranca. Com és treballar amb ell?\nIgual que amb el Pep Anton, un plaer. És una cosa molt senzilla. Jo no sé com s’ho fan, són gent molt tranquil·la, no s’alteren massa i això és molt d’agrair. Ja ens alterem prou nosaltres. (Riu). Recordo un llibre de Peter Brook que aconsellava als directors que no cridessin ni s’emprenyessin mai amb l’actor. Que si estaven molt emprenyats, s’emportessin a l’ajudant de direcció al despatx i el cridessin a ell. Amb el Jordi Casanovas és una mica així. Sempre arriba de bon humor, optimista, amb ganes de treballar i també d’aprendre, que és molt important.\nA l’abril estreneu el gran muntatge Pujol.\nSí. De moment, però, només hem fet les sessions fotogràfiques, encara que em consta que el Jordi ja hi està treballant i alhora jo –pel meu compte–, ja he començat a fer una mica de treball de camp.\nEns pots avançar alguna coseta?\nSé una mica més que la premsa, però són coses que no es poden acabar de dir perquè encara no estan del tot tancades. El que sí que és pràcticament segur és que començarem a assajar al gener, i que abans farem unes feines prèvies que segurament incidiran amb lo social, amb el que passarà al país. A partir del novembre es començarà a veure. L’obra s’estrenarà el 23 d’abril, en principi a Viladecans. L’únic que et puc dir és que serà una obra llarga, complexa i que tindrà, segur, humor i drama.\nQue creus que serà el més complicat de posar-se a la pell de l’expresident?\nEl més complicat serà no caure en una caricatura, i alhora, fer que aquest personatge –que és recognoscible per tothom– sigui creïble. Això és el més difícil, perquè és clar, Jordi Pujol és una icona actual, que tothom coneix i que ha estat –no cal dir-ho– una eina clau per al funcionament d’aquest país, tant per bé com per mal. No volem que sigui tota l’estona una cosa de tics, de veus… volem que vagi una mica més pel contingut. El mateix contingut –penso– crearà la personalitat del personatge. De fet, jo com a actor intento sempre treballar així. No creo el personatge físicament, el construeixo a partir del que em dóna el temps i els assajos, ja sigui la manera de riure, de parlar, de caminar…\nQuina obra de teatre, de les que has participat, t’ha deixat més petjada?\nN’hi ha varies, però n’hi ha dues que m’han marcat especialment. La primera va ser Edip tirà, que vaig fer l’any 1991, amb 25 anys. Allà vaig conèixer i aprendre molt, va ser un gran repte per mi. Vaig fer d’Edip, en català, castellà i francès, amb una gran gira, un gran equip: Andreu Benito, Francesc Orella, Mario Gas, Xavier Capdet, Ricard Borràs, Joan Dalmau, Elisa Crehuet… I sobretot un gran director, Matthias Langhoff, amb el text de Heiner Müller que també era molt bo. Amb aquesta experiència se’m van fer els peus més grossos, vaig trepitjar més a gust després.\nUna altra obra que també m’ha marcat molt va ser Mein Kampf, que la primera col·laboració la vaig fer amb la Carme Portaceli. Aquesta obra em va donar moltes satisfaccions, premis i sobretot molt públic i reconeixement.\nT’hem vist interpretant tot tipus de papers. Amb quin gènere et sents més còmode?\nMira, jo et dic una cosa, la comèdia té una cosa que és punyetera, sobretot en directe, i és que la resposta és immediata. Per tant, ja saps al moment si el teu gag ha agradat o no. En canvi amb el drama, notes l’energia però no tens aquesta resposta immediata i aquí, sovint, et pots perdre amb tu mateix perquè no saps si està arribant el que estàs fent. Aquesta professió –ja fa anys que ho dic, però ho torno a dir i reitero– cada vegada em resulta més difícil. Si bé és cert que amb el pas dels anys t’hi sents més a gust i com a casa, l’autoexigència també cada vegada és més gran. T’exigeixes més i la responsabilitat, sobretot, també et pesa més. El que s’espera de tu, pesa. A més, a més, el teatre és un pèl desagraït… Tu t’hi deixes la pell cada dia i a vegades la recompensa que tens és pobra.\nA nivell, per exemple, de sous, del que representa per la teva carrera… És molt més rica –encara que fictícia i efímera– la fama que et pot donar un dia de televisió, que no pas fer durant dos anys una obra de teatre. És molt difícil sobreviure del teatre, primera perquè els sous d’assaig estan estipulats per un conveni que tenim i tothom cobra el mateix. Estem parlant d’un sou molt baix, uns mil euros nets al mes. I després l’explotació que dura?, dos mesos? Amb això i els “bolos” –que són molt poca cosa–, no vius. Està molt fotuda la cosa.


Taller d'Escriptura Creativa: Desig d’aventura (Pilar Zabala)\nLa botiga de queviures que regenten els meus pares és molt coneguda aquí al barri de la Ribera i també en altres llocs de dins i de fora de Barcelona. Té una llarga tradició familiar que ha anat passant de pares a fills i la seva especialitat és la venda de gra, farines, espècies, alguns productes envasats i un bon llistat de fruites seques.\nEl meu nom és Josep, tinc vint anys i en aquest moment estic servint la llarga comanda d'un client d'aquells que en diem “de tota la vida”. Recordo que quan jo era petit i trastejava per la botiga, ell ja venia aquí i sempre m'empaitava somrient entre els sacs de gra mentre jo xisclava d'emoció quan m'atrapava.\nM’agrada el tracte amb la gent. Sóc de tarannà extravertit però discret alhora i, sense proposar-m'ho, conec les alegries i els patiments de molta de la gent que passa per aquí, la mateixa que em porta notícies sobre els nous esdeveniments del barri i també les últimes propostes veïnals per intentar de millorar-lo.\nDit així tothom pensarà que em sento satisfet amb la meva feina dins un negoci que, tot i la crisi que a tots ens colpeja, té grans perspectives de futur. Sé que hauria d'estar content per tot el que això representa de tranquil·litat, però la veritat és que sento la necessitat de respirar aires nous, conèixer altres ciutats, altres llocs i altra gent diferent i, a mesura que passen els dies, no puc evitar sentir la pesantor d'una angoixa que cada cop em tenalla més.\nÉs per això que, a la fi, he decidit deixar-ho tot, pares, amics, feina, barri i la meva ciutat a canvi de conèixer la gran aventura de viure com un rodamón sense fortuna.\nHe viatjat per mig món i ho he fet de distintes maneres: en bicicleta, en autoestop, enfilant-me a centenars de trens, i he travessat a peu llargs camins i carreteres. He caminat pels carrers de grans ciutats magnífiques i també per petits pobles captivadors i en tots ells he conegut gent extraordinària. Són moltes les nits que he dormit damunt la temperada sorra de platges extraordinàries i sota un meravellós cel ple d'estrelles. També he dormit en albergs, parcs, boscos, refugis, inclús sota els porxos de fusta de residències de cap de setmana i només quan ha fet molt de fred he decidit recórrer a alguna senzilla pensió.\nPrincipalment sobrevisc amb la venda de les caricatures i dibuixos que amb prou encert faig als turistes i a altra gent que m'ho demana. També venc collarets i polseres fets amb pedretes de colors i petxines, i mentre espero que s'acostin els compradors passo l'estona transformant en cendrers petites llaunes de suc de fruita.\nHe mantingut llargues i serenes converses amb persones de diferents races i creences i aquest fet m'ha servit per arribar a conclusions molt enriquidores. Ha estat en aquest temps d'aventura i companyonia quan he fet amics que no oblidaré, bona gent que, igual que jo, busquen conèixer altres paisatges i també altres idees i pensaments abans de prendre la decisió de buscar feina o de tornar a reprendre seriosament la que van deixar.\nTres han estat els anys que he dedicat a recórrer altres llocs del món i en aquest moment vaig de tornada cap a Barcelona, la meva ciutat. Dins la motxilla del meu cor porto un tresor pletòric de sentiments: satisfacció per la confiança retrobada, esperança per tot el que m'espera, alegria per poder tornar a abraçar els meus pares, goig per ser de nou al meu barri de la Ribera i veure els vells amics...\nEstic segur que una certa melancolia persistirà al llarg dels meus dies per allò que he conegut i he deixat enrere, però tot i així dono gràcies per tot el que he viscut, perquè ara em sento més fort i segur per afrontar les decisions que em calguin.\nAra és temps de mirar endavant i prendre amb responsabilitat la meva feina a la botiga. Després vindrà el moment de trobar la persona que accepti compartir amb mi la seva vida. A ella dedicaré la meva atenció i estimació i junts formarem una família.\nEstà molt clar que després de tant de temps de rodar pel món havia de tornar al Born.\nEtiquetes: 080b. Roda el món, 80. Roda el món, Curs 2015-2016, Pilar Zabala


Hugonot - L'Enciclopèdia lliure en valencià\nDurant els sigles XVI i XVII, Hugonots va ser el nom donat als membres de l'Iglésia Protestant Reformada de França.\nUtilisat al començament com un terme despectiu, l'orige del nom és incert. Es creu que deriva del nom personal de Besançon Hugues, el líder del "Partit Confederat" de Ginebra, en combinació en la corrupció de la paraula germànica per "conspirador" o "confederat": edgenosse. El partit d'Hugues va ser nomenat "els confederats", ya que favorien l'aliança de la ciutat-estat de Ginebra en la Confederació Suïssa. D'acort en esta teoria, el terme hugonot va ser utilisat per a referir-se als conspiradors francesos (membres de l'Iglésia Reformada), en l'intenció de relacionar el moviment protestant en les polítiques impopulars.\nUna atra teoria sugerix que hugonot és la combinació d'una paraula dels dialectes del neerlandés i de l'alemà. En la regió flamenca de França els estudiants protestants de la Bíblia que es reunien en cases per a estudiar en secret eren nomenats Huis Genooten, "companyers de casa", encara que a les fronteres suïssa i alemanya eren nomenats Eid Genossen, "companyers de pacte", ya que estaven units per mijà d'un pacte d'amistat. El terme "huguenot" n'era la versió (adaptació) francesa sovint utilisada despectivament, i d'esta se'n deriva la catalana "hugonot".\nEls predecessors dels hugonots varen ser reformadors catòlics, com Jacques Lefevre. Els hugonots, no obstant això, varen adoptar el moviment luterà, i despuix el calvinisme. Varen compartir les creences radicals de Joan Calví en contra del sacerdoci jeràrquic, dels sagraments i d'algunes doctrines de l'Iglésia Catòlica. Els hugonots varen creure que la salvació era un acte de Deu, com la creació, i que només la misericòrdia de Deu en predestinació podia escollir als aptes per a la salvació. Sobretot, els hugonots varen ser reconeguts per les seues dures crítiques contra la forma d'adoració de l'Iglésia Catòlica, particularment en l'émfasis del ritual i la seua obsessió en la mort i els morts. Varen creure que els rituals, les imàgens, els sants, els pelegrinages, les oracions i la jerarquia de l'Iglésia Catòlica no ajudaven ningú a conseguir la redenció. Van creure que la fe cristiana s'havia d'expressar per mig d'una vida pietosa i estricta, en obediència a la Bíblia com a resposta de gratitut per la misericòrdia de Deu. Com atres protestants, varen creure que el catolicisme necessitava ser netejat de les impurees, i que el Papa representava un regne mundà. Esta retòrica va provocar l'hostilitat per part dels catòlics. Segons la tradició protestant, el moviment dels hugonots va estar acompanyat de numerosos senyals miraculosos.\nGuerres de Religió[editar]\nEls hugonots varen sofrir persecució des del començament de la Reforma Protestant, pero el rei Francesc I de França (que va regnar de 1515 - 1547), els va protegir de les polítiques parlamentàries que s'havien planejat per a exterminar-los. Després de l'Afer de Placards de 1534, el rei va canviar d'opinió, i va permetre'n la persecució, que va ser feroç. El número d'hugonots, va créixer ràpidament entre 1555 i 1562, principalment entre els nobles i els habitants de les grans ciutats. Els opositors al moviment llavors varen nomenar "hugonots" als membres d'este moviment, pero ells es varen referir a si mateixos com a "reformats". El 1562 el número d'hugonots va arribar als dos millons, especialment al sur i centre del país. En este any es va proclamar l'Edicte d'Orleans, que declarava el final de la persecució, pero la tensió aumentava en la violència als carrers.\nLes Guerres de Religió en França varen començar en la massacre en Vassy l'1 de març de 1562. Els hugonots es varen transformar en un moviment polític, despuix d'això. Els predicadors protestants varen agrupar un potent eixèrcit, baix el liderage de l'almirant Gaspard de Coligny. Enric III de Navarra i la Casa de Borbó es varen aliar als hugonots, donant recursos al moviment, el qual va tindre 60 ciutats fortificades i va ser una amenaça seriosa per la corona catòlica i al poder de París.\nDurant la Massacre del dia de Sant Bertomeu (24 d'agost de 1562), més de 70.000 hugonots varen ser assessinats, entre ells el filòsof Petrus Ramus i els nobles Armand de Clermont de Piles o Saint-Jean-d'Angely. Es va firmar l'amnistia en l'any 1573, pero a l'any següent va començar una atra guerra que va acabar quan Enric III de Navarra, llavors rei de França, es va convertir al catolicisme, i va proclamar l'Edicte de Nantes, el qual donava igualtat de drets als protestants i als catòlics, per be que declarava el catolicisme com a religió oficial de l'estat i en protegia llors interessos atés que prohibia la fundació de noves iglésies protestants en àrees controlades per catòlics.\nLluís XIV de França (qui va regnar de 1643 a 1715), va prendre el control del govern francés en 1661 i va iniciar una nova onada de persecucions. Finalment, va revocar l'Edicte "irrevocable" de Nantes en l'any 1685 i va declarar illegal el protestantisme per mig de l'Edicte de Fontainebleau. Després d'això, milers d'hugonots (entre 200.000 i 500.000) varen fugir a atres països protestants. El govern francés va prohibir que emigraren a Nova França, i un número considerable d'hugonots es va establir en les 13 colònies nort-americanes, especialment en l'estat de Nova York. La persecució va finalisar en l'any 1764, i la Revolució Francesa els va convertir en ciutadans en tots els drets, en 1789.\nObtingut de «http://www.lenciclopedia.org/index.php?title=Hugonot&oldid=97961»\nEsta pàgina fon modificada l'última volta el 26 maig 2016 a les 18:12.


