Aprendre a morir: les humanitats i el canvi climàtic | Joan Burdeus\nAprendre a morir: les humanitats i el canvi climàtic\nEl gran problema per a la lluita contra el canvi climàtic és que les humanitats li han girat l’esquena, aixecant un mur cultural al voltant de la literatura, el teatre o el cinema de qualitat. Una línia separa els temes genuïnament artístics i estimulants, que bàsicament són tots aquells que tenen a veure amb la representació realista de la psicologia humana a través de relacions entre personatges reals o de ficció; d’una literatura i un periodisme menors i tremendistes que s’ocupen de torturar la nostra consciència amb dades sobre la pujada del nivell del mar. Una cosa és la literatura i el pensament profunds, i l’altra un nínxol per a freaks que van estudiar batxillerat de ciències i no saben posar adjectius. I així hem cultivat una sensibilitat col·lectiva que adreça el canvi climàtic com un problema del qual el món científic ens informa inoportunament però que el mateix món científic s’encarregarà de solucionar mentre seguim devorant capítols de Mad Men. Doncs bé, cal trencar aquesta barrera i convertir el medi ambient en un problema humanístic, capaç d’excitar la imaginació, l’intel·lecte i el sentit de l’humor com ho fan l’amor, l’apatia postmoderna o la lluita de classes.\nUna idea principal l’escriptor i exmilitar Roy Scranton inspira l’article que esteu llegint: “el desafiament més gran al qual ens enfrontem és filosòfic: entendre que la civilització tal com la coneixem ja és morta”. Cal posar l’èmfasi en el “ja”, perquè l’escepticisme que ens provoquen aquest tipus d’afirmacions només s’entén per la nostra formidable facilitat per negar les veritats incòmodes, que diria Al Gore. El fet és que el capitalisme impulsat per combustibles fòssils ja ha tingut un impacte irreversible sobre el clima de la terra i que, encara que aturéssim per complet les emissions de diòxid de carboni demà mateix, no evitaríem una pujada de les temperatures que tindrà conseqüències desastroses per a les properes generacions. Els nivells de CO₂ actuals no s’havien vist des de fa 2 milions d’anys. Però ni tan sols cal preocupar-se per aquest escenari optimista perquè, de fet, és absolutament impossible pensar que les emissions faran cap altra cosa que créixer durant les dècades vinents, propulsades especialment pel desenvolupament industrial de la Xina i l’Índia. Una economia lliure de carboni és un somni bonic que no només arribaria molt tard al primer món, sinó que és del tot impensable a escala global ni tan sols a mitjà termini. Ras i curt, el nostre estil de vida és com un zombi que camina sense saber-se mort: no podem aturar de cap manera la maduració d’allò que hem plantat i que recollirem les properes generacions. És cert que els canvis globals són complexos i ningú sap a quina velocitat es produiran, però el consens científic és total: al llarg dels 100 anys que vénen deixarà d’haver-hi gel a l’àrtic durant els estius i el nivell del mar pujarà entre 30 i 60 metres, fet que causarà una crisi humana i econòmica sense precedents.\nTot això passarà, fem el que fem, però l’única manera d’entendre-ho, assimilar-ho i, finalment, poder imaginar un estil de vida alternatiu, és des de les humanitats. No es tracta d’una qüestió de prevenció del tipus “on vas envàs?”, sinó d’enfrontar el fet que l’espècie humana, si sobreviu, haurà de replantejar el significat d’idees com comunitat, progrés o llibertat. Però una transformació existencial d’aquestes característiques no es podrà fer des de la ciència sense una estreta participació de la cultura, des de les formes més elevades d’art fins a l’entreteniment més prosaic. Aquesta ha estat una de les línies mestres del Kosmopolis d’enguany, que ha preguntat a bona part dels escriptors que han desfilat pel CCCB sobre el paper de la literatura a l’hora de respondre al canvi climàtic.\nSens dubte, el més interessant de tots els convidats en aquest sentit va ser Kim Stanley Robinson, considerat un dels autors de ciència-ficció de més prestigi a àmbit mundial i un dels principals exponents de la climate fiction. Robinson s’oposa als tòpics que envolten la ciència-ficció i la condemnen a la marginalitat entre les elits culturals. Per a l’escriptor nord-americà, la gent que no s’interessa per aquest gènere no entén que és el que millor representa el realisme dels nostres temps i el que millor respon a les preguntes importants. Robinson va i·lustrar-ho amb l’exemple de 1945, quan els líders del món es van reunir per decidir com s’organitzarien políticament i, per fer-ho, “van inspirar-se en les idees de H.G. Wells, que havíen penetrat en l’imaginari col·lectiu gràcies a les seves obres de ciència-ficció que, al seu temps, articulaven idees amb arrels filosòfiques molt antigues com ara el socialisme”. En altres paraules, per tal d’imaginar mons diferents, necessitem utopies i distòpies amb les quals contraposar la realitat, i el paper dels novel·listes (però també dels guionistes o dels dramaturgs) és proporcionar-nos-les i divulgar-les d’una manera molt més eficaç de la que mai ho podrà fer un tractat filosòfic. Actualment, encara fem servir el Gran Germà de George Orwell o el Món Feliç d’Aldous Huxley per comprendre els perills del totalitarisme. Si ens posem encara més contemporanis, veurem que cada cop és més comú recórrer a la magnífica sèrie de televisió Black Mirror, de Charlie Brooker, per explicar els perills de la tecnologia. El que caldria, doncs, és començar a dignificar la imatge de la ciència-ficció i encoratjar la creació d’obres amb el mateix nivell i popularitat que abordin la qüestió del canvi climàtic.\nAl mateix temps, Robinson va denunciar l’efecte negatiu que la ciència-ficció clàssica ha tingut per a la percepció social que tenim de la tecnologia. Comprant idees com la del filòsof i científic Konstantin Tsiolkovsky que a principis del segle XX defensava que “la terra és el bressol de la humanitat, i no estem fets per romandre per sempre al bressol”, la ciència-ficció ha estès la idea que la tecnologia permetrà a la humanitat transcendir-se a si mateixa, conquerir les estrelles i crear paradisos artificials. “Aquesta és una idea equivocada”, va resumir Robinson, explicant com ara sabem que els planetes hipotèticament habitables més propers a la al nostre són absurdament lluny respecte a qualsevol manera raonable d’arribar-hi i que la nostra biologia està tan lligada amb la de la terra que la possibilitat real de crear ecosistemes que la substitueixin es troba encara a mil·lennis de distància. Tal com explica Robinson a Aurora, el seu darrer llibre ambientat 300 anys en el futur, el que ens esperaria en una nau espacial enviada a colonitzar aquests mons és “un emmalaltiment progressiu i, finalment, la mort”. La terra no és el nostre bressol sinó, molt probablement, l’única llar que mai tindrem, i aquesta idealització de la força salvadora de la tecnologia —de la qual els bilionaris de Sillicon Valley en són hereus— és la que combaten autors com Robinson des de la novel·la o Brooker des de la televisió.\nDesprés de llegir i escoltar les veus més interessants que es preocupen pel canvi climàtic des de la cultura, es pot detectar un fil conductor: l’acceptació honesta de la catàstrofe mediambiental a la qual ens dirigim inexorablement i una resposta profundament humanista que posa el focus i l’esperança en una revolució política i filosòfica en comptes d’en una de tecnològica. Werner Herzog, un dels cineastes més importants del segle XX que també va passar pel Kosmopolis i que acaba de fer un documental sobre internet des de la seva perspectiva d’idealista romàntic alemany, es va mostra igual d’escèptic sobre el poder emancipador de la tecnologia i es va declarar convençut que “no durarem gaire més. Som massa gent i hem arribat a un nivell de sofisticació sense el qual ja no sabrem viure”. Autors com Scranton i Robinson són més optimistes: estan convençuts que el cataclisme és inevitable però que, igual que vam ser capaços d’organitzar-nos per crear el capitalisme responsable del canvi climàtic, hi ha la possibilitat de viure d’una altra manera. Com va dir Robinson, “La civilització no s’aturarà. Els humans del futur consideraran el nou paradigma com el seu estat natural i, simplement, pensaran que els seus ancestres eren estúpids com nosaltres pensem que els esclavistes ho eren”. Què hem de fer les generacions prèvies a la catàstrofe? Aprendre a acceptar que la nostra manera de viure no té futur i que l’única manera d’entendre les conseqüències d’aquest fet és dur el debat al cor de les humanitats.\nÒscar el 29 març 2017 a les 16:56 ha dit:\n“és com un zombi que camina sense saber-se mort”: és una imatge potent que resumeix de forma concisa la realitat dels nostres temps. Temps a venir, aquests zombis, pel que es veu, s’hauran robotitzat.\nPuiglluent el 29 març 2017 a les 22:49 ha dit:\nFins ara (parlo com a biòleg que soc) l’actitut dominant de la població, i també del món de la cultura, ha estat d’ignorar volgudament aquest problema, entre d’altres motius per que fer-hi front demana abandonar el nostre absurd model de consum, i la gent no hi està disposada. Jo espero, de tota manera, que el món de les humanitats s’interessi una mica per veure què diu la ciència, per que ara per ara tinc la impressió que desde les humanitats hi ha una ignorància profunda sobre allò que saben els científics, per exemple sobre el clima (i, quan ho intenten comunicar, encara se’ls etiqueta de periodisme catastrofista…!). Finalment: podem acceptar tontament l’apocalipsi on ens condueix el capitalisme o podem mirar de rebelar-nos-hi. No soc gaire optimista, però, cal dir que anem molt malament.


El Lleida no pot fallar avui contra el líder, el Recre, si vol continuar a la Segona Divisió - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nEl Lleida no pot fallar avui contra el líder, el Recre, si vol continuar a la Segona Divisió\nEl Lleida es juga part de les seves aspiracions de continuïtat en la Divisió de Plata avui, contra el Recreativo de Huelva. Els blaus necessiten guanyar el líder, ja que una nova ensopegada suposaria un greu cop a les aspiracions de permanència. Miguel Rubio recupera per a aquest partit Òscar, Rubén i Unai.\n30/04/2006 - 11.22\nHa arribat l'hora de la veritat per a l'equip de Miguel Rubio. Després d'encadenar dues derrotes consecutives, el Lleida no pot tornar a fallar, ja que una nova derrota podria enfonsar l'equip al pou de la classificació. Perquè això no passi, els blaus s'enfrontaran, ni més ni menys, que amb el Recre. El líder arriba al Camp d'Esports pletòric, després de trencar la ratxa triomfal del Nàstic. Tot i això, la plantilla és conscient que no pot fallar més.\nRubio podrà comptar de nou amb Unai, Òscar i Rubén, que van ser baixa a Gijón perquè estaven sancionats. Per contra, Bruno, per acumulació de targetes, i Ramon Ros seran les úniques baixes d'un equip al qual només val la victòria.


