Casa de VbN: 01/16\nLa Premià Jazz Orquestra a punt de tocar. Al fons, Àngel Pagès i Ramon Martínez, conductors del Sound System\nA migdia sortíem corrents d'escola per arribar a casa abans no comencés El clan de la una. Després de dinar ens trobàvem a la cantonada de casa i, camí de classe, parlàvem d'un tal Joe Cocker, quin nom havíem sentit per primer cop una estona abans, o d'un disc dels Stones que es deia Sticky... no havíem captat què més. Així, i amb l'orella enganxada al petit transistor esperant el Trotadiscos o Al mil por mil, nit a nit vam anar deixant de ser nens en un país encara atordit.\nMoltes tardes passàvem per can Minobis i enganxàvem el nas a l'aparador per veure quina cara tenien els discos que escoltàvem a la ràdio. Allà vam descobrir el George Jackson, de Dylan, el Get it on, de T. Rex o el Whole lotta love, dels Zeppelin. Allà els vam escoltar, gracies a l'amabilitat de la filla de la casa i, després d'estalviar no poques setmanes, allà vam comprar també el primer disc: Eat a home, de McCartney i els Wings.\nEls divendres baixàvem corrents al quiosc de l'estació a comprar el Disco Exprés, i a primer de més demanàvem amb afany el Vibraciones, 'La evolución musical de los 70' a can Forcadell. Els carrers de Premià eren escenari dels nostres incerts anhels, i la música donava sentit al diàleg entre l'ànima que emergia i el cos que maldava per esclatar.\nDesprés el trio de Tete Montoliu va passar pel Patronat, i aquell vespre el jazz va donar un sentit nou a l'existència comuna. I amb la Mirasol, Sisa, la Dharma, Música Urbana i tants grups com vam aconseguir fer actuar al Patronat vam saber que la música ja no ens abandonaria mai.\nDes d'aquells anys el món ha girat amb molta més rapidesa i violència que nosaltres. Tants somnis arrabassats, tants dies perduts entre la boira de la frustració, tants amics que han sotsobrat entre les convencions socials d'una civilització esgotada.\nAra ens diuen que ens hem quedat enrere per no haver corregut prou, que no hem estat prou pragmàtics. Però quan ja tot ja sembla perdut, només la música, que és on habita el futur, ens ha salvat del desastre. és per això que les 500 emissions de Sound system són també la crònica de la nostra vida.\nMax Sunyé i Emili Maleriola en ple duel de genis de la guitarra. En Pagès s'ho mira, en Ramon medita i el tècnic Carles Soler fa que soni be.\nSound system és un programa musical que presenten Àngel Pagès i Ramon Martínez cada dimarts de 21 a 22h a Ràdio Premià de Mar.\nPublicado por Rafael Vallbona a dissabte, de gener 30, 2016 Cap comentari:\nAeroport de primera, accessos de tercera. Per molt que es dissimuli amb l'estrena del metro, si algú que viu a 25 quilòmetres de plaça Catalunya, triga tant en anar al Prat com en volar a Amsterdam, l'espaterrant inversió no els fa cap favor.\nPer arribar a la T2 són 14 estacions des de Zona Universitària, que no és un hub de comunicacions, precisament. Des de Catalunya, que si que ho és, són 26 estacions, i des de Sants o Passeig de Gràcia, 19. Ara, de l'avió a la Fira només hi ha 9 parades. Celebrant l'avantatge que pel Prat i l'Hospitalet representa el metro, ara, a la resta no els serveix de gran cosa. Al contrari.\nL'estrena del metro alentirà, per no dir paralitzarà, la imprescindible millora del tren a l'aeroport. En l'habitual gest de submissió institucional, homenatgem el congrés dels mòbils, i la xusma que continuï anant amb el lent, brut, atrotinat i car tren de la RENFE, que passa cada mitja hora i deixa tant lluny, que cal agafar un altre autobús per arribar a la flamant T2. Un lloc excessiu, que és més un centre comercial que una infraestructura.\nAmb unes botigues menys hi hauria hagut pressupost per renovar el túnel de sortida de l'estació del tren: com a portal de Catalunya fa fàstic.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de gener 28, 2016 1 comentari:\nSosté en Vicenç Altaió que, un dels elements de renovació en la literatura catalana a finals dels setanta, va ser que els autors amb més força i idees noves provenien de fora de Barcelona; allò que ara l'oficialitat en diu el territori i que abans en deia comarques: tot plegat el mateix to insolent. Aquella empenta, que es vertebrava a la universitat o en col·lectius d'afins, va sacsejar prou la vida cultural per decantar la literatura dels vuitanta vers la modernitat i apartar-la del neonoucentisme.