Apartment Marevista Rovinj Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nVeure tots els 1.382 allotjaments a Rovinj.\nApartment MarevistaPecine 8, Rovinj Casc Antic, Rovinj, Croàcia, 52210 - Veure al mapaExcel·lent8,8Basada en1comentariApartment MarevistaVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotos\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Rovinj, Apartment Marevista és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Apartment Marevista és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Els clients de l'hotel poden gaudir de transport hotel/aeroport, lloguer de cotxes, servei de llançadora, lloguer de bicicletes. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, nevera, articles de tocador per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Apartment Marevista no troba competidors en cap categoria.


August Thalheimer: Notes d'una estada a Catalunya (1936)\nNotes d'una estada a Catalunya\nAugust Thalheimer visità Catalunya del 20 de novembre al 4 de desembre del 1936, i envià aquestes notes codificades al Partit Comunista d'Alemanya-Opositor (KPO) i a la Lliga Leninista de Glasgow.\nAnava dotat d'un passaport pel viatge de la legació catalana a París. Això resultà suficient. Eixida, París, dijous 19 de novembre del 1936 del Quai d’Orsay, canvi a Tolosa, arribada a Narbona 23.27 hores, faig nit a Narbona, continuació fins a Perpinyà 07.55 hores.\nA Perpinyà vaig cercar el Comitè de Vigilància de la Plaça Aragó. Hi havia un camarada del POUM, que s'encarrega de la comunicació entre Barcelona i Perpinyà, així com un camarada de la direcció barcelonina del POUM. Dos camarades més joves de Suïssa que volien anar al front també s'hi havien adreçat. Aquests camarades havien sigut refusats a la localitat fronterera espanyola de Port-Bou dies abans perquè no tenien els papers necessaris. Mentre, casualment, havien topat amb el camarada Kahlman de Suïssa, qui havia vingut del front català i qui havia mediat per ells amb els camarades espanyols.\nVaig deixar Perpinyà amb els dos camarades suïssos i un camarada del POUM a les 12.30 hores. El control fronterer a la localitat fronterera francesa de Cervera tingué lloc en el tren i passà sense problemes. La localitat fronterera espanyola és Port-Bou, i s'hi arriba en pocs minuts a través d'un túnel. Els controls els realitza predominantment gent de la CNT i són molt acurats. Degut a la presència de camarades del POUM el nostre control anà molt ràpid.\nVaig deixar Port-Bou cap a Barcelona a les tres en punt. El tren havia sigut pres per la CNT, i realitzaven un control molt atent dels passaports en direcció a Barcelona. Els compartiments de tercera classe del tren anaven molt atapeïts. Tothom era obrer, o si més no duia roba d'obrer, o militars, etc. L'atmosfera era viva, amistosa i confiada. Quan arribàvem als afores de Barcelona la Internacional es cantava en diferents vagons. A l'estació hi hagué un nou control d'equipatge.\nEl camarada del POUM ens dugué de l'estació a l'Hotel Falcón de les Rambles (el carrer principal) on fórem allotjats immediatament. Des d'allà el camarada del POUM ens dugué al Comitè Executiu del POUM, on vaig trobar Arquer qui havia assistit a la conferència de Brussel·les. També vaig trobar-me Bonet, el tresorer del Comitè Executiu. Els vaig explicar l'objectiu de la meua visita i vaig donar al tresorer 200 dòlars del PC(O) americà. Em digué que apareixeria un rebut oficial a La Batalla i en altres publicacions del POUM. En resposta a una meua qüestió Arquer em digué que tindria lloc una conferència internacional a mitjans de gener. El POUM considerava la conferència de Brussel·les un fracàs. Arquer m'explicà que trobava incomprensible i contradictori que refusassem la política de la Internacional Comunista però acceptàssem la política interior de la Unió Soviètica. Vaig provar d'aclarir-li la nostra posició en la qüestió, però no vaig tindre la impressió d'aconseguir-ho. Arquer i Bonet pertanyen al sector de Maurín del POUM.\nEls antics trotskistes que hi ha en el Comitè Executiu s'apropen força a la posició trotskista davant la Unió Soviètica. Els altres fan concessions a aquesta posició trotskista però no s'hi adhereixen tan estretament. Però és força clar a partir de les llurs publicacions oficials que el sector de Maurín refusa la nostra posició davant la Unió Soviètica. Amb tot, cal afegir que, d'acord amb les afirmacions dels nostres camarades alemanys, que tenen un contacte estret amb la militància del POUM, semblaria que part dels militants són molt crítics davant la posició del llur executiu quant a la Unió Soviètica. No és un punt sense importància. Es basa principalment en una reacció al canvi de línia adoptat per la Unió Soviètica respecte el lliurament d'armes i d'aliments a Espanya. Amb tot, el parer dels militants del POUM es pot resumir així: volen una bona i amistosa relació amb la Unió Soviètica i refusen tota tendència antibolxevic, però amb tot són decidits a evitar tota influència soviètica o de la Comintern en les llurs polítics a Espanya o Catalunya.\nLa militància és força convençuda que haurien de determinar la política a Catalunya, i per tant no els interessa que els dicten els representants de la Comintern i de la Unió Soviètica. Això fa diana especialment pel que fa a la política del Front Popular i la llur consigna de «En defensa de la democràcia burgesa», que es manifesta en tota una sèrie de qüestions formulades pel partit de la Comintern a Catalunya, el PSUC. Hi ha una forta oposició al PSUC. Cada dia hi ha fortes polèmiques entre les publicacions del POUM i les del PSUC. L'atitud del POUM davant el PSUC determina majoritària l'atitud de la militància del POUM a la política de la Comintent.\nLes Rambles són plenes de gent fins tard a la nit. Els cafès i els bars són plens. El públic sembla profundament proletari d'acord amb la roba i l'aspecte en general. Hi volten pocs burgesos. Fa la impressió que la ciutat és completament controlada pels elements proletaris. Els edificis són coberts de cartells de la CNT, FAI, POUM i PSUC. Amb prou feines hi ha cap cartell de l'Esquerra enlloc. Al llarg de les Rambles hi ha una filera de grans quioscos amb diaris, llibres i retrats aixecades per partits polítics individuals. L'aparença proletària de la gent fa que les escenes de carrer recorden el Moscou dels anys immediatament post-revolucionaris. Hi ha un munt de milicianos amb jaquetes de cuir o de seda, i incomptables patrulles obreres armades. Rarament es veuen caquis o soldats amb uniforme regular. L'única policia és la policia de trànsit amb uniformes blaus i cascs blancs punxeguts. Aquests policies ja no tenen poder per detindre.\nAl llarg de les Rambles hi ha incomptables oradors que fan reports del front i missatges de l'exterior, i que toquen música revolucionària i de vegades popular. La gent del carrer sembla vital, confiada i optimista. No hi ha el signe més lleu de depressió. Les notícies dels oradors són discutides animadament per les masses. Semblaria que, fins i tot en relació al destí de Madrid, no hi ha cap nerviosisme. A diferència del Moscou dels primers anys, les botigues de les Rambles són gairebé totes obertes.\nEm vaig trobar qualcuns dels nostres camarades ja a l'Hotel Falcón. Casualment el camarada H també hi era, de retorn del front. També ací l'ànim era força confiat.\nDissabte, 21 de novembre del 1936: Conversa amb Bonet, membre del Comitè Executiu del POUM. Li vaig demanar les raons de l'entrada del POUM al govern català [Originalment el POUM no hi era al govern]. M'explicà que si no s'hi haguessen unit, això hauria suposat el llur complet aïllament de les masses a les fàbriques i a la comunitat, etc. A més, a canvi de la llur participació, havien demanat certes garanties, per exemple un programa econòmic socialista i la llur inclusió en tots els òrgans oficials.\nEn resposta a les meues qüestions quant a les formacions militars, Bonet m'explicà que les organitzacions obreres exerceixen un control complet de l'exèrcit. El PSUC havia provat d'eliminar això i els milicianos, però aquests intents havien fracassat. Vaig descobrir d'altres fonts que el decret de militarització del front català no s'havia dut a terme a la pràctica. Igual com abans, hi ha encara les unitats dels partits amb els llurs comissaris polítics corresponents. El POUM, com altres organitzacions polítiques, té una secció militar especial en el seu Comitè Central, responsable del seu braç militar. L'aparell estatal ha sigut purgat profundament de tots els elements feixistes.\nDesprés d'això vaig tindre una conversa amb un camarada del POUM, un mecànic, que fa les funcions de fiscal (acusador públic) en un tribunal popular (a Barcelona n'hi ha quatre d'aquests). Els jutges són triats per les diverses organitzacions obreres. Cada tribunal té un jutge burgès, de formació professional, que exerceix funcions purament formals. Els judicis són dirigits realment pel fiscal. Els jutges populars no són lligats per cap llei escrit, sinó que més aviat prenen decisions d'acord amb el llur propi criteri, en línia amb la pròpia experiència de classe. L'estructura del judici tampoc ja no segueix les antigues normes, i sembla, contràriament, relativament lliure i força apropiada en els seus procediments. Els acusats poden tindre un advocat defensor, i els membres del public poden declarar en favor de l'acusat. L'acusat sovint aprofita aquesta oportunitat, ja que les declaracions del públic tendeixen a tindre més efecte en els jutges proletaris que les intervencions de l'advocat.\nEls casos trivials no-polítics encara es tracten amb les estructures romanents de l'antic sistema legal, ostensiblement perquè els tribunals populars tenen massa feina amb els casos polítics, i no poden encarregar-se amb afers més trivials. Però aquesta és una norma provisional i hi ha una tendència a eliminar tots els antics jutges i policies burgesos, etc. Els jutges proletaris dels tribunals cobren del govern. Com a norma continuen a treballar en les fàbriques, i dediquen tan sols una part del llur temps al sistema legal.\nAl capvespre els camarades amb qui vaig tindre converses detalles, principalment quant a la Internacional, insistien en què volien continuar amb la rebuda de material dels trotskistes, ja que són incapaços de trobar aquest material a Barcelona.\nDe la qüestió de la reforma de la Internacional, tots els camarades insistien que no podem esperar que aquesta solució rebé l'aprovació dels camarades del POUM en aquest moment. La CNT similarment no té interès en cap mena de lligam amb la Comintern. Això és més notable si tenim present la llur tensa i hostil relació amb el PSUC, que és vist com un fre de la revolució en una sèrie de qüestions concretes. És vist com un factor inhibidor de l'avenç cap al socialisme, i com una força darrera la qual s'hi aplega tota mena d'elements burgesos i petit-burgesos (Esquerra, socialdemòcrates, etc).\nDiumenge, 22 de novembre del 1936: El funeral de Durruti fou aquesta vesprada. L'assistència en la desfilada i en els carrers fou massiva. Tota la ciutat era al carrer. La CNT ordenà que totes les botigues, bars, etc., tancassen durant la cerimònia. La majoria de gent organitzada per la CNT i la FAI hi era present. Particularment interessant era la tropa de les patrulles de control (Checas) amb els llurs uniformes negres. Sortiren a centenars.\nVaig saber la veritat de la mort de Durruti de Nin, amb qui em vaig trobar més tard en un bar del POUM. Fou així. En retornar al front Durruti anà vers un grup de milicianos que s'allunyaven del front. Els demanà que tornassen. Hi hagué lluita i fou disparat per un d'ells. El públic no té clara la història real, i assum que Durruti fou mort per una bala feixista durant una emboscada. La fi de Durruti no és inconcebible, d'acord amb els reports dels seu comportament habitual. Els camarades del POUM em digueren com una vegada fou molt maleducat i despòtic amb els seus tractes amb una columna del POUM, i ja es notà aleshores que hi havia gent que el volia mort. Durruti era molt capaç militarment, però sovint semblava massa indisciplinat i despòtic.\nLa vesprada del diumenge: Estada a una Casa de Pioners del POUM. Com moltes altres aquesta casa fou confiscada pel POUM. Era originalment una casa de camp burgesa. Els pioners—joves d'entre 10 i 12 anys—fan una impressió molt viva.\nDesprés d'això estada a una biblioteca del POUM en un part de la ciutat anomenada Gràcia. La biblioteca és en una casa que fou presa d'un marquès que havia fugit. Hi ha el Comitè de les Joventuts del POUM, així com l'oficina del camarada Schwarz (Esquerra Internacional). La major part de la col·lecció de la biblioteca provés de cases burgeses de Barcelona, la propietat de les quals fou confiscada. També conté la col·lecció de llibres del camarada König. El discurs inaugural el féu en català un militant del POUM—un mestre. Insistí en l'orientació de classe i marxista de la biblioteca i en la natura de classe de tota cultura. El camarada König treballa a la biblioteca.\nEn total, se suposa que uns 200.000 obrers han sigut cridats a files per ara. S'estima que a la resta d'Espanya el nombre és d'uns 150.000. En tot cas, és un nombre inferior al de Catalunya sola. Aquestes estimacions són de camarades i no són oficials.\nLes fàbriques amb més de 50 obrers han sigut expropiades (incautado), mentre que les de menys de 50 han sigut posades sota control obrer. Part de les fàbriques més petites que produeixen municions, poden ésser, i han sigut, preses. Al costat de la confiscació de les fàbriques hi ha la confiscació del capital fabril. Ara hi ha una distribució centralitzada de matèries primeres, combustible, etc., a Catalunya, organitzada pel Consell Econòmic. Als propietaris forasters de les fàbriques se'ls hi ha promès una compensació, però això té tan sols un significat formal ja que no hi ha cap garantia de com ni quan es farà aquesta compensació.\nA la vesprada vaig tindre una conversa quant a la situació de l'agricultura catalana amb el camarada Sardà, que se suposa que és un dels millors experts agrícoles del POUM. Un 80 per cent de la terra és adient pels mètodes agrícoles mecànics moderns. Un 20 per cent de la terra no es pot treballar mecànicament, degut a la seua situació en costeres, cims, etc. Els mètodes moderns són també possibles en les plantacions d'oliveres, que són molt importants a Catalunya, i també a la vinya. Les oliveres cultivades necessiten una atenció acurada i molt fertilitzant, car si no donen poca collita. La producció de gran també és molt important. Les condicions agrícoles varien molt en les diferents parts de Catalunya. A l'àrea dels voltants de Barcelona es cultiva intensament l'horta i els fruiterars.\nEls camperols d'aquesta àrea exporten grans quantitats, principalment a Gran Bretanya, i són força acomodats econòmicament. Les grans finques predominen a la província de Lleida, que ara es troba decididament sota la influència del POUM. Les altres parts de Catalunya es composen majoritària de petits propietaris i de grangers en tinença. Hi ha dos tipus de tinents. Primer, hi ha els rabassaires. Hi aporten tot l'equipament i paguen una tercera part de la collita als propietaris. Els propietaris generalment no tenen res a veure amb l'explotació, i viuen de la captació de rendes, i tendeixen a passar el temps als cafès. La segona categoria de tinents és igual que la dels métayers a França. El propietari aporta tot l'equipament, inclosa la meitat de les llavors. El tinent després dóna la meitat de la producció al propietari. Els tinents rabassaires tendeixen a ésser-ho per un llarg termini, entre 20 i 30 anys, mentre els métayers són de curt termini i es poden esperar trobar-se fora en qualsevol moment.\nLa revolució donà immediatament a aquests tinents el dret a tota la collita que produeixen. Les grans finques foren expropiades i ara són cultivades col·lectivament en general, i els treballadors rurals són ajudats pels representants de les organitzacions obreres de les viles.\nLa majoria dels pagesos tinents i dels petits camperols han format sindicats, de vegades més d'un en un mateix lloc (CNT, UGT, rabassaires, anarquistes, etc.). Ara s'ha decretat que en cada localitat tan sols hi ha d'haver un sindicat que hauria d'aplegar tots els camperols i els treballadors rurals. Aital sindicat s'hauria de considerar com una cooperativa agrícola. Pels treballadors rurals és similar a un sindicat. El sindicat s'ocupa de la venda comunitària dels productes agrícoles, la compra comunitària de béns per la botiga de la cooperativa del poble, i l'ús comú d'equipament agrícola, premses d'oli, equipament vinícola, etc. Amb tot, el cultiu de la terra tendeix a fer-se individualment.\nHi ha hagut diversos problemes a Catalunya, degut al fet que, sota la direcció dels òrgans inferiors de la CNT, la col·lectivització de la terra s'ha fet més radicalment que no pas volien els propis pagesos. Els pagesos no són d'acord amb moltes de les ordres que s'han promulgat. Els òrgans dirigents de la CNT han fet declaracions contra aquests excessos dels nivells inferior de la direcció, però no semblen del tot capaços d'erradicar-los arreu. D'acord amb l'opinió de certs experts, aquests excessos s'haurien d'aturar si es vol que la revolució a Catalunya sobrevisca, i es dissenyen vies i mitjans per tractar la situació.\nEn la qüestió de la distribució alimentària, les coses semblen força diferents de ço que esperava en base a un report que m'havia fet recentment qualcú que tornava de Barcelona. En general no hi ha indicis de manca d'aliments, ni a la rereguarda ni al front. La província de Catalunya produeix massivament verdures, fruita, oli, gra, etc. Els restaurants i les botigues de queviures són plens d'aquests productes. En general el nivell de vida dels obrers ha augmentat d'ençà del 19 de juliol. Els salaris han augmentat un 13 per cent. Són pagats íntegrament fins i tot pel treball a temps parcial. Els milicianos del front guanyen 10 pessetes diàries, i també es té cura de les llurs famílies de la rereguarda.\nHi ha una certa manca de patates, però no és gaire important. Més important és la manca de carn fresca que s'ha produït degut a que les regions d'on prové la majoria de la carn a Catalunya han sigut ocupades pels feixistes. Hi ha un munt de peix. Hi ha una certa manca de carbó de llenya, el combustible normal de cuina a Catalunya. Els propis habitatges tendeixen a no tindre calefacció, ja que el clima fa això innecessari. Ací i allà la llet és escassa. M'han dit que molta gent menja en els restaurants perquè hi aconsegueixen carn. Els soldats al front tenen prioritat en el repartiment de carn. D'acord amb els qui acaben d'ésser-hi, es diu l'alimentació al front és molt bona. El cost dels aliments és molt i molt inferior a França. En el club del partit es pot fer un bon àpat per entre dues i 2,5 pessetes. El vi costa entre 40 i 50 cèntims el litre. Hi ha cues davant les carnisseries i en els establiments que venen faves i pèsols cuits.\nEn resposta a la qüestió de per què hi ha relativament pocs desertors al front, m'explicaren que això ho impedeix, per damunt de tot, el terror que els feixistes empren contra els familiars dels qui lluiten al front. Malgrat això hi ha encara moltes desercions dels rengles feixistes. En el propi front es fa propaganda oral a crits entre les trinxeres. Els feixistes diuen que seran ells qui faran polítiques socialistes. Els avions feixistes llencen fulls propagandístics. M'han explicat de diversos casos de feixistes que llencen Le Populaire, aparentment per demostrar als milicianos que el govern de front popular francès se'ls hi ha unit en la lluita. S'estima que els feixistes han afusellat 200.000 obrers.\nArran del 19 de juliol totes les esglésies de Barcelona foren cremades. Habitualment, tan sols es crema l'interior. Se'ns digué que aquests actes incendiaris s'adiuen molt amb el tarannà de la gent. Molts sacerdots lluiten obstinadament, amb les armes a la mà, en el costat de Franco. D'acord amb els milicianos, la força militar dels falangistes a Catalunya es té per molt considerable. Hi ha molt sovint grans pagesos que han fugit, mitjancers rurals, etc., i cacics, que lluiten amb totes les forces, perquè tota la llur existència depèn del resultat de la guerra.