2014 0724. ‘Parsifal’ per a tots, ‘Menines’ per a pocs - Gironès per la independència\n2014 0724. ‘Parsifal’ per a tots, ‘Menines’ per a pocs\nEl 75% del gastat al Liceu s'imputa als catalans perquè ‘a priori' tenen més fàcil assistir-hi\nEl salari de Felip VI, Rajoy i Wert es carrega a tots en creure que beneficia tots\nEls futurs càlculs inclouran el rescat de Catalunya Banc\n24/07/14 02:00\t- MADRID - D. PORTABELLA\nL'economista Ángel De la Fuente, ahir durant la presentació de l'informe a la seu del Ministeri d'Hisenda Foto: J. M. ESPINOSA / EFE.\n“No entencper què es compensa Canàries per la seva llunyania... Però si és el seu principal atractiu!”\nQuan el 20 de febrer del 2011 el director musical Michael Boder va alçar el teló de Parsifal al Liceu, ningú a la platea es podia imaginar el que faria tres anys més tard el professor Ángel de la Fuente: imputar un 75% de l'òpera de Wagner a tots els catalans i el 25% als habitants de la resta de l'estat. Així de crua és la lletra petita de les balances fiscals i per això De la Fuente, bregat en suspicàcies, esperava la qüestió: On s'imputa la inversió al Museu del Prado? “El Prado? Igual que amb el Liceu! El 75% al lloc on està i el 25% a la resta de comunitats en proporció a la seva població i al seu PIB... Com més ric ets més fàcil és permetre't acudir-hi”, raona.\nEls percentatges són subjectius –no hi ha estadística oficial sobre el nombre de madrilenys que van a contemplar Les Menines–, però són imprescindibles quan l'enfoc elegit per calcular les balances és el de càrrega-benefici: el que vol afinar qui es beneficia d'una inversió més enllà del lloc on es fa. El problema d'aquest enfoc, però, és que fixa percentatges per a realitats que són discutibles. Perquè si bé el 25% de no madrilenys suporten una despesa al Prado sense poder esbrinar si algun dia l'han visitat, el 100% del salari del rei Felip VI, de Mariano Rajoy i del ministre José Ignacio Wert, per exemple, és imputat per igual a tots els ciutadans de l'estat perquè es dóna per fet que els seus serveis beneficien tothom per igual, exactament igual que la despesa a tots els ministeris. L'enfoc de flux monetari, en canvi, imputaria aquest gruix a Madrid perquè és el lloc on viuen i on cobren el sou els seus empleats.\nEsmolant la mordacitat, De la Fuente fins i tot va denunciar que els greuges sovint són privilegis. “No entenc per què es compensa Canàries per la llunyania... Però si la llunyania és el principal atractiu de Canàries! Si no estigués lluny com està no tindria el clima que té!”, va exclamar. Revelada la foto del 2011, en el futur en vindran més i hauran d'abordar despeses controvertides, com on imputar el rescat de Bankia i Catalunya Banc. “Quan rescates un banc no estàs rescatant un banc sinó els clients que hi tenen els dipòsits, així que ho hauríem d'imputar en base a on viuen els dipositants”, aventura De la Fuente. Però això serà munició de controvèrsia per a les properes balances, quan el debat ja no serà si les notes de Wagner són per a Catalunya i les pinzellades de Velázquez per a Madrid.


Les cançons llargues: “American Pie”, de Don McLean (1971).\n21 de juliol de 2018 Músiques\nL’octubre de 1971 es va publicar “American Pie”, el segon disc de Don McLean, un cantautor nascut el 1945 a l’estat de Nova York.\nLa cançó que obria la cara A –i que donava títol al disc– era una peça de vuit minus i mig (vegeu aquí) que de seguida va adquirir una enorme popularitat. Sobretot als Estats Units perquè allí es podia capir perfectament un dels valors de la cançó que, quan va arribar aquí, no vàrem saber interpretar. O, més exactament, no vàrem saber desxifrar.\nEm refereixo a la lletra que, amb un llenguatge carregat de símbols i frases enigmàtiques, feia referència a unes quantes fites de la història del rock. Començant pel que McLean denomina en diverses ocasions com “el dia que la música va morir” (vegeu aquí). És a dir, el dia de febrer de 1959 que un accident d’avió va acabar amb la vida de Buddy Holly i altres músics que l’acompanyaven com, per exemple, Ritchie Valens, el creador de “La Bamba”.\nSi voleu conèixer tots els secrets (o quasi) que s’amaguen en la lletra d’“American Pie” us recomano la lectura d’aquest article que val la pena de llegir atentament perquè és ple d’informació interessant.\nNo s’acaben, però, aquí les sorpreses del disc de Don McLean ja que una mica més endavant en la mateixa cara A ens espera una altra meravella –en aquest cas curta: no arriba als quatre minuts– titulada “Vincent” i dedicada, és clar, al pintor Vincent van Gohg.\nUs deixo ara amb la cançó i tot seguit amb la lletra original.\nI per culminar el plaer del cap de setmana al final de tot trobareu incrustada “Vincent” i la seva lletra original.\n(La sèrie continua aquí amb més cançons llargues)\n5. Alternativa (I). El ben quantitatiu: estructuració del seu camp semàntic