\nAvui, amb una societat més oberta i diversa sorprèn que, tot i el col·lapse de la cultura oficial a Barcelona, institucions, mèdias i agents continuïn sords i cecs al desplaçament del protagonisme cap els marges. És una actitud altiva que posa en ridícul la pròpia carcassa institucional de la cultura. Per què la perifèria ja no vol ocupar les trones urbanes, no li cal; mou dinàmiques pròpies, globals i potents bandejant l'escarransit poder mesocràtic, que s'ho mira impassible i incapaç.\nDos exemples: tothom parlarà aquests dies de BCNegra, una cita repetitiva que dona voltes sobre si mateixa de pur cansament, però no tanta gent ha parlat de Tiana Negra, el primer festival de 'polar' català, consolidat gràcies a un model basat en la proximitat, la interacció entre autors i públic i el caràcter estratègic amb que l'assumeix l'ajuntament. Una mica més amunt, ràdio Premià celebra dissabte 500 emissions de Sound System, un programa musical que rastreja tendències, presenta estètiques i posa en valor amb saviesa la musica popular sense intromissió de la indústria ni les modes. I? Un estiu el va emetre la Xarxa; res més. Cap a quin abisme va la ciutat cultural si no vol veure-hi quan és clar?\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de gener 28, 2016 Cap comentari:\nLa cultura oficial, la de los premios y reconocimientos, a menudo no es más que una simple repetición de esquemas y modelos que fatigan al auditorio y anquilosan al creador. Ante el desapego del rceptor hacia este paradigma, abúlico por repetitivo, la crítica y la academia siempre culpan al público y justifican al autor. Así, los géneros culturales se clonan en un proceso de degradación imparable hasta el hastío desesperante. Así, quién lee, quién va al cine, si buena parte de la creación actual es una copia del original que algún día fue?\nCarles H. Mor no escribía poemas, inventaba géneros poéticos. No redactava crítica de arte, recreaba el ensayo sobre arte. Decía: “es realmente poesía lo que escribo? O es antipoesía? Al fin y al cabo, la antipoesía también es un gènero, pero menos institucionalizado”. Y por menos institucionalizado el autor entendía el escalaborn, la paraparemia o el hiposeptimí, géneros todos inventados por él. Carles H (por Hernández) Mor publicó hace diez años ‘Coma induït’, y ya advirtió que el lector quedaría traspuesro si intentava una interpretación al uso. Ahora ha vuelto a dejar sin sentido a sus lectores y amigos, porqué el coma ha sido definitivo. H. Mor falleció el miércoles en Sant Feliu de Guixols a los 76 años. La cultura pierde a su revolucionario más creativo, docto, ameno y querido. Todos llevaremos algo rojo por ti, Decía ayer Laura Borràs, directora de la Institució de les Lletres Catalanes en alusión al color que el poeta siempre lucía en su atuendo (sus calcetines rojos eran populares).\nHernández, el teléfono, vociferaba yo a su contestador cuando quería hablar con él. Casi nadie más le llamaba así; era H. Mor o H., a secas. Nacido en Lleida en 1940, estudió derecho, filosofia, letras y periodismo, publicó más de cuarenta libros, ha dejado un poso profundo y potente en la geneación de jóvenes poetas actuales, y amó a la también poeta Esther Xargay con la misma original intensidad con la que inventó géneros y formalizó teorías sobre arte. Los mejores recitales poéticos que se han podido oir en años eran los protagonizados por este dúo de mentes en ebullición constante.\nGanó unos cuantos premios, porqué se lo merecía y porqué dan de comer: los Jocs Florals del 2012, el Cadaqués a Rosa Leveroni del 2003 o el Joan Fuster de ensayo de 1999; pero no lo mencionaba. Los premios son peligro de carcoma mental y creativa. Y eso, a H. Mor no le sucedió jamás.\nForjado artísticsmente en el rupturista y comprometido políticamente Grup de Treball durante los setenta previos a la transición, en él la actitud era la fuerza que lo impulsaba a crecer como creador más allá de los límites del mainstream cultural que se gestaba en la Catalunya postfranquista y Pujolista. Ensayo, teatro, novela, guiones, traducciones, video creación, exposiciones, recitales, actuación; cualquier aspecto de la cultura era un terreno propicio para que Carles H. Mor lo revisitara proyectándolo más allá de los estereotipos al uso.\nPublicado por Rafael Vallbona a dimecres, de gener 27, 2016 Cap comentari:\nOFÈLIA DRACS A TIANA NEGRA.- A qualsevol literatura serien els mestres; aclamats, respectats i, sobretot, els més llegits. Però com que són catalans, han rebut un homenatge al festival Tiana negra, que així ha rescatat de l'oblit una de les contribucions més audaces i reeixides per a la modernitat de les nostres lletres al tombar dels anys vuitanta.\nEn moltes coses, la majoria, si no som normals és per què no ho volem ser. Gràcies a l'Àlex Martín i al Sebastià Benassar per donar llum als 'ofelius', encara que només fos per un vespre; estelar, això si.