\nEl camarada König, qui s'encarregava del butlletí alemany, ara ha sigut rellevat d'aquesta funció. El cessament fou promogut pels trotskistes, i s'empra material dels processos de Moscou. El camarada Walter Schwarz és el coordinador oficial del POUM dels lligams internacionals. A més d'això ha sigut elegit dirigent organitzatiu de l'important districte de Gràcia. Per ésser políticament efectiu en el POUM és essencial ésser capaç de parlar espanyol i si més no d'entendre el català. La bona posició del camarada Schwarz dins l'organització té quelcom a veure amb el fet que ha sigut un membre actiu del POUM durant quatre anys i que fou actiu al front, i així aconseguí la confiança de molts militants del POUM i d'altra gent d'allà.\nEls comandaments de les tropes catalanes són ensinistrats molt ràpidament en escoles militars populars. Per entrar-hi cal rebre la recomanació d'una organització obrera. Tot el curs dura quatre mesos. S'ocupa especialment de l'ensinistrament de comandaments militars d'infanteria. Un departament més petit ensinistra els d'artilleria. A la fi de cada període de quatre mesos es fan exams. Els qui fan un curs d'un mes són enviats al front com a comandaments de grup, els de dos mesos com a oficials no-comissionats, els de tres mesos com a sergents, i els de quatre mesos com a teniente o tinents segons. L'ensinistrament és alhora teòric i pràctic. Inclou els fonaments de la tàctica militar. La composició proletària d'aquestes escoles militars s'assegura per la forma de seleccionar els candidats. Però el nombre d'oficials burgesos a la llur disposició és de totes formes ben petit, i certament no prou gran com per forma un cos d'oficial burgès. La formació de comandaments militars proletaris és deguda a la situació posterior a la revolta del 19 de juliol a Catalunya.\nDimarts, 24 de novembre del 1936: Una visita al mercat setmanal ens mostrà que hi ha grans quantitats de verdues, fruita, pa, pasta i peix disponibles. No era particularment atrafegat. Les parades mancaven de carn fresca. Qualques preus: mandarines: entre 10 i 15 cèntims la lliura—uns 400 grams; bon raïm: entre 30 i 50 cèntims la lliura—uns 400 grams. Abundància de pa i mantega.\nEl vespre de dilluns els camarades em demanaren de fer una xerrada de la situació internacional als militants del grup internacional que anaven a marxar al front. A banda dels nostres camarades Heidenreich i Huber, dos soldats austríacs i els dos suïssos hi eren presents. Naturalment vaig parlar de la política del front popular, particularment de la de França. Els camarades explicaren que els hi mancava penosament informació política al front, i que els comissaris polítics no feien virtualment res en aquest sentit. Demanaren que jo o qualcú altre donàs conferències durant unes poques setmanes rere les línies del front, i m'asseguraren que hi hauria un gran interès (No vaig tindre prou temps per acceptar-ho). La propaganda política al front es limita majoritàriament a lliurar diaris als milicianos. Aquests s'envien tots els dies sens falta. A més, es diu que fins i tot entre els militants del POUM al front, la contradicció entre l'atitud del POUM a La Batalla respecte la Unió Soviètica i la gratitud dels soldats per les armes russes és notable.\nDimecres, 25 de novembre del 1936: El dimarts vaig assistir a una sessió del Tribunal Popular, en la qual el militant del POUM que vaig trobar-me al comitè executiu, actuava com a fiscal. El judici tingué lloc a una sala del Palau de Justícia. El tribunal semblava profundament proletari en la seua composició i atituds. El jutge burgès provava òbviament d'adaptar el seu comportament al dels obrers. Un metge era jutjat. Se l'acusava de tractar un oficial republicà ferit a la revolta amb injeccions d'una forma que sabia que molt probablement moriria. S'hi aportaren una sèrie de testimonis. No hi havia cap prova concloent. L'acusat fou alliberat. L'audiència es composava majoritàriament d'obrer. Hi havia també qualques metges. El públic prengué un paper actiu en el procediment, però també es comportà dignament en tot moment. El fiscal dugué realment el procés. Un advocat defensava l'acusat, i posava qüestions als testimonis.\nDijous, 26 de novembre del 1936: El dimecres al matí vaig visitar un quarter del POUM, un antic quarter de cavalleria, equipat amb estris moderns en cambres airejades. Els quarters són per l'ensinistrament de milicianos.\nA can Nin: troba disposada al matí del dissabte a les 10 del matí. En cotxe cap a la part alta de Barcelona. Al vespre vaig tindre una conversa amb el camarada Sardà quant a l'organització de l'agricultura fora de Catalunya. Vaig esbrinar pels seus comentaris que és impossible de dir què ha passat realment. En parlar de València, deia que no tan sols les grans finques sinó també les més petites han sigut col·lectivitzades. En general sembla que en les regions d'Espanya al voltant de Catalunya la gent ha anat molt més lluny que no pas pretenia el govern de Madrid. No existeix una solució clara al problema agrari a la resta d'Espanya. El camarada reportà que, en certs casos, amb una direcció massa radical en la qüestió de les petites possessions, hi ha hagut uns pocs casos de pagesos que dispareren contra els ‘nous caciques’, i en altres casos hi ha hagut sabotatge al camp. La qüestió és com es pot corregir això. Això cal considerar-ho com una qüestió molt important.\nLa premsa reportà la detenció del cap de policia, que pertanyia a l'Esquerra. Solidaridad Obrera prova de suggerir que és una qüestió purament criminal, però per altres afirmacions de la premsa es pot veure que es relaciona en certa forma amb les maniobres polítiques d'un sector d'Estat Català (el braç militar de l'Esquerra). Aquestes empreses òbviament tenen a veure amb tendències separatistes i contra-revolucionàries. Tan sols s'hi oferia al públic idees vaigues, potser perquè la investigació encara no ha acabada. La gent de la Checa ha arresta una sèrie de gent en relació amb això, i aparentment han anat molt enfeinats.\nSardà té això a dir de la composició del PSUC. Menys d'un terç dels seus militants són antics comunistes. La majoria prové de l'esquerra burgesa. En molts aspectes el PSUC és a la dreta de l'Esquerra.\nDivendres, 27 de novembre del 1936: Al matí vaig visitar part dels districtes pobres de la ciutat. Recorden la pitjor part del districte portuari de Marsella. Al vespre hi havia una reunió del POUM al districte de Gràcia. Agenda: report de qüestions organitzatives. Els militants eren convocats a través de les llurs cel·lules. Exclosos els qui no hi pogueren assistir perquè prenien part en qualsevol mena de feina de partit, gairebé tothom hi era present. El districte té 200 membres. Vint són antics, és a dir de militants anteriors a la revolta. Cent vuitanta s'hi han unit d'ençà del juny. Això és clarament típic. La militància és majoritàriament jove.\nHi hagué un report de la feina sindical, dels projectes locals i de la feina a les escoles, i s'hi tractaren una sèrie de qüestions organitzatives. Els reports eren breus. Hi havia una discussió després de cadascun. A la fi s'hi feren certes queixes pel fet que el comitè local no havia respost encara per escrit els suggeriments dels districtes. S'explicà que això es devia bàsicament a què anaven massa atrafegats. Es demanà als camarades d'acceptar respostes orals. El camarada Schwarz fou fet dirigent organitzatiu del districte, amb l'aprovació general. Sardà és el dirigent polític.\nMentre Gorkín i Andrade, de l'executiu, han tornat de Madrid. Hi havien sigut enviats per aclarir una disputa quant a la columna del POUM a Madrid. Gorkín, amb qui em vaig trobar en el comitè executiu del POUM, era molt optimista en la situació militar de Madrid. Tota la població civil de la ciutat és evacuada. A la pròpia Barcelona arriben infants de Madrid amb una acollida calorosa per part de la gent. Gorkín m'invità a les oficines editorials de La Batalla per conversar aquesta vesprada.\nDissabte, 28 de novembre del 1936: A les 10 del matí vaig tindre una conversa amb Nin. Primer de tot li vaig demanar per les perspectives polítiques a llarg termini pel govern de Catalunya. Em respongué que de moment era impossible de veure de quina forma concreta podrien establir un govern obrer i camperol. El més interessant que tenia Nin a dir era quant a les formes amb les quals els continus canvis polítics entre les bases s'expressen en la direcció.\nAixò passa a través dels sindicats. D'acord amb Nin els 100 per cent dels obrers són sindicalitzats. A partir dels canvis de la influència dels partits polítics en els sindicats, els comitès, que exerceixen el poder en les localitats de Catalunya, canvien la llur composició en la mateixa proporció. Totes les qüestions polítiques es discuteixen en els sindicats, i es trien delegats d'acord amb l'atitud de les bases. També passa molt sovint que en àrees on, per exemple, el POUM és més fort, fins i tot els delegats de la CNT i de l'UGT representen les posicions del POUM i es comporten com els representants del POUM, tot i que no són militants de l'organització. D'acord amb aquesta descripció els sindicats són els òrgans amplis a través dels quals la democràcia proletària s'efectua. Es pot veure així que quan, per exemple, la relació de representants de les diversos organitzacions és fixa en qualsevol localitat, la seua composició política real s'altera en línia amb les atituds de les bases.\nÉs per aquesta raó que el POUM ha esmerçat tantes energies en provar d'aconseguir l'UGT. El llur antic sindicat de partit hi entrà. Mantenen que, malgrat la burocràcia del PSUC i dels socialdemòcrates, que han posat tota mena d'obstacles en el llur camí, es troben en una posició per aconseguir la direcció de l'UGT. Un dels trucs del PSUC és permetre l'entrada als sindicats de tota mena d'elements petit-burgesos, gent que no té res a veure amb els sindicats.\nEl POUM també és actiu a la CNT. Defensen una fusió de la CNT i la UGT, i, d'acord amb ells, això serà una realitat aviat. D'acord amb el relat de Nin, que subscriu Arquer i d'altres, no és del tot cert que els representants dels comitès polítics dirigents siguen simplement designats per la direcció política del partit. Són elegits per la militància, o la militància ha d'ésser-hi d'acord amb la tria. En tot cas el desenvolupament polític de les masses organitzades en els sindicats—i això equival a tota la classe obrera—es reflecteix en la composició o la posició política del comitè. Aquesta és una democràcia proletària (que és també l'inici de la dictadura proletària), l'òrgan de la qual són bàsicament els sindicats.\nNin era molt crític amb el PSUC. El PSUC i l'Esquerra tendeixen a adormir-se. La CNT l'informà que el PSUC els envià una lletra confidencial que contenia les següent reivindicacions:\nPlens poders dictatorials pel govern.\nExclusió del POUM del govern.\nAbolició de la junta de defensa i de tots els òrgans a través dels quals les organitzacions obreres exerceixen el llur control damunt les forces armades del front i la reraguarda.\nFins i tot la CNT, així com els membres de l'UGT, s'oposaren fortament a aquesta declaració i la refusaren.\nNin també s'hi referí a una conferència o reunió dels membres del govern després de les celebracions d'octubre, on, de forma ben característica, es diu que Companys cridà per una república socialista, mentre Antonov-Ovsejenko, el representant consular de la Unió Soviètica, sortí al pas en favor d'una república burgesa.\nA més, Nin em parlà d'un article que Antonov-Ovsejenko envià a la premsa barcelonina per denunciar un article a La Batalla. Descrivia el POUM com a feixista. El diumenge següent, Nin i altres portantveus del POUM respongueren públicament i fortament a aquest atac.\nNin diu que l'Esquerra no s'hauria de prendre per un partit burgès liberal. No hi ha elements de la gran burgesia en els llurs rengles, sinó, més aviat, camperols, petit-burgesos i un nombre considerable d'obrers—obrers professionals. Seria més apropiat de comparar l'Esquerra amb el Partit Socialista Revolucionari Rus.\nEn la qüestió del moviment obrer internacional, la posició de Nin es pot resumir així:\nAdmet que la conferència de Brussel·les fou un bluf.\nEn la conferència internacional de Barcelona caldria elaborar la base ideològica per una nova Internacional, però el temps no és encara prou madur per la seua formació immediata.\nCom a resposta a la qüestió de com imagina la relació de la nova Internacional amb la Unió Soviètica, deia que creia que una victòria a Espanya ‘a través del seu efecte a França i d'altres països, podria alterar el règim intern de la Unió Soviètica’. Una reforma de la Comintern tan sols seria imaginable si ‘Stalin anàs a fer una passejada’.\nNin era evasiu en resposta al meu suggeriment de contribució financera del POUM a la nostra propaganda. Em digué el partit ja ha començat a inventariar els béns que han confiscat. Sembla que s'han fet amb un munt de coses de poc valor. És clar no vaig continuar més per aquest afer.\nEra característica de l'atitud de Nin a la Unió Soviètica la seua afirmació que els obrers hi tenen menys llibertat d'expressió que a l'Alemanya de Hitler. Tots dos hi fórem d'acord que ens dividien atituds totalment oposades envers la Unió Soviètica.\nDiumenge, 30 de novembre del 1936: Conversa amb els representants del POUM al Consell Econòmic. Les fàbriques amb més de 50 obrers han sigut col·lectivitzades. Les de menys de 50 són sota control obrer.\nEl PSUC, com a frontista per l'Esquerra, dóna suport a la compensació pels propietaris expropiats. El POUM i la CNT refusen la compensació completament. (La compensació es pagaria amb una mena de notes promissòries, que tindrien una taxa d'interès d'un tres a quatre per cent).\nLes fàbriques amb menys de 50 obrers es poden també col·lectivitzar si són important per l'esforç bèl·lic, o si el propietari ha fugit. Els petits patrons continuen força sovint a treballar en les llurs fàbriques com a empleats. Les decisions quant a la producció les fa el consell, per bé que en determinats casos han d'ésser aprovades pel Consell Econòmic.\nAl capdavant de cada indústria hi ha un Consell Industrial, integrat per quatre representants de l'UGT, quatre de la CNT, quatre dels consells de fàbrica, i un delegat del govern. Aquests són els principals problemes que encaren en l'actualitat:\nEl subministrament de matèries primeres, especialment cotó i carbó.\nLes dificultats de vendre les mercaderies de certes indústries degut al col·lapse del mercat espanyol i la paràlisi del mercat exterior.\nEls petits empresaris recorren al crèdit per pagar els salaris, però tenen problemes per aconseguir diners per pagar les matèries primeres necessàries.\nMolts obrers tendeixen a tractar la fàbrica com a propietat privada dels empleats. En el futur els beneficis o guanys de totes les fàbriques s'aplegaran de forma que les empreses deficitàries poguen ésser sostingudes per les plus-vàlues de les altres.\nEl delegat del POUM no volia una inflació de l'economia però sembla inevitable. Ens digué en confiança que el govern basc que ha fet saber que no defensaran cap expropiació d'empreses i fàbriques en el País Basc com ha passat a Catalunya.\nDilluns, 1 de desembre del 1936: Part dels carrers amb noms de sants foren rebatejats amb gent del POUM qui han caigut. Arquer féu un petit discurs a cada carrer. Hi havia una processió amb música, banderes, etc. Les vídues dels homes caiguts eren vestides de dol.\nFinalment una trobada pública en un gran teatre. Nin, Arquer i Solan parlaren, com també McGovern pel ILP, i un home del SAP. Nin replicà als atacs contra La Batalla i el POUM del cònsol soviètic Antonov-Ovsejenko en mig del soroll dels forts aplaudiments de l'auditori. La trobada fou molt vital.\nA la vesprada viatge cap a Lleida en el cotxe del POUM amb Walter Schwarz i Sardà. Passaren Montserrat. El camp dels voltants de Barcelona s'ha transformat en horts pels horts de mercat i els fruiters. Arribada a Lleida a les 8 del vespre. Menjam en un antic gran monestir que havia sigut pres pel consell municipal com a cantina pels milicianos i els desertors dels feixistes. La cuina havia sigut ben organitzada i hi havia un munt de menjar, patates, carn fresca, vi, etc.\nMés tard anàrem a un bar del POUM. Es troba en l'antic edifici del partit dretanós, molt bellament decorat i al centre de la ciutat. A dalt hi un cafè on milicianos i companys del partit tenen vives discussions. El POUM domina la ciutat i la província de Lleida. Té indústries predominantment tèxtils. Diverses esglésies cremades. Hi ha un munt de vida als carrers. Un munt de moviment d'anada i tornada del front. El secretari del partit és un jove de trenta-i-pocs anys.\nHi havia dos regiments en la ciutat compostos principalment de fills de pagesos dels voltants. Els oficials havien preparat un aixecament a Lleida, però esperaren el resultat de la batalla de Barcelona abans de sortir. Després de la derrota de Barcelona no gosaren de rebel·lar-se. Dos-cents oficials i lluminàries dirigents de la dreta foren afussellats, i els soldats foren desmobilitzats. Originalment tan sols s'enviaven obrers al front. Ara, també es criden soldats.\nEns allotjàrem a l'Hotel Palace. És net i en bones condicions. Desdejuni—una pesseta. El POUM controla l'UGT, que és predominant a Lleida. La CNT és feble a Lleida.\nDimarts 2 de desembre del 1936: Pel matí visitàrem la ‘Bona Pàtria’, a uns 20 quilòmetres de Lleida. Aquesta propietat consisteix en diversos milers d'hectàrees. Hi ha grans vinyes que produeixen entre 5.000 i 6.000 hectolitres de vi l'any. Hi ha plantacions per fusta (pollancres) per la indústria paperera, i camps de moresc. Fins i tot abans de l'aixecament hi ha un grup de treballadors rurals del POUM d'uns 30 militants. Unes 150 persones treballen a l'explotació. Després de l'aixecament la propietat fou confiscada i col·lectivitzada. El POUM envià cinc persones per ajudar a dirigir el lloc. Hi tenen un ex-comptable, un militant del POUM de Barcelona. Les diferents branques de la producció tenen comissions obreres al llur càrrec. El vi es produït amb mètodes moderns—premses hidràuliques fetes a Alemanya, enormes cisternes de ciment, equipament de destil·lació que fabriquen alcohol de llúpol, equipament per refredar, laboratoris químics, etc. Cada anys es produeixen entre 5.000 i 6.000 litres d'alcohol.\nEls salaris dels treballadors rurals han augmentat fins entre 7 i 10 pessetes diàries. Hi ha una botiga i un cafè, tots dos dirigits pels obrers. El propietari havia construït una gran església per un milió i mig de pessetes a l'explotació. Ara s'empra com a silo. Les monges ensenyaven a l'escola, però han sigut expulsades i substituïdes per un mestre secular.\nLa masia és un antic castell amb una torre alta, des de la qual es té una vista ben àmplia. Per dins és molt moderna. Els treballadors rurals viuen en petites cases miserables, cadascuna amb un hort ben petit al darrera. Seran reconstruïdes l'any vinent. La majoria del mobiliari era al castell, llevat del material que fou enviat al front—llits, etcètera. Fa la impressió que l'explotació és també reeixida sota el nou règim. Podrien sorgir dificultats tan sols per la petita quantitat de capital (80.000 pessetes) que fou confiscada juntament amb l'explotació. El propietari era de la gran burgesia i tenia més propietats a prop de Barcelona, on part del vi de la ‘Bona Pàtria’ era convertit en vi escumós.\nL'explotació continua a produir l'habitual vi escumós, vi negre (tinto) i, de raïm especial l'anomenat vino rancio (de 16 a 18 graus), un vi que s'exposa al sol durant llargs períodes de temps. D'acord amb el director de la granja, no és de la producció de vi que s'obtenen els majors ingressos sinó més aviat de la collita de cereals. Part del boví fou lliurat pel front. La gestió de l'explotació es basa en un sistema d'acord mutu i es dirigida pel Consell Econòmica del govern. La granja no ha sigut dividida. Em van dir que gran part de la terra dels voltants pertanyia a explotacions igual de grans, i que no era necessari dividir la granja.\nVespre de dimarts: Vaig deixar Barcelona. Arribada a Figueres a les 12 en punt. Vaig deixar Figueres el dimecres de bon matí, vaig creuar Port-Bou per arribar a Perpinyà. Les oficines de la duana francesa són a un quilòmetre passat Por-Bou cap a Cervera. Les duanes francesa eren òbviament força simpàtiques amb la causa, i no hi havia registre sinó tan sols un breu control de passaports. A la llum del dia podíem veure com la neu cobria els Pirineus que rodegen Perpinyà, i a sota vinyes, grans plantacions de fusta, etc. En el viatge de Port-Bou a Cervera i de Cervera a Perpinyà molts dels jornalers que treballaven al costat de la carretera saludaven al cotxe amb el puny enlaire. Arribada a Perpinyà a les 2.43. A París el dijous al matí a les set.