L’anticatalanisme radical del PP valencià | Francesc Viadel Bloc\n← Joan Manel Tresserras: “A l’Estat espanyol i al govern valencià tant els hi fa la recepció de TV3 al País Valencià”\nSobre el boicot a ´Noves glòries a Espanya’, un article de Sal·lus Herrero publicat a l’edició digital del Levante →\nL’anticatalanisme radical del PP valencià\nPublicat el 18 Juny 2011 per francescviadel\nArticle de Francesc Viadel publicat el 2006 en el número 24 de la revista L’Espill (Universitat de València), on s’ha analitza l’assumpció idelògica del blaverisme per part del PP del País Valencià, l’orígen franquista del mateix i on es denuncia la passivitat de la societat i de l’esquerra valenciana enfront d’aquest fenomen.\nEl foraster poc informat podria afanyar-se a dictaminar que el blaverisme al País Valencià, i més concretament al cap i casal, és un fenomen propi del laberíntic àmbit de les disputes identitàries. En qualsevol cas aquest seria, però, un diagnòstic incomplert. És una evidència que el triomf relatiu a casa nostra de la ideologia blavera no ha suposat, posem per cas, l’engegament d’un poderós procès de normalització del valencià “diferente” i “diferenciado”, el naixement d’una literatura mínimament homologable separada del català o la consolidació d’un nacionalisme blau més enllà del regionalisme anticatalanista reivindicat per la sucursal valenciana del Partit Popular (PP). Naturalment, el blaverisme, no s’articulava a fi de revalencianitzar cap cosa sinó justament amb intencions contràries. A la llarga i a la curta, la vigorosa existència d’aquest anticatalanisme indígena, altrament assumit com a part consubstancial de l’ideari de la dreta regional, ha comportat, clar i ras, l’hegemonia entre nosaltres de l’espanyolisme més ranci i antivalencià. Així mateix, aquest èxit parcial de la causa anticatalanista ha suposat també la quasi consumació d’un suïcidi cultural col·lectiu que es va inaugurar amb la deserció lingüística dels Xavier Casp i Miquel Adlert de la transició i, en definitiva, la resignada acceptació per part dels democràtes de l’univers simbòlic i sentimental de la reacció blavera. Un univers, cal dir, que dubtosament avalat per un grapat d’impostures de tota mena, de veritats a mitges, legitimitat mitjançant un pacte polític gairebé imposat per la dreta que es va recolzar en la violència ultra i el xantatge a les noves institucions democràtiques, però que, paradoxalment i després de tants anys, continua estant desigualment acceptat o reconegut entre els valencians2.\nMalgrat tot, la dreta duu uns trenta anys capficada en perseguir en l’àmbit públic la denominació de País Valencià, la de català per a la llengua o l’ensenya de les quatre barres. No importa que es tracte de denominacions emprades per nombrosos partits o entitats civíques d’arreu del territori, pròpies de l’àmbit de la ciència, sovint amb la concurrència de sentències dels més alts tribunals o de símbols representats des de fa segles en tota mena de suports, fins i tot en edificis tant emblemàtics des del punt de vista de la iconografia identitària com el Palau de la Generalitat o les Corts valencianes. El mateix podem dir pel que fa al silenciament forços i vergonyant -sense precedents en un país democràtic europeu- de l’obra i la memòria d’alguns dels principals valedors de la cultura del país siguen aquests pensadors, músics o artistes. Evidentement, aquest encalçament actiu de persones i símbols té com a objectiu principal el d’exercir un control sobre la memòria i sobre el passat. Ocultar, proscriure una realitat cultural i lingüística que ignoren o rebutgen com a conseqüència de prejudicis ideològics i complexes polítics molt arrelats. Cal no oblidar que des de l’arribada al poder del PP primer a l’Ajuntament de València, en 1991, i després a la Generalitat en 1995, s’han promulgat decrets i protagonitzat nombroses actuacions de caràcter ben sovint predemocràtic i totes amb una única direcció: eliminar qualsevol senyal sospitosa de catalanitat de la cultura valenciana en llibres de text, publicacions oficials o manifestacions públiques. Aquesta obsessió valencianizadora ha dut els governants valencians a suprimir dels llibres de text de valencià mapes lingüístics o autors pel simple fet d’haver nascut a Catalunya; impedir des de les institucions el reconeixement oficial així com la promoció de l’obra de personatges com Ovidi Montllor, Joan Fuster o Enric Valor; decretar la deshomologació de titulacions oficials de coneixements del valencià expedits per les administracions catalana i balear; marginar de la línia d’ajuts econòmics oficials editorials, associacions o entitats que s’han caracteritzat per la seua defensa dels drets del valencianoparlants com ara Escola Valenciana… La por a la contaminació catalunyesa ha suposat també un notable empitjorament de les necessàries relacions institucionals amb el Principat alhora que s’incrementaven i publicitaven aparatosament les que s’establien, cal dir que sovint sense unes justificacions massa clares, amb governs com els de Murcia o Madrid, tots dos del PP.\nPerò tot això no serien, ni de bon tros, les pitjors conseqüències del blaverisme si les comparem amb les de la divisió i la desmobilització política que aquest ha provocat entre els valencians, el retrocés públic del valencià, la depredació urbanística del territori, la corrupció o el desmantellament de la sanitat i l’educació pública entre moltes altres. A fi de comptes, no hi ha hagut pràcticament cap desgavell protagonitzat pel PP o els seus aliats que no s’haja emparat en la invocació mística al patriotisme “valenciano” ni, per descomptat, cap crítica o posicionament distint de l’oficial per part de l’esquerra que no s’haja qualificat gairebé d’acte de guerra o de traïció catalanista.\nMalauradament, aquest ambient opressiu a major glòria de la irracionalitat, sostingut durant anys per elements i interessos perfectament identificables no ha tingut la resposta que hauria calgut. De fet, enfront de no poques campanyes salvatges de premsa o amenaces polítiques, el conjunt de la societat civil, l’esquerra, s’ha limitat a callar o com a molt ha respondre de manera dispersa i tímida com si en el fons estigués esperant que el pas dels anys així com una inevitable modernització acabàs per escampar la tempesta reaccionària. Un plantejament resignat que, justament, ha possibilitat la consolidació del blaverisme més retrògrad amb el que això suposa. Des d’aquest punt de vista, l’anticatalanisme ha estat la gran victòria de la dreta en termes sobretot electorals, però,\ntambé el gran fracàs, ja no de les forces de l’esquerra, sinó de la societat civil valenciana i de tots els democràtes independentment de la seua tendència ideològica.\nConvindria remuntar-nos al naixement d’allò que el sociòleg Toni Mollà anomenà, amb expressió afortunada, el valencianisme il·lustrat, per tal de compendre millor alguns aspectes del problema. Aquell valencianisme sorgit a les acaballes del franquisme, amb arrels en el context cultural i polític de la Seogona República i, en bona mesura, redescobert i reelaborat per Joan Fuster, fou una sotragada molt forta per a la confiada fauna provincial del franquisme. Les reflexiones fusterianes, els seus punts de vista, suposaren sens dubte un colp per a les visions residuals i limitades que del país es tenien fins aleshores.\nTal com ha assenyalat Mollà, “el disseny del projecte valencianista va representar, al País Valencià, una autèntica revolució cultural, una revolució tranquil·la que generà una intel·liguèntsia com els valencians no havíem tingut mai en la història: un moviment intel·lectual, però també pràctic –cívic i polític- l’objectiu del qual va ser en primer lloc, l’erosió dels tòpics provincians i espanyolistes de la tradició local i les velles interpretacions idealistes del país”3. Un valencianisme que proposava, en clau d’urgència, no tan sols el retrobament de valencians amb catalans i balears sinó que implicava alhora la radical modernització/democratització del país. Així mateix, la tímida assumpció d’aquests plantejaments per bona part dels partits de l’esquerra alertà la dreta política, que ràpidament procedí a la demonització del valencianisme. Com ha subratllat Vicent Bello, “català i catalanista són els objectes catàrtics i diabòlics que simbolitzen la crisi de l’univers de garanties franquistes a les quals s’aferrava la petita burgesia conservadora”4.\nÉs important, però, assenyalar que segons la visió dels factòtums de l’anticatalanisme, al si de les formacions de l’esquerra en realitat no hi va haver una pressa de consciència en clau valencianista, ni un redescobriment, si voleu, de l’autonomisme de preguerra sinó més aviat un capgirament provocat per les tèrboles maquinacions d’uns pocs conspiradors anònims tot i que perfectament identificats en el plànol ideològic. Almenys aquesta va ser l’explicació, al·lucinant i perversa, repetida una i altra vegada en els mitjans de comunicació i molt especialment en Las Provincias, diari amb una gran influència social i que va servir de poderossíssima corretja de transmissió per a l’anticatalanisme. Sens dubte, era un bon intent, un més de tants, de desligitimar l’esquerra i alhora d’estrangeritzar-la junt al valencianisme i els valencianistes, els quals molt aviat passarien a ser despectivament denominats per la dreta com a catalanistes i pancatalanistes. “Una minoria nacionalista pancatalanista”, assegurava en Las Provincias l’any 1982 l’empresari i dirigent de Valencia 2000, Francisco Domingo5, “infiltrada especialmente en los partidos políticos de la izquierda valencianos, con su reconocido activismo han conseguido desestabilizar todo un horizonte social que ha prostituido peligrosamente. Una izquierda que debiendo ser española y hasta internacionalista –solidaria con un efectivo y real movimiento social- está a merced de un decadente intelectualismo de mariposones, traicionando el espacio social y político que deberían asumir con responsabilidad. Una izquierda que la querríamos valenciana y española y que no está siendo sino una marioneta de la ‘derechota’ expansionista catalana”. El retret, la invitació tramposa a l’esquerra per tal que aquesta renunciàs a les seues reivindicacions i creences i s’alineara al costat dels plantejaments bàsicament identitaris de la dreta valenciana, serà una constant durant anys i es repetirà, malèvolament i cínica, fins a despús-ahir. En una data tant recent com la del 2 de gener de 2005, el diari ABC recollia unes declaracions del conseller del PP, Víctor Campos, en les quals acusava al líder socialista valencià, Joan Ignasi Pla, de covard. Campos afirmava amb rotunditat que l’actitud submisa i servil del dirigent duia als socialistes valencians a “traicionarlas principales reivindicaciones y aspiraciones del pueblos valenciano (…) no les importa ni nuestra identidad, ni nuestra prosperidad (…) Para ellos cuanto pero, mejor. (…) Seguramente estas fiestas brindarà con los que celebraron la paralización del trasvase de agua o con los que quieren cambiar el nombre de nuestra lengua”.\nCom hem vist, tant ahir com avui, el blaverisme acomplia la funció de frenar l’ascenció de les esquerres al poder, d’evitar la modernització del país, de mantenir l’hegemonia dels valors d’una casta que havia governat durant quaranta llargs anys de dictadura. El blaverisme va comptar amb el suport dels mitjans de comunicació més influents, amb la complicitat i l’activisme dels elements més reaccionaris de la petita burgesia castellanitzada del cap i casal, ocupà l’espai simbòlic i orgànic del món de la festa i de l’esport i fou apadrinat per una Església maridada amb la dictadura\ni, per a la qual, el valencianisme no era cap altra cosa que l’atractiva i ràpida via de penetració d’un marxisme que, allà pels anys setanta, captivava el jovent de mig món6. Així les coses, la dreta fabricà la catastròfica demonització del valencianisme, d’un valencianisme complotista compromès en la destrucció del poble valencià el qual comptava amb el finançament de poderossíssims enemics exteriors. Recordem l’evocació mítica de l’or català o, encara, aquella temible plutocracia barcelonesa invocada amb pànic allà pels anys seixanta pel falangista (i catedràtic de dret polític), Diego Sevilla Andrés. La situació, doncs, des d’aquest punt de vista dels reaccionaris era desesperada i requeria que el “poble” es defensàs a mort de la “invasión catalanizante, terrible i sinuosa que, fomentada desde fuera y desde dentro, intenta corroer la sustancia histórica de la personalidad valenciana, en gravísimo riesgo de aniquilamiento”, segons defensava el suretista Vicente Ramos al pròleg del seu cèlebre llibre, Pancatalanismo entre valencianos (1978). Un “poble”, cal advertir-ho, inconcret, confiat, burlat pels polítics de l’esquerra i la universitat, innocent, victimitzat, ignorant, que el blaverisme invocava –i invoca- dramàticament cada vegada que fa una crida a la defensa heroica dels seus interessos econòmics i de classe. Ni més ni menys que el mateix poble al qual apel·la\nel president Francisco Camps per tal de defensar un transvassament de l’Ebre contra Catalunya i a favor dels interessos urbanístics dels depredadors del sud o el que incita a manifestar-se en la defensa d’una llengua que ni ell ni els seus correligionaris tenen per costum parlar llevat de contades situacions amb un elevat caràcter litúrgic.\nEls nous prohoms de l’anticatalanisme valencià (antiintel·lectual, bròfec, xenòfob, intolerant, acomplexat, hiperfolkloritzat, castellanitzat), en realitat, no estaven combatent cap invasió sinó més aviat lluitant per la continuïtat històrica de l’Espanya tradicional i ultracatòlica, de l’arnat regionalismo bien entendido, per un model de societat totalment antagònic a, posem per cas, la pluralitat cultural, el sistema de partits, l’emancipació de la dona, els drets de les minories socials, la redistribució igualitària de la renda, la desentralització administrativa de l’Estat, la normalització lingüística, l’avortament lliure, l’ecologisme, el divorci o el cinema eròtic… “En el pensamiento de estos pancatalanistas, tan evidente es el aniquilamiento real de España como el de Valencia”, sentenciaria Ramos.\nLa del blaverisme fou una reacció visceral, marcada per la por, la manipulació emotiva i la fanatització, que va incapacitar els seus partidaris i apologistes a dialogar amb\nl’adversari, per a distingir entre les diferents i variades propostes del valencianisme propvingueren aquestes de l’àmbit de la cultura o de la política. En plena refrega ni Manuel Brosseta –un Broseta que potser encara s’avergonyia de les mostres violentes de la marea blava antidemocràtica que poc després encapçalaria- aconseguira de convèncer els capitostos de les bondats de la moderació ideològica a través d’uns esclaridors articles publicats la tardor de 1977 en el diari Las Provincias amb\nels títols de “Catalanismo” i “Anticatalanismo”. En aquells escrits, el malaurat professor no tan sols es mostrava partidari de la proscrita denominació de País Valencià sinó que, a més, demanava als seus lectors que aprenguessen a discriminar les qüestions estrictament filològiques de les polítiques alhora que defensava la tolerància i el diàleg i condemnava les tergiversacions interessades. Tanmateix, cal insistir-hi, les propostes del valencianisme resultaven massa perilloses en la mesura en que volien –segons assegurava Manuel Zarzo en Valencians front el catalanisme (1989)– eradicar de la societat, “creencies, sentiments, costums, simbols, rebuts dels antepassats mes per be per via oral que d’un atra manera. I tot aço ho tenien que fer convençent a la societat per mig d’una historia nova, plena de invents acientifics, pero que venien avalats per unes personalitats cientifiques a les que la Banca Catalana anava pagant molt be per a fer-ho”.\nAmb tot, malgrat l’evidència que calia defensar-se, contrarestar la sinuosa suplantació de la personalitat valenciana per la del catalanisme, resultava dificil sobreviure políticament amb un corpus ideològic com el del blaverisme en un context de canvis com els que venien aparellats amb la democràcia. Els promotors de la causa blavera volgueren des de\nmolt aviat, desempallegar-se de cap vincle amb el franquisme. Així, des de Vicente Ramos a María Consuelo Reyna, tots ells s’esforçaren a explicar que la conspiració catalanista es maquinava des de molt temps endarrere, almenys des de l’època de Prat de la Riba. Es recuperaven episodis del passat polític del nacionalisme català bo i descontextualitzant-los, es barrejaven les propostes d’uns sectors del nacionalisme amb el d’uns altres, es desfiguraven textos i contextos, s’augmentaven les posicions més maximalistes d’alguns, es negaven determinades connexions o, simplement es distorsionaven.\nD’aquesta manera també l’anticatalanisme no sols es presentava com un moviment d’autodefensa desvinculat dels aparells i la ideologia de la dictadura del general sinó que, a més, mirava de connectar-se històricament amb un espanyolisme benigne al qual de vegades, fins i tot, se li volien atribuïr certes virtuts republicanes i, per tant, democràtiques. No importava que tothom sabera que els principals valedors logístics i propagandístics del blaverisme foren personatges com ara el darrer alcalde franquista del cap i casal, Miguel Ramón Izquierdo o com el seu coreligionari i president de la Diputació de València, Ignacio Carrau. Tampoc que entre els membres de grupuscles violents com el Grup d’Acció Valencianista (GAV)7, es contaren activistes reconeguts del carlisme radical o del falangisme. Els blavers, naturalment, provaren tant com pogueren de dissimular aquests vincles ideològics, gairebé sempre tàctics, a fi de no restar deslegitimats davant d’una societat que majoritàriament es decantava sense marxa endarrere per la nova democràcia i en la qual fins i tot alguns sectors redescobrien, sota l’òptica de la nova intel·lectualitat valenciana, aspectes de la seua identitat.\nXavier Casp no dubtà en reivindicar-se públicament un republicà repressaliat pel franquisme durant la celebració a Carcaixent (Ribera Alta) d’un esperpèntic acte d’homenatge a la senyera organitzat pel Consell que presidia Eduardo Zaplana i en plena maniobra blava d’absorció d’Unió Valenciana pels populars. Certament, acabada la Guerra Civil, el poeta de Carlet havia estat internat, com milers d’espanyols, en un camp de concentració donada la seua condició de soldat de la República. Però, òbviament, ningú pot pensar que aquesta desgraciada circumstància el convertís automàticament per sempre més en un lluitador contra el franquisme. D’altra banda, Miquel Adlert es vantà durant tota la seua vida d’haver estat perseguit pel règim franquista a causa de les seues presumptes idees polítiques tot i que recentment l’historiador Pep Cruanyes ha posat al descobert en el setmanari El Temps8 la seua participació, a València, una vegada acabada la guerra, en un dels equips de confiscació de documents muntat pel bàndol vencedor (que acabarien nodrint els “papers de Salamanca”).\nUna conspiració, doncs, que venia de llarg però que ara amb l’arribada de la democràcia, casualment, aconseguia els seus primers objectius. “Terminada la guerra”, escrivia en abril de 1980 el vicepresident d’Alianza Popular (AP) José Rafael García-Fuster, “renace de sus cenizas el espíritu casi secular valenciano de las manos del pueblo llano. Ese renacimiento fue la expresión de la valencianía: valencianía que no se puede concebir de otra manera que dentro de España. Pero esta interpretación nuestra está intentando ser destruïda por un movimiento separatista: el pancatalanismo”9. D’altra banda, per al diputat conservador, els pancatalanistes, “previamente habían introducido a sus hombres en casi todos los partidos, especialmente los de izquierda que, al salir ganadores en los municipios se apresuraron a practicar una administración catalanista. Creado el Consell que denominaron “del País Valencià” ocuparon las consellerías claves como Educación, Cultura, etc…, organizando un tinglado a toda prisa que ocasionó la izada de la bandera catalana en el Palau de la Generalitat (…) el momento era crítico”. “En la Universidad, Institutos, y Escuelas –afirmava aterrit- se organizaron grupos pancatalanistas y cursos de lengua y cultura catalanas. Una inmensa maniobra de tergiversación y falseamiento de los principios básicos fue llevada adelante en los medios informativos. En cuatro días se cambió la bandera, el nombre, la cultura y hasta el Himno Regional. A mayor abundamiento, el pancatalanismo estaba firmemente encaballado en el marxismo, y había aprovechado todo tipo de reivindicaciones justas o injustas”.\nL’explicació del diputat no és, però,de les més esclaridores dins de les del seu gènere. De fet, altres autors s’atrevirien a concretar més l’abast així com els elements constitutius del complot. Per al ressentit Adlert, el qual data l’inici de l’operació precissament cap al 1951, als voltants de la publicació del Diccionari Català-Valencià-Balear, hi ha una coincidència total d’interessos entre el marxisme i el pancatalanisme. No en va per al jutge de pau lletraferit el pancatalanisme serà “massivament marxista”. Adlert sostingué que l’objectiu d’aquest,\namb l’Estat espanyol a punt d’entrar a la Comunitat Europea, era económic i no pretenia cap altra cosa que “la solució a molts problemes catalans, com la compensació al dèficit de divises català, én els superàvits: valencià per a l’exportació i mallorquí per al turisme”10.\nD’altra banda, per a Manuel Zarzo i d’altres autors conspiracionistes la idea començà a fraguar-se “(…) Des que en les conversacions dels grups de l’oposició catalana al franquisme, reunits en el Monasteri de Montserrat baix la tutela del monge abat Escarré, havien previst tots els plans de la creacio dels Països Catalans, tot estava lligat i ben lligat. Els intelectuals catalans ho podrien fer tot si estaven apoyats pels diners necessaris. Els diners tenien que eixir de la burguesia catalana i eixa burguesia hauria d’estar recollida dins del terreny economic d’influencia de la Banca Catalana. Per ad este menester es fundà eixa Banca”11. Només són alguns exemples d’aquesta obsessió del blaverisme, d’altra banda tant pròpia del pensament reaccionari, d’invocar l’existència d’un complot al darrere de les causes de la desaparició d’un món, l’existència del qual, cal mantenir contra tot canvi i amb tots els mitjans a l’abast, el de la violència inclosa. El blaverisme, doncs, es comporta, actua, acompleix les mateixes funcions de la fòbia als jesuïtes del XIX europeu o de l’antisemitisme.\nPrecissament, León Poliakov al seu assaig La causalidad diabólica (Muchnick, 1982) recordava unes paraules molt esclaridores de Karl Popper sobre la teoria de la conspiració: “La teoría de la conspiració –diu aques filòsof- és una perspectiva segons la qual tot el que es produeix en la societat –incloses les coses que per regla general disgusten la gent, com la guerra, l’atur, lamisèria, la penúria- és el resultat directe dels designis de certs individus o grups poderosos. Aquesta superstició està molt extesa, encara que supose una superstició molt primitiva… En la seua forma moderna, és un resultat típic de la laïcització de les supersticions religioses. (…) Segons la teoria de la conspiració tot allò que ocorre ho ha estat per desig d’aquells que se’n beneficien amb això”. I ben pensat vist des d’aquesta perspectiva, ¿no eren els autèntics democràtes convenientment diabolitzats, els també catalanistes, els intel·lectuals i altris elements discols els que pressumptament en serien els principals beneficiaris del desmantellament de l’Ancien\nEL PP LLIURAT AL\nDissortadament, l’anticatalanisme continua actiu al País Valencià, atiat pel PP de forma totalment irresponsable. Fins i tot, sembla que aquest s’ha acabat legitimitant com a garant d’una personalitat valenciana que es vol vigilada i reclosa dins dels límits ben perfilats d’un regionalisme de tall espanyolista, sovint arcaïtzant, políticament inoperant quant no contrari als interessos territorials i econòmics dels valencians. Res de nou, però. Es tracta, ni més ni menys, que del vell regionalisme de sempre en el qual no hi ha cabuda per a la recuperació social del valencià, per a la sincera reivindicació política enfront de l’Estat, on es censura i es persegueix qualsevol apel·lació culturalista a una identitat valenciana molt més complexa que no l’oficial. De fet, els partidaris d’aquest regionalisme només poden entendre la plena normalització lingüística com una agressió al castellà el qual defensen per damunt de totes les llengües; la identitat valenciana com un fet indeslligable de l’espanyolisme més radical car la singularitat en si mateixa els mena a una dolorosa esquizofrènia que son incapaços de resoldre; la legítima reivindicació política com un acte de rebelió contra l’aparell de l’Estat llevat que aquest estiga controlat pel seu adversari polític. I és que des dels temps de don Teodoro Llorente, la dreta valenciana sempre s’ha mostrat ben disposta a sacrificar les aspiracions dels valencians en pro dels interessos generals d’Espanya encara que aquests, en realitat, només hagen sigut que els de pocs i concrets espanyols.\nA fi de comptes, les permanents apel·lacions de Camps i Pons, de Castellano, Font de Mora o tutti quanti a la recuperació de l’autoestima per part dels valencians –autoestima que durant el període dels governs de l’esquerra hauria estat destruïda- no és més que l’expressió dels seus propis sentiments de culpa i mala consciència. Després de tot, els d’una classe social i política que va abandonar el valencià com a llengua de comunicació i de cultura, que sempre va pensar en els rèdits i possibilitats que oferia el sucursalisme polític perquè mai no va creure amb les del propi país i la pròpia gent.\nDesprés de molts anys, l’anticatalanisme no ha canviat gaire. Fet i fet, continua sent tant emotiu i demagògic com sempre. Hi ha l’apropiació simbòlica d’un segle d’or que s’idealitza i es compara amb les obres faraòniques executades pel PP durant els darrers anys, mentre la gent mor al metro de València per una evident manca de manteniment bàsic o mentre es persegueix als promotors d’aquesta mateixa llengua que exalten diàriament sense parlar-la. El blaverisme serví, i serveix encara, per a disculpar la deserció lingüística i política de molts o per a satisfer mitjançant l’exaltació d’un grapat de desgavellats tòpics sense cap interès una llarga lletània de frustracions col·lectives. Per si no n’hi havia prou, en plena ofensiva catalanofòbica administrada des del PP el blaverisme ha convertit al País Valencià en una fortalesa de l’Espanya ultraconservadora i gris, aixecada territori endins, a tocar dels indòmits dominis polítics, sentimentals i culturals de Catalunya.\nEspecialment greu ha estat que el PP haja donat credibilitat i publicitat a una de les enganyifes més perilloses del blaverisme i que, per cert, té poc a veure amb les histèries de caràcter filològic. Consisteix, clar i ras, a fer creure que només els ciutadans conservadors i anticatalanistes són, o estan potencialment capacitats, per a ser uns bons valencians. I aquest només és, però, un dels molts i inestables components del blaverisme actual amb el qual s’han blindat els populars, temerosos d’altra banda d’un resorgiment a la seua dreta de l’anticatalanisme que representa l’exfalangista Juan García Sentandreu i la formació política que lidera, Coalición Valenciana (CV).\nEl cas és que no ens hauríem de sorprendre d’aquesta obstinació del PP en comulgar amb el blaverisme. Fet i fet, ja ho advertia en el seu profètic, mediocre i atemoridor opuscle García-Fuster que, malgrat haver arriat “por votación la bandera de la colonización y la ignominia (…) la lucha empero aún no ha terminado” doncs “se sabe que el pancatalanismo, dando por perdida a la capital del reino, va a dar fuertes golpes en los pueblos explotando inicuamente el recelo contra aquella. El mal está hecho y hay que extiparlo. Dura tarea para esta generación”. La crida als croats defensors\nde la pàtria, doncs, s’haura de mantenir, i de fet es manté, almenys fins que no hi reste un sol catalanista dempeus en el país.\nAmb tot i això, vull dir malgrat la persistència i el fanatisme d’alguns teòrics i dirigents, hom hauria volgut, amb la situació política normalitzada, i per pura salut democràtica i sentit civil, que la dreta hagués renunciat a seguir nodrint-se d’una ideologia capaç, entre d’altres bestieses, de definir la cultura com un càncer. No ha estat el cas, car l’anticatalanisme continua oferint interessants rèdits electorals a més de tenir un efecte notablement atemoridor sobre els seus contrincants de l’esquerra llevat d’algunes poques excepcions. Sens subte, algú podria pensar que aquesta és una visió del fenomen en excès instrumentalista, fins i tot benigna perquè, a dir veritat, ¿qui pot assegurar que Francisco Camps, Serafin Castellano o Julio de España no creguen sincerament en aquesta sinistra visió de la complexa realitat valenciana? Al capdavall, els gestos i les accions de l’actual president de la Generalitat l’han desvetllat com un anticatalanista per excel·lència, no escènic/cínic com de fet ho han estat durant molts anys una gran part dels seus companys de files. Camps és, sens dubte, un hispanovalencianista furibund, ben sovint un anticatalanista convençut, demagògic, agressiu i póruc alhora, a més d’un nacionalcatòlic inspirat com a demostrat durant la darrer visita d’un pontífex romà a la ciutat de València. També, si voleu, i sobretot, un dels productes més clàssics de la dimissionària classe mitja alta de la ciutat de València que s’unfla quan diu públicament sentir-se terroritzat per l’arribada al poder de les esquerres o que assegura desvergonyidament que la consecució d’un hipotètic govern Bloc, PSPV i Esquerra Unida suposarà una pujada del preu de la vivenda. Amb ell, la dreta s’han instal·lat en una mena d’autoritarisme paternal, xovinista, panxacontent que, com d’habitud, es justifica i s’acreix explotant entre la ciutadania més desprevinguda la por a la conspiració catalanista i al triomf polític i social de les esquerres. Un autoritarisme sense escrúpols que empra els mitjans de comunicació públics a la manera de Goebbels; que emparant-se en la seua majoria absoluta manipula les regles del joc democràtic a tots els nivells; que menteix amb finalitats estrictament electoralistes sense calcular ni massa ni poc les conseqüències. Probablement el teòric Guy Durandin12 tindria en aquest Consell i les seues accions una font inesgotable alhora d’estudiar la pràctica de la mentida en la propaganda política. Certament, els governs de Camps han estat anys mentint a una població mal informada sobre qüestions com la marxa de l’economía o la situació real de les finances de la Generalitat. Mentint sobre si mateixos i sobre els seus adversaris, sobre intencions, fets i actes, sobre el passat i el present i, fins i tot, sobre el futur. Com sempre, com als millors temps del gaviste Pasqual Martin Villalba i de l’ucedista Abril Martorell, es tracta de mantenir per damunt de tot el poder, els privilegis, la visió del món i l’escala de valors d’una casta sobre el conjunt de la societat. D’una casta, que ahir era franquista i per tant antiautonomista visceral i que avui es presenta com la defensora radical d’un regionalisme postís que durant vuit anys d’aznarisme fou mut però que, ara mateix, es preten rebel i desafiador, fins i tot, si molt convé, deslleial amb un Govern central que políticament no controlen. Heus ací, un altra de les mentides d’aquest blaverisme fins a cert punt renovellat, rebatejat pel PP, la de la marginació dels valencians per part del Govern socialista d’Espanya. Una marginació que es produeix a instàncies de Catalunya, o si més no de partits com Esquerra Republicana de Catalunya i davant la passivitat i la traïdoria del PSPV-PSOE. Per desgràcia, però, sembla que una part molt important de la societat valenciana comparteix aquesta visió perversa i catastròfica divulgada pel PP.\nEl cas és que el campsisme, sense capacitat econòmica per desenvolupar un projecte polític després de l’espectacular balafiament de recursos protagonitzat per Zaplana, angoixat pels casos de corrupció dins del seu propi partit, ha redescobert la utilitat el blaverisme amb el que tant comòde se sent. Les proves d’aquesta sinistra reedició -amb complot i convocatòria del Sanedrí inclosa- són abassegadores. Només cal que retenim algunes de les centenars d’afirmacions fetes gairebé a diari durant els darrers anys com ara la del conseller Cotino: “(…) estamos ante un hecho: otros en Francia, están diseñando lo que tenemos que hacer. Y han decidido que no tengamos trasvase, que nuestra lengua no lo es, que nuestras infraestructuras no han de ir adelante (…) Hay un acuerdo previo entre Rovira y ETA sobre los Paises Catalanes”13; les del conseller Esteban González Pons arran d’un acte del Correllengua al camp del Barça denunciant “(…) el catalanismo fascista que hace de la Comunidad Valenciana y Baleares sus objetivos como ya hizo en su día Alemania con Checoslovaquia, Austria y Polonia”14; o encara, les del president provincial del PP i alcalde de Xàtiva, Alfonso Rus, davant d’un enfervorit auditori de correligionaris: “todos vienen contra nosotros porque existimos. Los catalanes nos tienen miedo, nos quieren hacer daño y quieren impedirnos avanzar porque somos una comunidad de primera”15. Tots ells, a més d’altres populars com Castellano, Costa, Campos, Rambla, Pedrosa o De España han estat reincidents en aquesta visceralitat verbal. Alguns han convidat els valencians partidaris de la unitat de la llengua a abandonar el país, d’altres fins i tot han acusat de delinqüents els professors de valencià del sistema públic educatiu a causa de les seues ensenyances basades com tothom ho sap en el comú consens de la ciència. Es tracta, a més, d’estirabots esfereïdors que conviden al progrom simbòlic o no tant simbòlic. Cal recordar que els darrers mesos s’han intensificat els atacs blavers a locals i a persones sense que el PP, per cert, haja condemnat ni una sola d’aquestes agressions (a excepció d’un cas, el de l’alcaldessa de València després de veure’s notablement pressionada des de la bancada de l’oposició). Ben al contrari, el PP no ha deixat de subvencionar des de totes i cadascuna de les institucions que controla, fins i tot, grupuscles ben pròxims als plantejaments dels agressors, de vegades, inclús vantant-se com ha estat el cas del president de la Diputació de València, l’exfalangista Fernando Giner16.\nAixí, el patriotisme valencianero de Camps i els seus, a estones salvífic i místic, passa entre d’altres, per l’aniquilació simbòlica de l’adversari en el plànol de l’acció política a través de la seua demonització, per la persecució sistemàtica de qualsevol dissidència, per l’exaltació d’un bilingüisme que a la pràctica, evidentment, vol el valencià rellegat a l’exhibició folklòrica, emmordaçat amb una veta de teories filogenètiques gairebé impossibles. Per cert, que assenyalava Lluís Vicent Aracil a Papers de Sociolingüística (La Magrana, 1982): “el bilingüisme mític valencià és un mer estratagema verbal: precisament l’escapatòria, àlibi o coartada dels grups ex-catalanòfons que a hores d’ara són castellanòfons unilingües. I ells són –insistia- també els que idolatren el valenciano quan en parlen ocasionalment –sense arribar però, al desenfrenat excès de parlar-lo habitualment, fluentment i amb naturalitat. Perquè és clar, com diu el sociòleg “no en saben –perquè han decidit irrevocablement que no cal ni importa”. Davant d’aquesta certesa, d’aquest convenciment, no cal dir-ho no hi ha Acadèmia Valenciana de la Llengua que valga, ni tan sols un mal simulacre de pacte lingüístic.\nSom al món feliç i blau dels ultraconservadors valencians. Un món que avança malgrat la marginació del Govern roig de Madrid captiu en mans de forces radicals catalanes. És un món pròsper on no hi ha crisi industrial, on no existeixen conflictes socials, ni depredació urbanística, ni corrupció política, que s’emmiralla davant de les seues pròpies conquestes sintetitzades en fites com la de la Ciutat de les Arts i les Ciències. És el millor dels mons només amenaçat per socialistes indígenes i forasters, tripartits esquerranosos o catalanistes traïdors. Una autoimatge fantasiosa un bilió de vegades repetida des dels mitjans de comunició afins o controlats fèrriament com TVV però que, no obstant això, sembla plaure i molt a una societat desinformada, de vegades frustrada i acomplexada davant els hipotètics èxits d’altres pobles de l’Estat.\nÉs el triomf també de l’hispanovalencianisme autoritari sobre una esquerra que encara no ha sabut trobar la manera d’evitar electoralment l’anticatalanisme sense trair-se a si mateixa, amb un discurs a estones feble a estones massa allunyat de la realitat, carregada d’obscurs sentiments de culpa, massa sovint pusilànime i políticament acovardida davant de la reacció.\n“Valencianía, valencianía y valencianía”, així diuen les cròniques que va definir l’alcaldesa de València, Rita Barberà, a l’actual president Camps durant el transcurs d’un miting del PP carregat d’onejants senyeres amb la franja blava. Tot un indici de per on van les coses i alhora un inquietant avís.\n Xavier Casp (Carlet, 1915,\nValència 2004) i Miquel\nAdlert (Paterna, 1911-1988), tots dos valencianistes reconeguts des d’abans\nfins i tot de l’esclat de la guerra civil, proporcionaren durant la transició\ndemocràtica la coartada indígena, la legitimació de carácter autòcton al\nregionalisme espanyol tardofranquista. En 1977 Adlert publicà una gramàtica\nsecessionista adoptada per l’Acadèmia de Cultura Valenciana entitat, per cert,\nque contra el seu desig mai no va admetre-lo com a soci. Pel que fa a Casp,\narribà a formar part de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua pactada entre les\nprincipals forces polítiques amb la intenció de traure el conflicte lingüístic\nde l’agenda política.\n2 Sobre aquell periode Alfons Cucó\nva escriure a Roig i Blau (Tàndem, 2002): “(…) Amb escassa maduresa ideològica,\namb poca autonomia respecte dels aparells centrals dels seus partits, sotmeses\nal bombardeig constant del populisme blaver vehiculat per una agit-prop constant i violenta les\ndireccions dels partits d’esquerra van anar plegant-se a les exigències i els\nenganys d’un “centrisme” valencià al qual pràcticament res separava ja de la\ndreta postfranquista de Fraga Iribarne (…)”. Per a Cucó el resultat fou un\nprocès atrafegat que ha “fet créixer considerablement la síndrome d’incertesa\ndel país (no ser nacionalment parlant, ‘ni carn ni peix’”.\n3 La majoria d’autors qualifiquen\nla publicació en 1962 de Nosaltres els\nvalencians de Joan Fuster com un punt de no-retorn del nacionalisme\nvalencià. Toni Mollà al seu llibre, La Utopia necessària (Nacionalisme i societat civil)\n(Alzira, Bromera, 1994), assegura que en l’obra de l’assagista valencià, en la\nseua actitud intel·lectual, Fuster contravé “tots els tòpics ideològics\nexplicatius del país inventats per la tradició jocfloralesca local i alimentats\npels ideòlegs del franquisme. D’altra banda, segons Mollà, en Nosaltres els valencians, “Fuster\npresenta un país nou, contradictori i ple de matisos, i aposta per un projecte\nprospectiu fonamentat en el coneixement del passat històric” que la premsa\nfranquista atacarà de seguida.\n4 Per a una explicació exhaustiva\ndel fenomen blaver és imprescindible la lectura del llibre de Vicent Bello, La Pesta Blava (Tres i Quatre,\nde jardineria Francisco\nDomingo fou el principal impulsor de l’entitat Valencia 2000, organització del\npetit empresariat valencià que aspirava a fer de mecenes de la cultura blavera\na imitació del que passava a Catalunya. Vicente Gonzàlez Lizondo intentà en va\narrossegar l’associació cap a la política. La negativa possiblement de Domingo,\nde convertir-se en un competidor de la dreta oficial provocà, en part, la\nfundació d’Unió Valenciana.\n6 El sociòleg valencià Gil-Manuel\nHernàndez pensa que en el decantament de les falles cap al blaverisme comptà\ntambé l’abandonament d’aquestes per part del nacionalisme així com, en general,\ndel món festiu tradicional de la ciutat. Gil-Manuel assenyala també que els\nprimers problemes importants sorgiren amb la descomposició del règim franquista\ni a tall d’exemple recorda que des de 1953 i fins a 1978 l’estendard oficial de\nles falles serà les quatre barres, concretament una reproducció del Penó de la Conquesta que algú féu\ndesaparéixer en plena batalla pels símbols. Com a dada important cal assenyalar\nque en 1979 participaven en les falles de València unes setanta mil persones\namb més de tres-cents locals oberts a tota la ciutat. Pel que fa al futbol, fou\ndecisiva la manipulació política de la que fou objecte el club esportiu durant\nla temporada 1978-1979 sent president\nJosé Ramos Costa, persona pròxima a la\nUCD i els ambients blavers de la ciutat. Aquella temporada\nels jugadors adoptaren la samarreta de la senyera amb franja blava.\nPosteriorment, el PP s’ha recolzat en el club per potenciar la campanya de “Agua\npara todos” contra la derogació del trasvasament de l’Ebre una de les primeres\nmesures del govern socialista de José Luis Rodríguez Zapatero.\n7 El GAV, nascut la tardor de 1977,\ncontinua mantenint un important grau d’activisme. A finals de gener de 2006\ntres dels seus membres foren condemnats per un jutgat de València, a un any i\nmig de pressó per un delicte de robatori i una falta de danys. La sentència\nconsidera provat que el 29 de desembre de 2003, assaltaren el Casal Jaume I del\nbarri de Russafa, propietat d’Acció Cultural del País Valencià. Institucions com l’Ajuntament de València\ncontinuen, malgrat l’existència d’aquests i d’altres fets semblants\nsubvencionant-los activitats a través, per exemple, de les juntes de districte\n8 El Temps,\n3 de juliol al 5 d’agost, 2002.\n9 Historia y cultura del Reino de Valencia. Ponencia presentada por José\nRafael García-Fuster y González-Alegre. Vice-Presidente Provincial de AP en el\nII Congreso Regional de AP celebrado en Benidorm\nel 26 de abril de 1980. Opuscle prologat per Manuel Fraga Iribarne i editat\nper Alianza Popular.\nnúmero d’octubre de 1978.\n11 Valencians front al catalanisme (València, 1989).\n12 La mentira en la propaganda política y en la publicidad. Guy Durandin. Ed. Paidós\n13 Las Provincias, 9 de gener de 2001.\n24 de octubre de 2005.\n15 El Mundo,\n20 de novembre de 2005.\n16 Giner, exfalangista i exdirigent\nd’UV i seguidor de Zaplana, els darrers anys s’ha erigit des de la presidencia\nde València en una mena de contrapoder blau al cap del Consell, Francisco\nCamps. El dirigent ha protagonitzat no pocs exabruptes i actuacions\nanticatalanistes de vegades interpretades com autèntiques provocacions.\nAutèntic mecenes de la cultura anticatalanista, en octubre de 2006 i amb motiu\nde la diada dels valencians reeditava un dels clàssics del secessionisme amb\nexposició inclosa, El crit de la llengua,\ndel capellà Josep Almiñana. Giner ha desautoritzat públicament i en nombroses\nocasions l’Acadèmia Valenciana dela Llengua.\nAquesta entrada ha esta publicada en Cultura, No mos fareu catalans. Història inacabada del blaverisme., Política. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Bod Hyfryd Penmachno Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 16 allotjaments a Penmachno.\nYsbyty Ifan, Penmachno, Regne Unit - Veure al mapa\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Pentrefoelas, no busqui més enllà de Bod Hyfryd. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Pentrefoelas. Els clients de l'hotel poden gaudir de aparcament de cotxes.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, TV satèl•lit/cable, reproductor de DVD/CD, nevera, renta vaixelles per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses jardí, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Bod Hyfryd.


Comença un servei de cadires amfíbies per a persones discapacitades a les platges de Badalona\nBadalona ha posat en marxa un servei d'acompanyament a l'aigua amb cadires amfíbies adaptades per a les persones amb mobilitat reduïda que es vulguin banyar a les seves platges del Pont d'en Botifarreta i dels Pescadors. L'any passat, aquest servei es va oferir de manera experimental, però aquest estiu s'ha ampliat i complementat amb la instal·lació de lavabos adaptats i d'un vestuari per als usuaris de cadires amfíbies situat a la platja dels Pescadors.\nA Badalona hi viuen 3.200 persones amb algun tipus de discapacitat física i 1.035 amb discapacitats psíquiques. A més, la població més gran de 65 anys suma un total de 30.695 persones, el 15% de les quals té problemes de dependència. Totes aquestes persones podran emprar les cadires amfíbies els dissabtes, diumenges i festius d'onze del matí a quatre de la tarda durant el mes de juny. Al juliol, l'agost i la primera quinzena del setembre també les podran utilitzar de dilluns a divendres entre les deu del matí i la una del migdia. També s'ha posat en marxa el Servei de Vigilància, Salvament i Socorrisme de les platges de Badalona, del qual s'encarregarà l'empresa Proactiva S.L. per segon any consecutiu. Aquest servei, que s'allargarà també fins al dia 14 de setembre, es prestarà des dels tres mòduls que l'Ajuntament de Badalona ha instal·lat a les platges, provistos de llum, lavabos i una sala d'assistència sanitària. Així, els socorristes seran a la platja d'onze del matí a sis de la tarda, excepte els caps de setmana, que allargaran el servei una hora més. En el contracte d'aquest any entre l'ajuntament i l'empresa hi ha dues modificacions. Proactiva s'encarrega de l'acompanyament i suport del servei d'acompanyament a l'aigua per les persones amb mobilitat reduïda i de la vigilància de la plataforma lúdica flotant que s'instal·larà al juliol a la platja del Pont d'en Botifarreta. La prevenció d'accidents, la vigilància de les platges i el servei de salvament i socorrisme són les tres activitats que estan incloses en el contracte.