Estrena del documental 'El somriure de Jaume Sanllorente', produït per Olot Televisió - Garrotxa Digital\nComentaris tancats a Estrena del documental ‘El somriure de Jaume Sanllorente’, produït per Olot Televisió\nPer primera vegada Olot Televisió ha emprès un viatge lluny de les seves fronteres a la recerca d’un dels somriures més solidaris que té Catalunya, el de Jaume Sanllorente. El documental, que es va rodar entre el 2 i el 7 de desembre, explica la commovedora història de Jaume Sanllorente que, ara fa set anys i durant un viatge improvisat a l’Índia, va conèixer la realitat del món on viu i pensar que pot fer alguna cosa per canviar-lo. A Bombai hi va conèixer la dura vida dels nens que viuen als slums, i va decidir deixar-ho tot per dedicar la seva vida i esforç a un orfenat on hi havia 40 nens amb passats esfereïdors que estava a punt de tancar les seves portes. El treball, fet per Albert Brosa, es podrà veure aquest dimecres dins el programa ‘Pros i contres’.\nAquest documental explica al detall, amb imatges, com Sanllorente va muntar la organització Somriures de Bombai. Sense coneixements de recursos humans, ni de gestió econòmica, s’ha format amb cursos i màsters. En aquest moment la ONG ha ajudat a més de 6.000 persones i està implantant el pla estratègic de cara al 2015. Han aconseguit que unes 250 persones de les guarderies que gestionen tingui més autoestima i siguin capaces d’exercir el seu rol de lideratge en la comunitat. S’ha creat una sèrie de cooperatives amb les dones de la comunitat perquè puguin ser autosuficients, sense la intervenció de l’organització. Han involucrat funcionàries i dones que treballen a 900 escoles municipals per optimitzar el sistema educatiu. També ha estat el motor que ha fet que aquells primers beneficiaris de fa set anys, continuïn amb els seus estudis, fins i tot universitaris, i hagin pogut trencar el cercle de la pobresa que els deparava el seu destí.\nEl treball, fet pel periodista i director d’Olot Televisió, Albert Brosa, es va rodar recentment a Bombai i s’ha centrat en la figura del periodista català Jaume Sanllorente, qui l’any 2003 va deixar la seva feina a Barcelona per emprendre el viatge que canviaria la seva vida. El documental, de 30 minuts de durada, es podrà veure aquest dimecres, 4 de gener, dins el programa ‘Pros i contres’ d’Olot Televisió i, també, a través de l’espai ‘OTV a la carta’.\nFa set anys Jaume Sanllorente va marxar de vacances a l’Índia. Aquest primer viatge al país li va produir un gran impacte, sobretot per la pobresa punyent dels seus carrers. En Jaume va prendre consciència del món on vivia i va pensar que podia fer alguna cosa per arreglar-ho. Davant les dificultats que imposa l’Índia a l’hora de concedir visats als periodistes, el documental s’ha hagut d’enregistrar amb material domèstic per poder captar la imatge real de la pobresa que viuen els habitants de Bombai. Sense cap dubte, és un documental impactant que explica la realitat del món on vivim.\nLa Vall de Bianya torna a dedicar tot un cap de setmana a promocionar el farro i serà en el marc de la fira que porta el nom d'aquest producte tan apreciat a la Garrotxa. Enguany arriba a la sisena edició i torna a ser una aposta decidida per promocionar el…