El Girona intentarà allargar al camp de l'Alcorcón la seva bona ratxa de quatre victòries consecutives en lliga - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nEl Girona intentarà allargar al camp de l'Alcorcón la seva bona ratxa de quatre victòries consecutives en lliga\nEls de Pablo Machín estan en el millor moment de la temporada, una bona situació que confien mantenir una setmana més\n10/12/2016 - 19.17\nEntrenament del Girona d'aquesta setmana (@GironaFC)\nEl Girona, amb la injecció de moral que li va donar superar al líder de Segona, el Llevant (2-1), la passada jornada, jugarà aquest diumenge al camp de l'Alcorcón amb la intenció d'encadenar la seva cinquena victòria consecutiva. El seu rival, però, també vol mantenir viva una ratxa resultats positius. En el seu cas, acumulen 5 partits seguits sense perdre com a locals (4 victòries i 1 empat).\nMentre els catalans volen mantenir el seu segon lloc a la classificació, els madrilenys intenten allunyar-se de la zona de descens. Aquesta setmana l'han passat fora dels llocs calents de la classificació, tot i que només gràcies a la seva millor diferència de gols.\nPel partit de diumenge l'entrenador dels gironins, Pablo Machín, tindrà la baixa destacada del sancionat davanter Samuele Longo, a més de les dels lesionats Juanpe, Carles Mas, Richy i Kiko Olivas. Borja i Coris, dubte fins l'últim moment, han entrat a la convocatòria.\nEl Nàstic rescata el Rayo de la maledicció del visitant\nEl Reus, el primer de conquerir el camp del Sevilla Atlètic