Sota la Barbie de la Cúpula lluita contra el cor de la foscor - TV Insider - Altres\nBarbie sota la cúpula lluita contra el cor de la foscor\nParla d’estar trencat entre dos amants! Des que la gent de Chester's Mill va sorgir del seu capgrosso al principi de la temporada 3, Cupid ha tingut una personalitat múltiple quan es tracta de l'heroi local Barbie (Mike Vogel). Convençuda que la suposada mort de la xicota Julia (Rachelle Lefevre) i els records implantats de la seva fal·làcia amb la llavor Eva Aktaion Energy Corp. (Kylie Bunbury) eren reals, Barbie s'ha trobat en un ritme emocional entre el seu ex i el novio que ell. pensa és la seva ànima parella.\n'Eva accepta la seva foscor, que era una cosa que sempre amagava de Julia', afirma el productor executiu Tim Schlattmann, que afegeix que la fidelitat d'Eva a misteriosa nouvinguda Christine Price (Marg Helgenberger) fa les coses encara més complicades. 'Ha estat presa per Christine i els seus seguidors, el parentiu', explica els jocs de ment que s'han jugat tant a Barbie com a l'Eva que abans eren de bona intenció. 'Ella és tan un peó com ell.' Però perquè? I això vol dir que els aficionats haurien de deixar l’esperança en un retrobament Barbie-Julia? 'Ara que Julia s'ha convertit en una realista, ella i Barbie hauran de fer front al fet que no es coneixen des de fa molt de temps i això pot suposar adonar-se que no estan pensades per a les altres, al cap i a la fi' ”, Diu Schlattmann. 'Però Julia no renunciarà a ell sense lluita!'\nI no només una atropellada: tampoc: amb Eva que ara porta el bebè de Barbie (un nen destinat a un dia a governar el parentiu), la meitat de la ciutat sota la influència d’aquell fantàstic goo brillant i el cap d’Aktaion, Hektor Martin (Eriq LaSalle ) Entrant a la cúpula amb soldats, Chester's Mill podria estar a la batalla d'un rei. 'El destí dels ciutadans i la cúpula es decidirà aquesta temporada', afirma Schlattmann. 'Els dos bàndols d'aquesta guerra, el parentiu i la resistència, patiran algunes pèrdues brutals.'\nSota la cúpula,Dijous, 10 / 9c, CBS


"Elogi del PSM"\nPel seu interès, reproduïm l'article d'opinió de Damià Pons publicat aquest diumenge al Diari de Balears\nFa més de trenta anys que em vaig afiliar al PSM-Entesa Nacionalista. I ara, quan sembla que alguns tenen la necessitat de publicitar que se'n surten, a mi m'han entrat unes ganes irreprimibles de fer les dues afirmacions següents: la primera, afiliar-m'hi va ser una decisió de la qual mai no me n'he hagut de penedir; i la segona, tenc previst donar continuïtat a la meva militància perquè seguesc considerant que el PSM és l'instrument més útil de tots els disponibles per fer possible el meu projecte de país.\nEl PSM ha estat històricament, i ho continua essent en l'actualitat, sobretot una idea. Una idea que es pot desglossar en múltiples elements: una organització mallorquina, no subordinada a cap altre àmbit de decisió superior; una voluntat permanent d'estar al servei del benestar de les persones concretes i dels col•lectius més dinàmics de la societat civil; una concepció de les Balears com a realitat nacional clarament diferenciada de la castellanoespanyola; una denúncia constant i ben documentada de l'espoli fiscal que l'Estat practica sobre les nostres institucions i els nostres ciutadans; la consideració de la catalanitat com el fet identitari primordial de la nostra condició de mallorquins; la creença que uns Països Catalans articulats confederalment representen la millor oportunitat possible de normalitat i de plenitud per a la nostra llengua i cultura; un projecte polític que concep les Balears com a subjecte de sobirania i, per tant, amb el dret a autodeterminar-se; una defensa aferrissada del territori perquè la sostenibilitat mediambiental és necessària per garantir la qualitat de vida de la nostra gent i per no fer malbé la natura -que també té els seus drets- com a recurs turístic; la priorització política de l'assoliment de la normalitat social de la llengua i la cultura catalanes; unes polítiques destinades a satisfer els drets de les persones més desvalgudes; un sistema educatiu integrador i creador de cohesió social, d'acord amb els principis basats en la interculturalitat i en la perspectiva de garantir la sostenibilitat sociocultural futura del nostre país... Totes aquestes conviccions i valors, i altres, és clar, s'inclouen en la idea que se sintetitza en les sigles PSM.\nLa concreció organitzativa d'aquesta idea en el PSM com a força política ha tengut un nivell d'èxit que, segons quina sigui l'òptica que s'adopti, podrà semblar remarcable o escàs. Pot haver-hi algun innocent desinformat que pensi que el PSM ha fracassat perquè mai no ha aconseguit el suport de la majoria social. Fins i tot es dóna el cas que de tant en tant surten a la palestra alguns oracles que anuncien que tenen la fórmula que permetria que el nacionalisme guanyàs les eleccions. Desconèixer la història i el món real acostuma a produir empatxos de voluntarisme o d'il•luminisme temerari. I el PSM també n'ha anat engendrant, de gent d'aquesta llana. Una gent, aquesta, amb un grau d'autoestima i d'autoconfiança tan excessius que inevitablement havien de derivar cap a un personalisme i una vanitat d'efectes del tot antipatriòtics en la mesura que era previsible que amb els cops de tacó del seu pas tan sols deixarien terra cremada. La millor prova que ser nacionalistes a Mallorca és una tasca políticament molt difícil i de resultats sempre molt inferiors als esforços invertits és el cas d'UM. Un partit que se situa dins l'espai de centredreta, el sociològicament majoritari, que ha tengut quasi el monopoli de la principal institució mallorquina de govern durant dotze anys, que no ha escatimat recórrer a la captació d'adhesions clientelars, que ha comptat amb l'amistat de plataformes mediàtiques poderoses, idò bé, malgrat tots aquests fets, té uns percentatges electorals més o menys semblants als del PSM.\nSegons el meu parer, la història del nacionalisme polític mallorquí és, encara que pugui no semblar-ho, una història d'èxit. Almenys d'un èxit relatiu. Primer, perquè ha tengut la capacitat de mantenir-se viu al llarg d'una trentena d'anys, a diferència del que havia passat abans de la guerra civil, en què les organitzacions nacionalistes havien estat sempre un episodi efímer i anecdòtic. I segon, perquè situar el mallorquinisme polític a les institucions i als governs és un gran mèrit d'aquells que ho han fet possible en una terra, la nostra, en què el sucursalisme polític castellanoespanyol sempre n'havia tengut el monopoli. Que el nacionalisme polític hagi aconseguit, en els millors moments, al voltant d'un 20% de suport electoral (a les autonòmiques del 1995 i del 1999, la suma dels vots del PSM i d'UM) no és una dada gens menyspreable. Més aviat hauria de ser considerat suficient perquè poguéssim sentir-nos satisfets de la nostra tasca. No conformistes però, és clar. Convendria que els nacionalistes sabéssim valorar la importància del que hem aconseguit, perquè és possible que si pensam que és lloable el que hem estat capaços de fer tendrem una major probabilitat de plantejar amb encert i èxit uns altres reptes més ambiciosos i d'anar-los convertint en reals. Ens cal una autoconfiança sensata i no l'apatia dels derrotats sense esperança.\nEl PSM, com a instrument que ha estat al servei de la realització de la idea projecte abans exposada, ha tengut encerts i errors, uns cicles de resultats més positius i uns altres de més negatius. Sobretot varen ser-li molt difícils les legislatures en què el PSOE va tenir majoria absoluta al Parlament de l'Estat. Aleshores va poder semblar que el nacionalisme d'esquerres mallorquí seria inevitablement engolit per aquell partit triomfant que funcionava com una màquina capoladora. Ja sabem que la derrota (o la lluita sense èxit) cansa. I que tothom està temptat d'instal•lar-se en organitzacions de vida més confortable. Ara també són uns temps ben complicats. Primer, perquè el nacionalisme d'esquerres ha acumulat, per raons diverses, nombroses insatisfaccions (la principal, el no rendiment en suport electoral de la bona obra de govern del període 1999-2003), i segon, perquè té la sensació que la dinàmica de creixement demogràfic que experimenten les Balears és una allau desnacionalitzadora tan poderosa que difícilment podrà ser gestionada en el sentit que convendria als elements identitaris del país. Tot plegat, fa que sigui un moment de desconcert i d'incertesa. I el PSM dels darrers anys n'ha estat una víctima perquè aquestes situacions acostumen a propiciar decisions poc reflexives, viscerals, amb una priorització de les raons personals per damunt de les que són d'interès general. És molt lloable el patriotisme dels que s'aguanten quan la seva opinió no coincideix amb la de la majoria del col•lectiu del qual formen part. Imaginem quin país es podria fer si cada vegada que alguna de les entitats que constitutivament treballen per construir nacionalment les Balears -OCB, STEI, Joves de Mallorca per la Llengua, Moviment d'Escoles Mallorquines, Grup Blanquerna, etc.- prengués per majoria una determinada decisió i un grup dels seus associats, incapaços d'assumir la derrota, optassin per la disgregació del col•lectiu mitjançant la creació de noves organitzacions. La desunió sempre és un regal que es fa als adversaris. En canvi, esperar i treballar amb esperit constructiu perquè més endavant puguem tornar a tenir la nostra oportunitat, és una característica intel•ligent d'aquells que saben que als pocs instruments de què disposam per anar fent país no els podem fer malbé.\nSom i seguiré essent del PSM perquè segons el meu parer ha estat i és l'instrument més apte per a dur terme la idea projecte de país que abans he sintetitzat. Al llarg dels trenta anys transcorreguts, han estat nombrosos els companys que un dia decidiren abandonar-ne la militància. Uns s'instal•laren en la comoditat del sofà dels guanyadors, i passaren a administrar, i poca cosa més, el dia a dia del sistema políticocultural castellanoespanyol; uns altres, es deixaren anar pel tobogan de diferents opcions, i a cada una d'elles li acabaren trobant bony o bua. Els qui ens hi hem quedat o els que ara mateix hi som no ignoram totes les mancances i imperfeccions del nostre partit. Ara bé, tampoc no ens dóna la gana oblidar que el PSM ha estat i és una organització que ha contribuït més que cap altra a la nacionalització de Mallorca: la reivindicació política del 31 de desembre, la presentació de mocions a les institucions a favor de l'exercici de la lliure determinació, les polítiques governamentals de normalització lingüística més potents i més incisives, l'aposta per uns mitjans de comunicació i per un ensenyament en català, la popularització de la nostra condició de víctimes de l'espoli fiscal de l'Estat, la defensa política i jurídica del territori, l'establiment de vincles estables de cooperació amb Catalunya, etc. Per tot això, per a mi la militància en el PSM és un motiu d'orgull. I tenc previst poder presumir-ne molts anys més. Sempre de camí cap a la realització del somni de ser membre d'un país sobirà, de llengua i cultura catalanes normalitzades, cohesionat i solidari, singular amb la seva identitat pròpia dins la diversitat del món.\nDamià Pons, militant del PSM�


Unes postres per Nadal\nSegons la Viquipèdia, la ratafia és una beguda alcohòlica dolça que es pren generalment com a aperitiu. Hi ha essencialment dos tipus de ratafies, les ratafies fetes amb misteles i les ratafies fetes amb sucs de fruits. La ratafia catalana és feta d'aiguardent adobat amb un tros de pell de llimona, quatre o cinc clavells, una nou moscada, una pell de nou verda partida a talls i un bocí de canyella d'Holanda, a què alguns afegeixen un brot de menta i de marialluïsa, etc. Tot això es posa uns quants dies a sol i serena, habitualment quaranta. Molta gent la fa amb una cinquantena d'herbes a més de les esmentades abans. Tradicionalment la ratafia es fa cap a Sant Joan, que és quan les herbes estan en el seu millor moment (tot i que de vegades es fan per Tots Sants) i es consumeix a partir de Nadal.\nLa ratafia és de gust intens i amb una certa fortor. La recepta que us presento avui fa un ús delicat d'aquest licor, fent que el flam tingui un gust i una flaire suaus, que recordant a la ratafia en tot moment però fer que aquestes postres siguin un producte exclusiu per a adults. De fet, aquests flams li encanten al meu fill de set, qui no entén en seu consum sense una bona dosi de nata muntada. La seva elaboració pot semblar complicada, però de seguida us adonareu que és d'aquelles receptes senzilles que podeu fer a casa amb els vostres fills. Som-hi!\nEls trobareu en botigues especialitzades i podeu triar la mida que més us agradi. També podeu fer un únic flam gran amb un motlle de plum-cake.\nAra, toca el sucre caramel. El sucre caramel el podeu fer ràpidament a casa o comprar-lo ja fet. Només heu de fer coure uns 250 grams de sucre amb quatre cullerades d'aigua i unes gotes de llimona fins que s'enfosqueixi, vigilant no se us cremi, tot remenant de tant en tant. L'heu de deixar refredar una estona abans d'utilitzar-lo. Tireu un parell de cullerades de sucre caramel al fons de cada motlle.\nUs aconsello omplir els motlles per la meitat i després acabar d'omplir-los amb el que us quedi. És una bona forma de repartir equitativament el contingut. Tampoc es estrictament necessari omplir el motlle del tot, sobretot si son prou amples de diàmetre. Em penso que ja m'enteneu, oi? Procureu una ració correcte per persona.\nI ara si, decoreu el flam de ratafia amb allò que més us agradi. Podeu tirar per sobre un petit raig de ratafia si voleu intensificar el sabor (només als adults).\nRECEPTA FÀCIL: Iogurt grec amb magrana, rom i pinyons caramel·litzats