Desfilada solidària AUPA/BIOPARC per adoptar a gossos abandonats\nTorna la desfilada solidària AUPA/BIOPARC per a donar una segona oportunitat a molts gossos abandonats\nSota el lema ‘La adopción el mejor regalo’, pretenen aconseguir que molts gossos tornen a tenir una llar\nLa desfilada solidària AUPA/BIOPARC s’ha convertit en una tradició per a la ciutat de València. Aquesta desfilada té com a objectiu trobar una nova llar a molts gossos abandonats, però també conscienciar, amb els cartells ‘Regálame un hogar para toda la vida’, que una mascota no és un objecte.\nEn la seua novena edició, aquesta desfilada, que tindrà com a lema ‘La adopción el mejor regalo’, se celebrarà el proper diumenge, 15 de gener, a les 12.00 hores en la plaça exterior oberta al públic del Bioparc.\nAmb aquesta iniciativa, molts gossos tindran una segona oportunitat, però abans d’adoptar una mascota és important saber la responsabilitat que comporta. Per açò, des de AUPA i Bioparc volen posar l’accent en la importància de reflexionar abans d’integrar un gos en la nostra família, doncs moltes històries d’abandó ocorren per tractar a aquests animals com a objectes, que podem deixar de costat quan ens molesten.\nDes d’aquestes entitats asseguren que ja hi ha hagut un canvi d’actitud en la societat, i la solidaritat que es mostra en aquesta desfilada és un exemple d’açò.\nA més, en aquesta desfilada solidària, persones que van adoptar, en edicions anteriors, explicaran la seua experiència per a animar als presents a apostar pel benestar d’uns animals que t’ho agrairan. Doncs per alguna cosa es diu que els gossos són els millors amics de l’home.


Vinil autoadhesiu reflectant de la Xina per a fàbriques i fabricants de publicitat Lima\nVinil autoadhesiu reflectant per publicitat\nEl material reflectant sempre es mostra a la nostra vida diària, com tots sabem, com l’aplicació de la matrícula del cotxe, les barreres d’aïllament a banda i banda de la carretera i alguns senyals reflectants del trànsit.\nCartellera publicitària, publicitat de paret, caixa de llum, refugi d'autobusos, publicitat en el mercat, publicitat per carretera, cinta impresa amb lletra marcada per vehicle, senyals de seguretat vial, barril de seguretat, senyalització temporal per carretera, senyalització industrial ...\n1. Absorció estable d'injecció de tinta\n2. Alta brillantor, intensitat reflectant fins a 100cd / lx / m2\n3. Bona flexibilitat, s'adapta a pràcticament qualsevol superfície corba\n4. Varietat de colors disponibles\n5. patró despullat amb estil prisma\nTaula de mides d’aquest disseny\nMides A S M L XL\nAmplada 1,35M 1,55M 1,8M 2,7M 3,15M\nMaterial de làmines reflectants\nEl material reflectant es classifica en teixit reflectant i xapes reflectants. L’aplicació és personal i de seguretat viària\nseguretat. Reflective Sheeting Signs és un material reflectant dedicat a les senyals de trànsit i a la matrícula, format per una capa reflectant formada per comptes de vidre i alguns materials polimèrics com PVC, PET, acrílic, PC, etc.\nAlta lluminositat: la nostra cinta de microperla de vidre fabricada especialment està fabricada per tecnologia professional. L’alta visibilitat garanteix que la cinta de seguretat reflecteixi millor la llum a les fosques, cosa que augmentarà considerablement la visió durant el dia i la nit. El seu disseny únic de patró de microperla de vidre emet llum brillant quan reflecteix la llum. Milloreu la visibilitat, creieu que té raó, milloreu la SEGURETAT: els perills són a tot arreu i reduïu la possibilitat i el risc d’un accident mitjançant l’ús de la nostra LLUM I SEGURETAT BRIGHT PLUS.\nAdhesiu industrial de fàcil aplicació. Hem fet aquesta cinta reflectant en diferents mides per facilitar les vostres necessitats específiques. Inclou la calor i la humitat. La cinta de PVC té una forta força adhesiva i un cert grau de flexibilitat per resistir la pelada i l'esquinçament, una forta adherència. L’adherència pot fins i tot sobreviure a la vida. La nostra cinta reflectant de senyalització de seguretat és resistent, resistent i capaç de suportar elements per a un ús excel·lent a l’interior o a l’exterior i en esforços continus per garantir un viatge humà segur.\nL'aplicació de cinta reflectant de SEGURETAT industrial i de llum brillant és molt àmplia, hi ha molts tipus d'aplicacions, com ara aparcaments, magatzems, unitat d'emmagatzematge, oficina, aula, hospital, garatge, carreteres, fàbriques, maquinària, restaurant, mercaderies, garatge portes, camió, vaixell, bústies, cascos, diferents tipus de remolc, camió, bústia, bicicleta, cotxe, autocaravanes, motxilles, barana, rampa, remolcs, conductors, senderisme, bicicleta i trot en l’ús diari, la zona de perill. La nostra cinta té infinites possibilitats.\nEmbalatge interior amb bossa de film de PE per protegir el producte, embalatge exterior amb cartró dur segons la norma d’exportació.\nAnterior: Pel·lícula reflectant de PVC imprimible per a cartelleres\nPròxim: Caixa de llum de pel·lícules translúcides


Els alumnes de CM hem iniciat el curs amb moltes ganes per començar el treball i la cura de l’hort. Comptem un any més amb la col.laboració d’en Cinto Reixach i en Sergi Masó.\nEn Francesc i la Sílvia han cuidat durant tot l’estiu les tomaqueres i les carbasses.\nAquesta setmana alumnes de CM hem pogut collir alguns tomàquets i hem netejat les males herbes que cobrien les carbasses.\nEn Cinto ha passat la desbrossadora per netejar l’hort de les males herbes i en Sergi ha passat el motocultor per remoure la terra i barrejar-ho amb l’adob. Ara ja tenim l’hort a punt per plantar.


inbrooll » Finalitzem el projecte d’Innoqua amb èxit · Idees, projectes i productes. Pla estratègic, desenvolupament i producció.\nINNOQUA és un projecte finançat per la UE Horizon 2020 format per 20 socis per desenvolupar un sistema modular pel tractament de l’aigua basat en la capacitat depurativa dels microorganismes biològics (cucs de terra, zooplàncton i mico algues).\nLa configuració del sistema s’ajusta en funció dels mercats objectius per tal de respondre a les necessitats del mercat més possibles. L’objectiu final del projecte és proporcionar un sistema ecològic de sanejament de l’aigua per a zones i comunitats rurals, per a indústries amb característiques específiques (com ara l’agricultura i l’aqüicultura), per a constructors d’habitatges sostenibles o propietaris d’habitatges col·lectius i per a països en desenvolupament de tot el món.\nInbrooll, s’ha encarregat del disseny del prototip del sistema de depuració eco-eficient utilitzant diferents tecnologies en un sistema modular únic.\nEl projecte, de quatre anys de duració, ha instal·lat plantes pilot en 10 països (França, Irlanda, Itàlia, Romania, Escòcia, Regne Unit, Equador, Perú, Índia i Tanzània) per demostrar la viabilitat a llarg termini de les solucions modulars i localment sostenibles en condicions reals d’ús. De la mateixa manera, les plantes pilot han estat relacionades amb projectes d’investigació científica que a la vegada, compartien la informació en temps real amb els socis investigadors. A més, Girona ha acollit una planta pilot d’aquesta tecnologia i per tant ha estat un dels escenaris de demostració a la demarcació.\nS’estima que actualment hi ha a Europa uns 20 milions de persones que no tenen accés a sistemes de sanejament de les aigües residuals.\nA part d’Inbrooll, també han participat dos socis catalans més: el centre tecnològic Eurecat i la Universitat de Girona. INNOQUA ha rebut també el suport explícit d’entitats com el Consorci d’Aigües Costa Brava, l’Agència Catalana de l’Aigua (ACA) i la Plataforma Tecnològica Española del Agua (PTEA).


Solé ha subratllat que els més de 200.000 habitants de Lleida i la resta de la comarca representen un 2,5% de la població catalana\n© Pla mitjà del conseller d'Acció Exterior del govern català, Bernat Solé, davant del Palau de la Generalitat. Dilluns, 6 de juliol del 2020\nEl conseller d'Acció Exterior, Bernat Solé, ha enviat un missatge de tranquil·litat arran del confinament del Segrià, ha insistit que "Catalunya està oberta" i ha defensat que el tancament de la comarca "no ha d'afectar ni l'activitat turística ni l'econòmica".\nSolé ha subratllat que els més de 200.000 habitants de Lleida i la resta de la comarca representen un 2,5% de la població catalana, i que per tant es tracta d'un confinament "d'una zona concreta i controlada".\nEl conseller d'exteriors ha tret ferro a les mesures adoptades aquest dissabte davant el creixement de nous casos de covid-19, i ha recordat que altres estats europeus com Portugal o Alemanya també han ordenat noves mesures de confinament en algunes de les seves regions.\nEl conseller d'Acció Exterior, Bernat Solé, recorda que la població de la comarca del Segrià representa un 2,5% de Catalunya i assegura que el seu confinament no ha d'afectar l'activitat turística o econòmica


Si la reforma de Gallardón tira endavant, centenars de dones moriran com a conseqüència dels avortaments clandestins. A la imatge, un anunci per interrompre l’embaràs il·legalment, enganxat en un senyal de trànsit, a Sud-àfrica.\nAquest país s’assembla a un malson en el qual et costa respirar però no aconsegueixes despertar-ne. Cada dia obro els diaris i m’hi trobo una galeria de personatges que tallen l’alè. Darrerament, se m’apareix en somnis el Ministre de Justícia, transformat en Sweeney Todd, el barber diabòlic del carrer Fleet. En la horrible visió onírica, Gallardón no és cap assassí de clients, degollats a les seves mans, en un àtic llòbreg de Londres, sinó que es tracta d’un carnisser avortista, que condueix una munió de dones pobres cap a una agonia segura. Si algú pensa que aquest joc d’imatges inconscients és exagerat és perquè no està ben informat de les conseqüències reals que té l’enduriment de la normativa relativa a la interrupció voluntària de l’embaràs. Està a bastament demostrat que la repressió de l’avortament no aconsegueix pas frenar-lo, ans al contrari, provoca un desplaçament cap les pràctiques més insalubres.\nA banda dels polítics del Partit Popular, hi ha un altre col·lectiu que em desconcerta profundament: els integrants dels moviments que s’autoanomenen superbament “pro vida”. Els veig en aquelles manifestacions multitudinàries, amb els seus globus vermells, en forma de cor i em pregunto en quin planeta fosc deuen habitar. Puc comprendre que algú consideri que l’avortament és una xacra que no hauria d’existir, en un món ideal –cap embarassada pensa que sigui un esdeveniment agradable-, però no m’empasso que estiguin tan desinformats com per ignorar les conseqüències dramàtiques derivades de les mesures ultraconservadores que volen tirar endavant els vassalls de Rouco Varela. Després dels nombrosos precedents històrics, patits arreu del món ¿per què no reaccionen davant de la greu amenaça per a la salut de les dones?\nSi estan tan preocupats per la integritat del “no nascut”, haurien de defensar una educació sexual de qualitat a les escoles, públiques i privades, o el reforçament de la investigació sobre mètodes anticonceptius, assequibles per a tothom. Amnistia Internacional i l’Organització Mundial de la Salut han advertit de la cruel vulneració dels drets humans que implica la llei de supòsits, ¿no els mortificava tant, el patiment dels més desemparats? ¿Per quin motiu es tapen les orelles, ara? Els professionals de la salut s’han mostrat igualment preocupats, així com els col·lectius feministes i la majoria de partits polítics. Per aturar aquesta barbàrie, s’ha organitzat un emotiu Tren de la Llibertat i han brollat manifestacions en diferents països, en solidaritat amb Espanya. Al mateix temps, es preparen documentals per a conscienciar la ciutadania de la negra nit que s’acosta. La reacció dels grups “pro vida”, com era d’esperar, ha estat la de queixar-se pel suposat assetjament que pateixen. Repeteixo: en quin planeta viuen, aquesta gent?\nPer acabar, una recomanació cinematogràfica que no té res a veure amb els musicals de Stephen Sondheim. Fa unes setmanes, vaig veure Vera Drake (2004), la multipremiada pel·lícula de Mike Leigh, que retrata amb aguda perspectiva històrica i gran sensibilitat artística el drama dels avortaments clandestins. La seva protagonista és Vera, una dona treballadora i generosa del Regne Unit, que, als anys cinquanta, ajuda noies de classe humil a perdre els fills que esperen, pel simple fet que no els poden mantenir, han estat abandonades o pateixen alguna altra penosa circumstància. Mentrestant, les dames de la burgesia se sotmeten a intervencions segures, per interrompre el procés de gestació… Sense adonar-se’n, Vera les posa en perill i una d’elles ha d’acudir cuita-corrents a l’hospital, fet que desencadena una hecatombe personal i familiar. Leigh va explicar en una entrevista que en el film pretenia alertar de la nefasta realitat subterrània que es desplega en països on l’avortament s’allunya del marc de la legalitat. Properament, un d’aquests indrets serà Espanya. Benvingudes al carrer Fleet, altra vegada.\ncinema dona mort salut trauma violència masclista