Estelada – Pàgina 10\nLes estelades a l’estand del govern al Mundial de Natació irriten la caverna\nEl portaveu adjunt del grup parlamentari del PPC, Santi Rodríguez, ha denunciat que l’estand de la Generalitat al Mundial de Natació utilitza “simbologia independentista”. Rodríguez ha criticat la presència d’estelades i pancartes independentistes a l’estand de la Secretaria General de l’Esport, situat a l’esplanada de davant el Palau Sant Jordi. “En uns dies en què la ciutat s’omple de persones provinents de tot el món, no es pot consentir que el Govern aprofiti l’ocasió per utilitzar les institucions catalanes per transmetre un missatge partidista que no és compartit per tots els catalans”, ha assenyalat el portaveu adjunt del PPC, que ha exigit la retirada immediata de la “simbologia separatista”.\n“La Generalitat ha de ser la veu de tots, no només de la part que vol dividir”, ha continuat Rodríguez, que ha titllat de “molt greu” que les persones que visitin l’estand es trobin amb missatges com ‘La natació per la independència’ o ‘Catalunya, nou estat d’Europa’. “Això no té res a veure amb el dret a decidir del que parla el Govern, té clarament a veure amb el dret a dividir i el camí cap a la independència de Catalunya”, ha finalitzat el portaveu adjunt del PPC, que ha anunciat que reclamaran la compareixença al Parlament del secretari general de l’Esport, Ivan Tibau, i del conseller de la Presidència, Francesc Homs. (ACN)\nMitjans com ABC també han reaccionat a la presència de l’estelada.\nUna immobiliària demana a una veïna de Girona que retiri l’estelada del balcó\nMercè Escarrà, resident a Girona ciutat, va denunciar el passat que la immobiliària de l’habitatge on resideix, Administracions Girona, S.L., li ha enviat una carta redactada en espanyol on li demana que quan finalitzin els esdeveniments esportius o fora de dates assenyalades ha de ‘retirar les banderes de la façana·\nEscarrà ja ha anunciat que no retirarà l’estelada ‘sota cap concepte fins que Catalunya disposi d’un estat propi, i ha qualificat aquesta acció com una intromissió que considera que coarta la llibertat d’expressió.\nLa veïna demana a la immobiliària d’enviar els missatges en llengua catalana i li exigeix una disculpa. També fa una crida als ciutadans de Girona a penjar senyeres i estelades als balcons.


Profecia boscana de tardor | Esteve Miralles, escriptor\nProfecia boscana de tardor\nHe obert els ulls al bosc, davant d’un clap que feia fondalada. El terra, el recobria una estesa de fulles humitejades de color torrat, i damunt l’estesa tardoral, escampades en un ordre silvestre i aparentment deliberat, jeien esparses unes quantes branques seques, caigudes, que semblaven dibuixar una peculiar cal·ligrafia boscana.\nHi havia una geometria en aquell conjunt de llargues branques de faig, que componien la nervatura d’aquell clap tenyit amb notes de verd: de fulles d’heura horitzontal, i de molsa.\nL’enramada de branques grises, davant de la qual acabo d’obrir els ulls, m’adreça un missatge.\nSóc un animal perdut, i els signes m’han de dur, si el món és generós, a la sortida del laberint.\nUna fletxa que assenyala amunt. El perfil del cap d’un elefant. Dues línies paral·leles, com a les guies de paper pautat. Potser un camí. Potser un futur inevitable, que acull dins seu el final d’un passat. Potser una cruïlla. Potser l’elefant, engabiat.\nHe obert els ulls i, amb la mà, fent cullera, recullo de l’aigua una fulla xopa. (És un riu transparent i bellíssim. Veig l’aigua, la fulla, i el palmell de la mà.) Miro la mà.\nTorno a obrir els ulls al clap del bosc.\nCom si fos la planxa d’un gravat, inversa i exacta, les línies de la meva mà esquerra són les línies principals de les branques que agonitzen damunt el terra encatifat de fulles caigudes.\nÉs la vivacitat de l’espectacle de la mort, tal vegada l’inici d’un cicle de putrefacció, i renovació.\nÉs evident que m’he perdut, però el bosc s’ha omplert de gent amb càmeres de fotografiar moments, i motxilles de facilitar extensions del jo. M’ofereixen un plàtan començat, i en mossego la punta mossada.\nSento que m’he assecat i que la humitat, tard potser, em xopa.\nThis entry was posted on 6 Novembre 2013 by Esteve Miralles in General.


Prou catastrofismes lingüístics ~ Ona Llibres\nInici ~ Botiga ~ Prou catastrofismes lingüístics\nTothom no para d’anunciar la desaparició imminent de la llengua catalana, en un clima desesperat i apocalíptic, sovint recolzat en xifres inexactes i mal interpretades. Tot plegat ha provocat un clima de desànim i amargor, fatalitat i sentiment d’indefensió que no contribueix a resoldre res. El català té reptes seriosos i greus —el català entre els joves, l’audiovisual, la justícia, etc.—, però s’han d’encarar amb estratègia, intel·ligència, pressupost i suport legal. No podem dependre exclusivament de les voluntats individuals de parlar en català a tot arreu. Cal desmuntar els tòpics funestos sobre el futur del català, tenir una idea clara de com quina és la composició de la societat catalana, conèixer les actituds i hàbits lingüístics dels castellanoparlants, sovint els grans oblidats del debat, tenir present tots els fronts en què s’ha avançat en els últims quaranta anys i els punts forts actuals, per continuar avançant en la difusió de la llengua, amb realisme i audàcia.


Què passa amb la vacuna d'AstraZeneca? És fiable? - Diari de Girona\nQuè passa amb la vacuna d'AstraZeneca? És fiable?\nEspanya ha començat a vacunar amb el vaccí d'AstraZeneca amb limitació d'edat als 55 anys\npeter bridge 24.02.2021 | 18:18\nQuè passa amb la vacuna d'AstraZeneca? És fiable? · EFE\nQuè està passant amb la vacuna d'Oxford AstraZeneca? Per què no es posa a les persones d'edat avançada? Majors de 55 o de 65? És segura? Serveix per a totes les soques? Protegeix menys que les altres? Si arriba aquí la variant de Sud-àfrica serà com si no estiguéssim vacunats?\nEspanya acaba de començar a posar la vacuna dAstraZeneca amb limitació d'edat als 55 anys, i aquestes són només una mostra de les moltes preguntes que planteja aquest vaccí.\nÉs realment de fiar aquesta vacuna? Si l'Agència Europea del Medicament l'autoritza, encara que sigui amb l'excepció 'per a emergència', és suficient fiable. Pot ser millorable, però és fiable.\nUna cosa que va bé saber és que en els assajos clínics els investigadors sempre es queden amb la pitjor de les possibilitats. Si existeixen diversos i possibles resultats, el que sempre s'usa com a referència i es fa públic és l'extrem més desfavorable.\nTambé és bo saber que així com les dades de seguretat de les vacunes són molt bones (no es coneixen fallades i ja hi ha bastants milions de persones vacunades) els resultats d'eficàcia han d'afinar-se més, perquè qualsevol petita alteració afecta molt al percentatge final.\nDe tota manera, com insisteixen els científics, si algú pretén comparar els percentatges, que no és recomanable perquè es pot equivocar, el que ha de fer és comparar el de la vacuna, la que sigui, amb el 0, que és el que tenim mentre no estem vacunats. I la diferència és aterridora.\nPer fer-se una idea real, aquest és un bon exemple: les primeres vacunes de la varicel·la mataven a 2 de cada 100 vacunats. Aquesta dada aïllada sona aterridora. Però si ho comparem que la malaltia matava a 75 de cada 100, entendrem que, fins i tot, van produir-se crims per a aconseguir vacunes per als fills.\nI sobre la discussió de posar o no posar la vacuna d'AstraZeneca a les persones d'edat avançada, els científics que hem consultat per a aquest article coincideixen que els vacunarien a tots. «No hi ha elements que recomanin la no vacunació. El que hi ha és falta de dades. Però són les persones que més risc corren i no hauríem de deixar-les sense vacunar».\nAixí que per molt que sigui una realitat que en el cas concret d'aquesta vacuna hi ha històries que podrien justificar la desconfiança, també hi ha dades molt importants per a l'esperança.\nEl primer contratemps va arribar a mitjan mes de setembre. Un voluntari va emmalaltir i va caldre parar l'assaig. Gens estrany en aquesta mena d'estudis. Però quan es va saber que hi havia tres casos de mielitis transversa, la cosa es va complicar.\nI és que estem parlant d'una malaltia (inflamació de tots dos costats d'una secció de la medul·la espinal) que espanta i molt. Perquè si bé la majoria dels malalts es recuperen, almenys parcialment, si l'atac és sever el pacient pot quedar amb discapacitats significatives.\nPerò la cosa no va passar a més. Només un dels casos podria haver estat relacionat amb la vacuna, i al Regne Unit els assajos es van reiniciar ràpidament.\nNo obstant això, als Estats Units va ser bastant pitjor. Les autoritats estatunidenques van parar els assajos set setmanes. I alguns mitjans estatunidencs van dir que AstraZeneca no havia informat els reguladors amb la suficient promptitud sobre els casos, cosa que la companyia va negar rotundament.\nEl segon problema va arribar amb la presentació de resultats de la fase 3, pels volts del mes de novembre. L'eficàcia que presentaven els seus investigadors se situava només en el 70%. Quedava molt lluny dels magnífics resultats ja coneguts de Pfizer o de Moderna, que van tenir una eficàcia del 95%.\nPerò si la dada ja no era per si mateix una gran notícia, una estranya troballa va venir a complicar encara més la situació: l'eficàcia augmentava al 90% en les persones que rebien una dosi i mitja dosi més. Com? La primera explicació no va semblar la més científica. El neurocientífic britànic i vicepresident executiu d'I + D d'AstraZeneca, Mene Pangalos, ho va resumir amb la paraula "serendipia", que el diccionari de la RAE la defineix com "un descobriment afortunat, valuós i inesperat que es produeix de manera accidental, casual, o quan s'està buscant una cosa diferent".\nL'explicació del problema va ser la utilització de vacunes prototip que no tenien la concentració prevista, per la qual cosa alguns dels voluntaris havien rebut només mitja dosi. I quan ho van descobrir els van donar una altra dosi completa, la qual cosa va millorar els pobres resultats i va elevar l'eficàcia de la vacuna fins al 90%.\nL'Autoritat Reguladora de Medicaments i Productes Sanitaris va donar per bona l'explicació i va permetre que continuessin tots dos règims de dosatge.\nPerò com els científics han continuat treballant i fent assajos, ara les coses han tornat a canviar. I aquesta vegada a millor.\nLa conclusió a la qual han arribat els investigadors de la vacuna d'AstraZeneca, i que han fet pública, conclou que la clau de la millora d'eficàcia no està en la fórmula de dosatge, mitja dosi més una completa, sinó en el temps que transcorre entre el moment en què s'administra la primera i la segona. I que com més setmanes passen (de les 3 previstes en principi a 12 ara) millor és la resposta immune.\nI amb aquesta dada i el càlcul que amb només la primera dosi ja tenia una bona capacitat protectora, el govern britànic va decidir bolcar-se a posar les primeres dosis d'aquesta vacuna, deixant les segones per a més endavant.\nUn resultat que sembla bo i col·loca a la vacuna d'AstraZeneca com una aposta segura. Però que per la manera d'aconseguir-se ha merescut les crítiques de molts analistes al Regne Unit, i ha sumat un altre pas cap a la desconfiança.\nFunciona amb la gent d'edat avançada?\nÉs la gran preocupació a Europa i, en concret, a Espanya, on han anunciat que la posaran a sanitaris de segona línia, mestres, policies€\nÉs eficaç aquesta vacuna amb les persones grans, que són els que més risc tenen d'emmalaltir, posar-se greus i, fins i tot, morir?\nL'explicació a com es va generar aquest problema que segueix sense solucionar-se és la següent: els investigadors d'Oxford van decidir que els seus primers assajos no es realitzessin amb persones majors de 65 anys fins que no estiguessin segurs que la vacuna funcionava bé i sense risc.\nAquesta decisió va portar al fet que quan es va sol·licitar l'aprovació del Regulador no hi havia a penes dades sobre el grup de persones majors de 65 anys.\nEn conseqüència, tant l'Agència Europea de Medicaments (EMA) com l'Administració d'Aliments i Medicaments dels EUA s'han mostrat reticents. Els assessors del govern alemany es van mostrar molt crítics i la FDA està esperant les dades d'un assaig de 30.000 voluntaris per decidir si aprova o no la vacuna.\nI quan la EMA ha aprovat la vacuna per al seu ús d'emergència, països com França i Alemanya han decidit no posar-la a les persones majors de 65 anys, i Espanya als majors de 55.\nL'OMS la recomana per a totes les edats\nPerò l'OMS ha intentat donar una empenta al vaccí, tot i que no està clar si de manera encertada.\nPerquè probablement no és el millor dels arguments per retornar la confiança social a la vacuna d'Oxford, encara que ningú pot discutir que és indiscutible.\nLa responsable del grup de científics de l'OMS, Soumya Swaminathan, ha dit: "Seria millor no comparar les vacunes ni esperar que arribin altres millors perquè qualsevol vacuna disponible és millor que esperar".\nA més, el Grup Consultiu Estratègic d'Experts en Immunització de l'OMS ha donat el vistiplau perquè aquesta vacuna s'usi contra totes les variants del nou coronavirus, si bé no ha deixat de reconèixer que AstraZeneca és menys eficaç enfront de la variant britànica i més aviat poc eficaç contra la sud-africana.\nPerò el millor serà mantenir la prudència a l'hora de valorar els estudis sobre l'eficàcia d'aquestes vacunes. I tenir la convicció que qualsevol cosa que aprovi l'Agència Europea del Medicament, i també l'Espanyola, tindrà la millor de les benediccions: la de la ciència.


Vaga indefinida en la recollida de residus urbans a la Vall d'Albaida\nAquest matí s'ha realitzat la segona sessió de conciliació entre l'empresa RECISA i els seus treballadors i la mediació del Tribunal d'Arbitratge Laboral (TAL) que ha finalitzat sense acord.\nImatge publicada a l'espai web www.recisa.es\nEl conflicte respon a una actitud inflexible per part de l'empresa que no és nova, ja que en la última dècada no ha sigut possible arribar a cap acord de Conveni i la plantilla ha anat perdent poder adquisitiu any rere any perquè l'empresa no ha complit el Conveni, i ha reduït la negociació a la situació d'impagaments per part de la Mancomunitat.\nEn aquest període sol han sigut possibles acords com el retard del pagament de les nòmines, però en cap cas reconeixement real del valor de les persones treballadores en l'esforç que ha fet la plantilla al llarg d'aquest temps.\nAquesta situació ha esclatat en la negociació del Conveni que, després d'anys sense poder negociar-se ara se'ls menysté. Una actitud que ha portat a la convocatòria de vaga indefinida per a aquest cap de setmana.\nLa representació legal dels treballadors ha manifestat la seua disposició a una negociació que puga superar aquesta situació amb l'únic límit del dia i hora prevista per a l'inici de la vaga.\nLa negociació del Conveni ha sigut complicada i conflictiva en l'última dècada, ja que l'últim Conveni va ser signat el dia 7 de juny de 2010 i amb vigència fins al 31 de desembre de 2011 i quan va finalitzar la seua vigència no va ser possible acordar i signar un altre acord que el substituïra.\nTampoc ha sigut possible la negociació en els anys 2016, 2017, 2018 i 2020, a pesar que el mateix Conveni establia que: "Si no media denúncia formal de cap de les parts en el termini indicat en el paràgraf anterior, el contingut d’aquest Conveni col·lectiu es prorrogarà automàticament, incrementant-se els seus continguts econòmics en l'IPC de l'any natural immediatament anterior".\nNo va ser fins al 3 de juliol de 2015 que es va arribar a l'acord de pròrroga del text del Conveni que es va signar l’any 2010, sense que des d'aqueix moment es poguera recuperar la pèrdua de poder adquisitiu dels salaris. Tot això malgrat els acords amb l'empresa en aqueixa reunió: “TERCER.- Quant a la revisió dels anys 2012, 2013 i 2014, les parts es convoquen per a tractar aquest tema en les pròximes reunions del Conveni col·lectiu” (BOP núm. 161 del 21/08/2015).\nA més d'aquests incompliments continus, la direcció de l'empresa en la reunió del mes de gener de 2020, va tirar, literalment, la representació dels treballadors del despatx “perquè amb nosaltres no es podia negociar”. Malgrat aqueixa situació el sindicat ha intentat reconduir la situació en diverses reunions indirectes a través dels assessors i no ha fructificat, cosa que ha portat a la convocatòria de vaga, que hem intentat evitar pels perjudicis que la situació pot comportar a la ciutadania.


Adhesió a la campanya Casa Nostra, Casa Vostra\nFeb 20, 2017 | Acció Municipal\nCasa nostra, casa vostra és una campanya que neix d’un gran grup de persones independents que treballen en el món de la comunicació i que, el passat 9 de maig, curiosament el dia d’Europa, van coincidir als camps de refugiats de la frontera de Grècia amb Macedònia fent-hi projectes professionals o de voluntariat.\nA la tornada, van veure clar que havíen de denunciar el que havíen vist i que havíen de fer alguna cosa per canviar la situació de les persones refugiades i migrants. A poc a poc, vam anar sumant complicitats de moltes persones que volien donar resposta a l’anomenada «crisi migratòria» que viu la Mediterrània.\nQuan van notar que el projecte estava creixent, es van adonar de seguida que l’havíen de compartir i que l’havíen d’obrir a la participació de la societat civil i les entitats.\nAra, Casa nostra, casa vostra ja no és ningú en concret i és tothom alhora. Som un grup de persones independents i un conjunt d’entitats del país. Som cultura i som societat civil. Som arquitectes, periodistes, obrers, advocats, autònoms, persones a l’atur, intel·lectuals i estudiants que comparteixen una profunda preocupació per la situació que viuen milers de persones migrants i desplaçades per força, dins i fora de la Unió Europea.\nVolen acollir persones que fugen de les guerres, de la fam, de la persecució política, per motius d’orientació sexual o per les seves creences. Però també volen acollir aquelles persones que ja són aquí i segueixen tenint dificultats per desenvolupar una vida digna. A totes aquestes persones els volem dir: casa nostra és casa vostra.\nPer aquests motius, de cara el ple del proper divendres 24 de febrer presentem una proposta de moció per aconseguir que l’ajuntament de Vila-seca s’adhereixi al manifest i doni suport a la campanya Casa Nostra, Casa Vostra.\nMoció de suport a la campanya Casa Nostra, Casa Vostra


La cendra de Guillem Viladot, o com fugir de ser-ne\nDesprés de la Guerra Civil, hi va haver en aquest país una eclosió de religiositat, de devoció, de manera que semblava com si tothom s’hagués tornat gent de missa. De fet hi ha un cert tipus de catolicisme que prové de l’època franquista i que ens afecta inconscientment encara ara. Sense anomenar Franco cap vegada, només parlant dels “nacionals”, aquesta obra és un testimoni de la guerra i la postguerra. Testimoni que, per la seva gravetat, hauria de servir perquè els lectors reaccionessin en contra del franquisme, en contra de la possibilitat d’esdevenir “cendra”.\nLa Filomena, la protagonista del llibre, una adolescent, narra en primera persona les seves vivències de la guerra, abans, durant i després, quan ja té setze anys. De família no alineada en el tema polític, ni amb els rojos ni amb els nacionals, però amb una mare repressora, ja de bon principi es planteja el dilema dretes-esquerres. Es pregunta “de qui és el Nadal?” donant a entendre que és de Crist segurament, no pas dels “rics, els capellans, els senyors”(48), o sigui que és del “progre” que gairebé era Jesús, no dels inquisidors que van venir després, per exemple.\nAquesta narració reflecteix la dràstica evolució de Filomena: des que és una jove innocent i enamoradissa fins a la seva injustificada autorepressió. També reflecteix una evolució en un altre sentit, el de com veu la guerra. De “Ningú que tingui ganes de viure és capaç d’inventar la guerra. La guerra la deuen haver inventat gent vella, cansada, esgotada, caduca...”(76) a “dins aquella pau de la guerra...”(175). És molt curiós que algú digui això darrer, és una paradoxa, una oxymoron, ja que el contrari per definició de la pau és la guerra; el contrari de l’Arcàdia, de la felicitat també. Però les coses es poden veure des de molts cantons, i és veritat que si més no la guerra trenca amb la rutina de cada dia, i això afavoreix a voltes l’alegria, l’amor i l’art. Ja abans de tot diu: “Potser l’amor i la mort són dues coses més properes del que ens pensem”(63). En una altra ocasió parla de com “morir d’una bomba o de tedi”(82), contraposant una cosa amb l’altra.\nDe mica en mica es van perfilant els dos móns, el de la llibertat i el de la repressió. Per exemple “la veu de la mare... la veu d’en Guerau”. La protagonista va coneixent nois, abans i durant la guerra, que oblida amb facilitat, no pas perquè no l’hagin impressionat. “L’he esperat fins que l’ametller m’ha semblat un arbre estrany”(78), “com un tret més, el record de l’Emili”(102). Es pot obsevar en aquests fragments el lirisme amb el qual s’expressa l’autor, alta literatura també present en el següent fragment: “però vosaltres no heu sentit desig, no heu sentit tremolar la carn com una bandera i gaudir-vos del vent que la fremeix, com si fos un acoblament perfecte i endinsat fins a les mateixes entranyes”(179). Tot llegint això el lector també tremola, vibra. O bé quan parla de la nit com a metàfora de l’amor.\nEn definitiva, es podria dir que els cilicis, les visites al confessor, mossèn Raül, la missa diària, la lectura de Thomas de Kempis, les ganes de fer-se monja, de purificar-se, el càstig al cos com si ell fos el seu enemic, la negació de la seva joventut i dels seus sentits, tot plegat és igual a repressió, el símbol, la personificació de la repressió franquista que és Filomena. La protagonista és en contradicció constant, com el país. Parla en un moment com de deliri, un cop malalta, de “les dues persones que jo sóc”, la d’abans i la de “la cendra”, els restes en què s’ha convertit després de la seva autodestrucció, però sempre en lluita amb si mateixa, contradint-se constantment, fins al final.\nTant de bo aquest llibre caigués en mans de més d’una persona que encara desconeix el que va ser la Guerra Civil, perquè és molt instructiu, molt crític, tot i ser publicat encara en època franquista. Costa d’entendre l’actitud de la protagonista, però al capdavall és prou versemblant i psicològicament aprofundida. La primera persona, subjectiva, limitada, permet de creure’s més la història, així com de suggerir la reacció contrària a la seva actitud en el lector, com per catarsi, ja que ella directament no critica el règim, ni a mossèn Raül. Es tracta, de fet, de reaccionar contra la vella idea que les dones havien de ser “castes, obedients i silencioses”. El paral.lelisme entre el que li passa a ella i al conjunt del país és evident, i més que il.lustratiu, perquè, tot i que voldríem que ja no fós així, encara perdura el franquisme en la nostra societat.\nViladot, Guillem, La cendra. Barcelona: Editorial Nova Terra, 1972.\nLa cendra de Guillem Viladot, o com fugir de ser-n...