la recepta d’amanides de patates que pot ser l’estrella d’una barbacoa - Jo\nEstic orgullós de ser una persona amanida de patates\nUna barbacoa Foto: Madeleine Aggeler\nMés fàcilés una columna setmanal d'aliments d'una dona de 20 persones que amb prou feines pot cuinar un ou i només vol aprendre a combinar un elegant àpat de tres plats per als seus amics.\nHi ha una jerarquia per fer barbacoes. Al capdamunt, per descomptat, hi ha el Grill Master, que porta amb les seves espatlles suavitzants el potencial èxit o el fracàs del dia. Normalment, aquesta persona és l'amfitrió, tot i que de vegades és un convidat desconfiat que vigila molt Pitmaster de barbacoa i estima l’atenció. A la part inferior hi ha la persona que s’oblida de fer qualsevol cosa, i apareix tard perquè van haver de parar a una botiga de queviures del seu camí per comprar galetes de sucre i cervesa fosques. Normalment a aquesta persona també li agrada l’atenció. Normalment, aquesta persona sóc jo.\nPerò quan la meva amiga Madison em va convidar a fer una barbacoa fa un cap de setmana –el canvi climàtic allargant la temporada de barbacoa a Nova York per diverses setmanes– em vaig prometre que aquesta vegada seria diferent. Aquesta vegada, faria una valuosa contribució a l’equip. Jo faria una amanida de patates.\nSabia que això era ambiciós. L’amanida de patata no és la protagonista de l’espectacle (tot i que pot ser), però és una cosa benvolguda que la gent depèn d’omplir-se per si tots els altres plats s’enderroquen. En un vot de confiança, Madison va preguntar-me si abans havia fet una amanida de patates abans i vaig haver de confessar que no. Tot i així, em va permetre assumir aquest paper crític, probablement perquè ningú no s’estava oferint.\nVaig decidir fer aquesta recepta d’amanida de patates amb Old Bay i patates fregides d’Andy Baraghani a Bon Appétit perquè les patates fregides a les patates semblaven indecents i excitants, com quan un gos balla a les potes posteriors i t'encanta, però també no pots evitar preguntar-te si està malament. A més, la recepta de Baraghani no inclou maionesa, que vaig pensar que era millor evitar una barbacoa a l'aire lliure calenta. A més, vaig sospitar que la Old Bay i les patates fregides podrien cobrir els pecats que cometria accidentalment contra les patates.\nEl meu pla original era fer l'amanida de patates la nit anterior. Però una cosa (que estic cansada) va donar lloc a una altra (la botiga de vins a la volta de la cantonada), i quan em vaig despertar el dissabte al matí, poques hores abans de la barbacoa, vaig tenir un mal de cap palpitant, una ampolla majoritàriament buida de Pinot Grigio, i un telèfon ple de fotografies del tipus que interpreta Reggie Riverdale (?) però cap amanida de patates Per un moment, vaig considerar falsar una malaltia digestiva o el meu propi assassinat, per poder passar el dia dormint a la freda foscor de la meva habitació. Però el meu sentit del deure i la culpabilitat catòlica van prevaler. Vaig eixugar les espesses olors de rimel de sota els meus ulls i vaig anar a comprar.\nA la meva excursió, vaig aprendre dues coses: (1) Que les 'petites patates ceroses' com les que demana la recepta de Barghani són, segons aquesta història de Huffington Post que vaig llegir al bell mig de la primera botiga de queviures que vaig visitar, 'sovint caracteritzada per una carn cremosa, ferma i humida que manté la seva forma bé després de cuinar ”o, si això no significa res per a vosaltres, només busqueu varietats Red Bliss o New Potatoes. I (2) El meu apartament no es troba a cap condiment de Old Bay.\nQuan vaig comprovar la quarta botiga, em sentia desconcertada. Old Bay està just al nom de la recepta. No ho puc deixar fora Encara sóc caçadora i gairebé m'ha publicat a la pantalla de LaCroix. Ajuda! Com que no sé realment què és Old Bay, vaig pensar que potser podria fer la meva, però la recepta que vaig trobar per a la condimentació de la Badia casolana va incloure, de forma conservadora, 8.000 espècies i, per desgràcia, no vaig tenir tres setmanes per deixar de banda. reunint-los a tots. Un article va suggerir que el condiment de Cajun sigui un substitut, perquè tot i que és menys complex, tots dos es basen principalment en pebre de caiena i pebre vermell. Impulsor. Encara més convincent: mirar cap al meu telèfon i veure un petit pot de Cajun amanit just davant de la cara.\nDe tornada al meu apartament, el rellotge de la barbacoa fent marques cap avall, vaig posar quatre quilos de patates noves (per a l'olla, vaig doblar la recepta original, que diu que serveix sis) en una olla d'aigua freda i la vaig portar a ebullició. punt, segons les instruccions de Barghani, vaig abaixar el foc i vaig ajustar un temporitzador perquè les patates poguessin fer foc durant 18 minuts.\nCebes.Foto: Madeleine Aggeler\nMentre les patates es feien a foc lent, vaig tallar ben trosset dues cebes vermelles, que vaig coure amb mitja tassa d’oli en una paella durant cinc minuts, a foc mig-alt, fins que estiguin toves. A continuació, els vaig abocar en un bol gran i vaig barrejar mitja tassa de vinagre de sidra de poma, dues cullerades de mostassa de gra integral, dues culleradetes de condiment de Cajun, dues culleradetes de pebre negre i un parell de pessics de pebre Cayenne. Vaig tastar una cullerada i vaig sentir com si m’haguessin colpejat directament a la cara. Tots els sabors van cridar la meva atenció alhora: la subtil dolçor de les cebes, l’espècia de la mostassa, la picada del vinagre. Va ser fort i aclaparador i una mica grollós. M'encantava absolutament.\nQuan es van acabar les patates, les vaig escórrer i em vaig adonar que, tot i que eren petites, les hauria d’haver tallat a trossos més petits i més mossegats abans de coure-les. Amb un ganivet petit, vaig tallar-ne cadascuna per la meitat, cremant-me tota la punta dels dits del procés i, després, les patates estaven seques, les vaig abocar al bol amb la ceba i la barreja d’espècies, juntament amb el julivert, el cebollet i la majoria. d’una bossa de patates fregides.\nEn aquest moment, ja era tard. Vaig tapar el bol amb una làmina, vaig intentar semblar presentable i em vaig dirigir cap al parc de Brooklyn Bridge. Vaig arribar just quan Madison estava acabant a la graella. Ella em va presentar a les seves amigues com Maddie, que escriu una columna de cuina, i em van dir ooohi vaig assegurar a tothom que quedarien decebuts. (Això és fantàstic de dir quan trobareu persones per primera vegada, perquè les vostres interaccions milloraran o no, en aquest cas, les heu avisat.)\nPerò no es van decebre. Tot i la manca de Old Bay i la meva pressa, caça, cuina, l'amanida de patates era deliciosa. Les patates eren toves sense ser molestes, la guarnició encara era fumosa i picant, dolça i emmanillada. A mesura que les patates fregides estiguin aguditzades, jo aniria a sobre i batria les fresques sobre els plats de la gent, com una sal de marques fora de marca. La gent tenia múltiples porcions, i continuàvem menjant bé passant el punt de sentir-nos plens, i després passem el punt de sentir-nos nàusees.\nAquest estiu em va ensenyar que sóc terrible a la brasa. A diferència de Madison, que va ser capaç de fer un deliciós pollastre que estigués cruixent i sucós, no tinc el temperament, la paciència ni la capacitat bàsica per encendre un foc que requereix la brasa. Però potser estava intentant ser una cosa que no sóc. Potser mai no m’havia volgut fer de mestre de barbacoa. Tots tenim els nostres papers a jugar a la vida, com a les barbacoes. Alguns de nosaltres som les estrelles de la barbacoa, que juguen ràpidament i solt amb el foc i la carn, i alguns som el repartiment de suport, potser no tan aguditzant, però tan essencial. Alguns som gent de l'amanida de patata i, segons la meva opinió, és una cosa amb la qual estar molt orgullós.\nLa meva targeta d’informe\nGestió de les expectatives:A +\nEl meu rendiment general:A-\ncarl sagan causa de mort\nLa planxa és una forma fantàstica de fer enemics


La Conselleria d'Habitatge constata l'agilitat en la resposta als nous supòsits de tanteig i retracte\nEn la majoria dels casos es respon en un termini de 48 hores\nEls Serveis Territorials han corroborat la 'important activitat de comunicació i informació' amb els que presenten les noves sol·licituds\n(27/07/2020) - En la majoria dels casos es respon en un termini de 48 hores\n- Els Serveis Territorials han corroborat la "important activitat de comunicació i informació" amb els que presenten les noves sol·licituds\nLa Vicepresidència Segona i Conselleria d'Habitatge i Arquitectura Bioclimàtica, després de l'aprovació recent del Consell, el 5 de juny passat, del Decret llei per a l'ampliació d'habitatge públic a la Comunitat Valenciana mitjançant els drets del tanteig i retracte, ha verificat a través dels Serveis Territorials que el termini habitual de contestació es produeix en la mateixa setmana de presentació.\nEn la majoria dels casos la resposta és de 48 hores, per la qual cosa en cap moment s'està esgotant en els nous supòsits el termini màxim de resposta de 60 dies previst en la llei.\nLa sotssecretària de la Conselleria, Blanca Jiménez, ha destacat "la rapidesa amb la qual s'està donant resposta a les notificacions de transmissions singulars previstes en el nou decret llei, de tal manera que mai s'impedisca ni retarde les transaccions immobiliàries".\nA més, ha afirmat que els Serveis Territorials estan fent un enorme esforç i treball malgrat haver-se incrementat el volum de sol·licituds.\nEn el transcurs de la reunió de l'equip directiu de la Conselleria amb responsables de les direccions territorials, s'ha corroborat la important activitat de comunicació que s'està duent a terme amb els que presenten les noves sol·licituds, tant en reunions presencials com telemàtiques, atencions telefòniques o facilitant informació per comunicacions per internet.\nEn la reunió s'ha posat de manifest per part de les direccions territorials que diverses societats importants de gestió d'actius immobiliaris han destacat que, a diferència d'altres comunitats autònomes, la valenciana està sent especialment àgil i diligent.\nEl Decret llei referit preveu que els drets de tanteig i retracte es puguen exercitar en el termini de seixanta dies naturals des de la notificació de la voluntat de transmetre o des de la notificació de transmissió, respectivament.\nNo obstant això, la nova norma no introdueix cap novetat referent en aquest sentit, ja que el termini per a l'exercici dels drets esmentats es trobava regulat anteriorment en la Llei 8/2004, de 20 d'octubre, de l'habitatge de la Comunitat Valenciana, en idèntics termes.\nAquest termini no suposa una novetat a la Comunitat Valenciana, ni tampoc en el conjunt de l'Estat espanyol. De fet, les comunitats autònomes que han realitzat una opció ferma per l'exercici dels drets de tanteig i retracte en matèria d'habitatge disposen del mateix termini per a l'exercici d'aquest.\nEl termini màxim de seixanta dies naturals és el previst per a garantir que la Generalitat puga exercir els drets de tanteig i retracte amb la seguretat jurídica i econòmica que exigeix tota adquisició, però en aquells casos en els quals, després de l'estudi previ d'idoneïtat, es determine la no-adequació de l'habitatge, la comunicació de no exercir s'està fent, i es farà, tan prompte com concloga aquest estudi previ.


Els avions noliejats per la Generalitat formen part de la denominada "Operació Ruta de la Seda" per a dotar als sanitaris d'eines de protecció\nLa Comunitat Valenciana rep hui més material sanitari per a fer front a la pandèmia del coronavirus. La Generalitat ha avançat que s’espera l’arribada de dos vols procedents de Xina amb instruments de protecció.\nIgual que va succeir la setmana passada, aquests avions formen part de la denominada “Operació Ruta de la Seda”. Es tracta d’una iniciativa posada en marxa pel Consell. L’objectiu és dotar tant als centres sanitaris com a les residències de la Comunitat de les eines necessàries per a vèncer al Covid-19.\nEn concret, el material que s’espera està format per prop d’un milió de màscares. També hi haurà més de 10.000 ulleres de protecció i EPIs (Equips de Protecció Individual) respectivament.\nIgual que va succeir la setmana passada, un dels vols anirà directament a Saragossa després de fer escala a Amsterdam. En ell hi ha 600.000 màscares, 10.000 ulleres de protecció ocular i 10.031 micos EPI. A més, s’ha pogut aprofitar un vol de la companyia Air China entre Shanghái i Barcelona per a incorporar un carregament de més de 300.000 màscares FFP2.\nUna vegada passen els control de duana, els enviaments es carregaran en camions per a dirigir-se a un centre logístic de la Generalitat. Serà en aquest espai on es prepararan els paquets de distribució que arribaran en les pròximes jornades a les seues destinacions.\nDes del Consell es continua treballant intensament amb la finalitat de tancar nous vols. La finalitat és assegurar el proveïment en les pròximes setmanes i protegir així la salut dels valencians


Dg 21 i Ds 27 de febrer\nLa Via Làctia: el gran riu de la nit\nLa nit de l'equinocci\nDissabte, 20 de març de 2021, de 19h a 20:45h\nUna sessió idònia per conèixer el cel i els astres que pots veure aquesta mateixa nit i les següents. Perquè després continuïs practicant tu mateix. Com orientar-se en el cel tot entenent el seus moviments diürn i anual, com reconèixer les constel·lacions més prominents, i com saber identificar els astres convidats de la temporada actual.\n2- Observació del cel a ull nu: Aprendrem a orientar-nos i a utilitzar una carta celeste. I amb l'ajuda d'un tel·luri un punter làser aprendrem a localitzar les estrelles i les constel·lacions visibles actualment.\n3- Observació amb telescopi: Observació de la Gran Nebulosa d'Orió, el planeta Mart i la Lluna amb el telescopi de 28 cm d'obertura sota cúpula.


Les escoles d’Olèrdola s’adhereixen a la vaga general convocada aquest dimarts 3 d’octubre — Ajuntament d'Olèrdola\n01:09 del 01 de juliol de 2022\nLes escoles d’Olèrdola s’adhereixen a la vaga general convocada aquest dimarts 3 d’octubre\nLes escoles d’Olèrdola s’adhereixen a la vaga general convocada aquest dimarts 3 d’octubre Tant l’escola Rossend Montané com l’escola Circell romandran obertes amb serveis mínims establerts pel Departament http://www.olerdola.cat/news/les-escoles-d2019olerdola-s2019adhereixen-a-la-vaga-general-convocada-aquest-dimarts-3-d2019octubre http://www.olerdola.cat/news/les-escoles-d2019olerdola-s2019adhereixen-a-la-vaga-general-convocada-aquest-dimarts-3-d2019octubre/@@download/image/Respectem-nos.JPG\nTant l’escola Rossend Montané com l’escola Circell romandran obertes amb serveis mínims establerts pel Departament\nA l'escola Rossend Montané han treballat aquest dilluns espais de diàleg\nLa vaga general convocada aquest dimarts 3 d’octubre es preveu que tingui una gran incidència a Olèrdola. Un termòmetre que anuncia l’abast que pot tenir aquesta convocatòria d”’aturada de país” el poden donar les reaccions de les escoles. I és que tant l’escola Circell de Moja com l’escola Rossend Montané de Sant Pere Molanta han decidit adherir-se a la vaga general d’aquest dimarts 3 d’octubre. En un comunicat adreçat a les famílies, l’equip directiu de l’escola Circell explica l’adhesió a la vaga “degut als incidents de violència que vam poder veure ahir, 1 d’octubre, i degut a la situació d’excepcionalitat que vivim aquests dies”.\n“L’Aturada de país” és promoguda per la Taula per la Democràcia, que reuneix a organitzacions cíviques i sindicals catalanes. La convocatòria s’explica “davant l’agressió dels drets fonamentals dels catalans i de les catalanes i com a resposta a les actuacions violentes i criminals dels cossos de la Guàrdia Civil i la Policia Nacional que es van produir durant el dia d’ahir a Catalunya”.\nTant l’escola Circell com l’escola Rossend Montané romandran obertes amb els serveis mínims establerts pel Department.\nÀngels Urgell, directora de l’escola Rossend Montané, explicava que els hi agradaria poder tancar el centre, però han de garantir els serveis mínims que fixa el Departament.(àudio)\nL’equip docent de l’escola de Sant Pere Molanta ha demanat a les famílies que s’adhereixn a l’aturada.(àudio)\nDurant aquest matí, els alumnes de l’escola han participat en espais de diàleg per treballar conceptes com el respecte a les opinions diferents. Al pati, els alumnes han format la figura d’un gran cor que encerclava una pancarta amb el lema “Respectem-nos”.(àudio)\nÀngels Urgell explicava la importància d’oferir eines als infants perquè canalitzin sensacions i sentiments que els ha pogut deixar una jornada com la d’aquest diumenge.


DMen tanca portes - Your disco needs you - Time Out Barcelona\nDMen tanca portes\ndijous, 5/05/2011 | Clubs, General\nCada setmana s’estrenen festes i clubs i es fan grans promocions per anunciar la inauguració. A vegades les coses no surten bé i les sessions o discoteques no duren gaire. Hi ha festes que no sobreviuen ni un parell de setmanes. Altres duren una mica més però el temps les acaba desgastant. Quan diuen adéu, és difícil assabentar-se. Acostuma a ser d’un dia a un altre i ningú té moltes ganes d’explicar el que ha passat. Aquest dijous s’ha conegut que la sala petita del DBoy, reconvertida des de fa set mesos en DMen, un club per a homes durs, tanca portes.\nA finals del passat mes de setembre, i un cop Martin’s va tancar, els responsables de Matinée van decidir convertir la sala petita del seu club de la Ronda de Sant Pere en una discoteca per a homes amants dels codis. Fins i tot van construir una cambra fosca amb un interior dissenyat per l’equip de la botiga fetitxista Boxer. Tot i que la barreja de públics podia resultar curiosa, el DMen ha funcionat els últims mesos organitzant festes temàtiques diverses que tenien la seva audiència, com l’Only Men. El passat dissabte van muntar una sessió per celebrar una efemèride tan estranya com el setè mes de funcionament de la sala. I fins aquí han arribat. De moment, poques notícies més. A veure que s’inventen ara.\nEtiquetes: Boxer, DBoy, DMen, Martin's, Matinée


Youseff Abaghad i Marta Paulino dominen a la cursa de l'Ampolla ~ EbreDigital.cat\nYouseff Abaghad i Marta Paulino van ser els primers classificats en els 10000 metres ciutat de l’Ampolla, en el que significava la segona prova de la Running Series del circuit d’enguany. En la prova dels 5000 metres els més ràpids en cobrir el circuit van ser Josep Sanahuja i Arantxa Rius.\nEn una matinal dominada pel vent i una temperatura freda es van aplegar dos-cents atletes inscrits per disputar la cursa de l’Ampolla, una prova a la vegada molt corredora.\nEls corredors van donar inici a partir de les onze del matí per transcórrer tota l’avinguda marítima pel carrer Mateu Piñana fins arribar al Port pesquer. Allí els runners feien un gir de cent vuitanta graus per tornar en direcció inversa pel mateix carrer. Trencaven pel carrer Menorca i sortien a la plaça Eloi Mestre, on continuaven per la Ronda del Mar fins arribar al final del Passeig de l’Arenal. Novament donaven el tomb fins arribar a la línia d’arribada, on els corredors de la prova dels deu mil feien una segona volta al mateix circuit.\nLluisma Mas, que sempre va anar per davant durant tot el recorregut, a pocs metres de la línia d’arribada es va veure superat per Youseff Abaghad, que amb un esprint li traia ventatja per travessar la línia de meta creuant-la amb un crono de trenta-tres minuts i disset segons a set de distància de Mas. Va completar el podi en tercera posició Samuel Alemany (35:13).\nEn fèmines, la més ràpida va ser Marta Paulino que va dominar la prova amb un temps de 41:46, per davant d’Andrea Drago (43:20) i Yolanda Larrosa (45:55).\nLa distància dels 5000 metres va ser dominada en homes per Josep Sanahuja (17:22), seguit de Antonio Grueso (17:28) i Domingo Garcia (18:15). En dones la més ràpida en travessar l’arc d’arribada va ser Arantxa Rius (22:28), seguida de Patrícia del Camp (23:17) i Ruth Martí (23:21).\nLa propera cita del circuit, que serà la tercera d’aquesta edició de la Runing Series, serà a la prova d’Ulldecona el proper 15 d’abril.


La Vall de Boí col.labora en el projecte Soul Mountain | Vall de Boí\nQuan els alpinistes coronen els cims solen fer-se una foto per inmortalizar la seva gesta. Però quan Jordi Mestre arriba a dalt de tot de la muntanya treu la seva D’Angelico Premier Tammany i es marca un tema acústic. Dʻaquesta manera, l’alpinista i músic fusiona les seves dues grans passions per posar en valor l’alta muntanya com una de les principals fonts de vida, així com la necessitat d’actuar per minimitzar els efectes devastadors del canvi climàtic. I per descomptat, des de Fanatic Guitars, juntament amb MONO Creators i D’Angelico, no volíem deixar passar l´oportunitat d´unir-nos a aquest meravellós projecte en què també col·labora la Fundació Killian Jornet, la principal funció de la qual és preservar la muntanya i el seu entorn.\nAquest és, de fet, el seu tercer enregistrament, per al qual l'equip ha escalat el cim del Besiberri Nord, iniciant l'ascens des de la presa de Cavallers, a la Vall de Boí, i ha comptat amb el patrocini del Patronat de Turisme de la Vall de Boi. Un cop a dalt (3009 metres), Jordi Mestre ha interpretat una nova composició titulada “The Change”. El vídeo d'aquesta experiència serà presentat el proper 8 de gener a la Vall de Boí.\nAixí, l'equip de Soul Mountain dóna vida a un projecte únic i sense precedents que trasllada l'enregistrament de música de composició pròpia a cims de més de 3000 metres d’altitud. Aquest equip, encapçalat per Jordi, el complementen el guia de muntanya Roger López de Haro i el càmera i productor de vídeo Jordi Rulló.\nLa màxima és dur a terme aquests projectes immersos en la bellesa de l'entorn d'alta muntanya, intentant conscienciar i recalcar la preservació de la natura i la cultura com a dos dels pilars bàsics necessaris per a un futur millor. Una màxima que és la principal preocupació de Killian Jornet per al qual les muntanyes han tingut un paper fonamental en el seu creixement esportiu i personal, i per això la seva preservació s'ha convertit tant en una passió com en una prioritat.\nNota de premsa de Fanatic Guitars qui fa donació de la mateixa guitarra que porta el Jordi en el seu projecte i que es sortejarà, donant els ingressos integrament a la Fundació Kilian Jornet