\nD'esquerra a dreta: Àlex Martín (de peu). Quim Carbó, Pep Albanell, Margarida Aritzeta, Isidre Grau, Antooni Serra, Joan Rendé i Sebastià Benassar (organitzador).\nPublicado por Rafael Vallbona a dissabte, de gener 23, 2016 Cap comentari:\nMala política la que paralitza la resta de discursos eixordant amb el seu soroll impassible els relats socials. Ha aturat el país, ha avortat projectes per no saber si hi havia interlocutor a l'altra banda i quina capacitat de gestió tenia, ha frenat el debat entre creadors, promotors i institucions, i totes les administracions s'han empeltat del fre imposat pel discurs polític\nAra sembla que potser és el moment idoni per reprendre la dialèctica, la discussió, els anhels. Neix La vocal de Lis, una editorial impulsada per gent jove que asseguren que faran d'editors (ofici en vies d'extinció), cuidant l'autor i el llibre, dissenyant la promoció i organitzant activitats al voltant de l'obra. Allò que no fa gairebé ningú. El mateix dia arriba la primera tramesa de Hänsel* i Gretel*, digital que treballa el terreny del debat prospectiu vers la nova ciutat cultural. Crítica, proposta i discussió amb firmes com Pepe Ribas, Albert Serra o Martí Font, i impulsat per Fèlix Riera i Llucià Homs. Se sap també que, 35 anys després, els activistes de Quaderns de la Font del Cargol, que empenyia al Maresme en Valerià Pujol, tornaran a les llibreries. La primavera durà el primer volum, una antologia del moviment que va aportar autors com Martí Rosselló o Pep Bras. I tot la setmana en que Montse Ayats, d'EUMO, presideix l'Associació d'Editors en Llengua Catalana. Aire i saba nous amb emergents com Joan Sala (Comanegra) i consolidats com Enric Masllorenç (Cruïlla). Una renovació il·lusionant per al sector després d'una època on sovint s'ha deixat endur per paràlisi del discurs polític. Una cosa que no farà la Carme. M'escriu il·lusionada amb el postgrau de llibreries que ha començat en aquest moment idoni.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de gener 21, 2016 Cap comentari:\nLa xarxa acaba de parir un nou fill: Hänsel* i Gretel*, una publicació cultural oberta a les veus més representatives de la cultura i la creativitat de la ciutat de Barcelona, on es poden expressar, des de la crítica, la divergència i la proposta, sobre una nova ciutat cultural. Una nova ciutat cultural que s’està construint i projectant.\nLa revista està dirigida per Llucià Homs i Fèlix Riera, i te un consell editorial format per Xavier Marcé, Núria Cuadrado i Eduard Escofet.\nI aquest és el primer article que hi publico:\nDel col·lapse i l'oracle\nLa crisi i les preceptives retallades pressupostàries han posat en col·lapse la cultura oficial. Sense diners, les mastodòntiques institucions i iniciatives culturals de la mesocràcia evidencien l'alarmant falta de prospectiva. Ho reconeix el director del MACBA, Ferran Barenblit, dient que 'li cal una mica de punk'. De veres creu que els amos del museu, una joguina burgesa que l'administració mai no ha sabut conduir, estan per elevar Malcom McLaren a la categoria de projecte museogràfic?\nPerò la sotsobra del MACBA no és la única. El MNAC, amb més espai que murs, es lloga per a festes i comunions, i els turistes el visiten per les vistes des del terrat; insòlit per un equipament que presumeix de canònic. Així, el model de grans exposicions és inexistent a Barcelona. Com nul o erràtic és el model de teatre i música públics, envellits i caducs en estar pensats per quan, amb diners, es tapava la falta d'idees.\nL'anquilosament de les estructures de la cultura oficial, i inexorable al cap i a la fi, s'està suplint amb un teixit cultural nou, intens, atent a les mutacions i, sobretot, capaç de viure i créixer al marge del dirigisme polític i mediàtic: el primer s'omple la boca de les (poques) ajudes que li atorga, i el segon l'ignora mentre pot. Així els va passar als creadors de Sónar, que no els volia ningú fins que el regidor de cultura els va donar una empenta. Ara, el seu fill, el Mira, creix amb pressupostos justíssims, ajudes en forma de cerveses i massa servitud institucional per les molles que rep a canvi. I si no esclata, això el farà naufragar sense que a cap mastodont cultural que consumeix l'escàs erari públic li tremoli la papada, és clar.\nA Barcelona els llenguatges artístics del vídeo, el 3D i el digital, la música i les escenes d'avantguarda estan transformant els fonaments culturals. Formulen propostes de creixement i avancen en un debat intens que obvia expressament els agents de la cultura oficial inert i sense idees. I és gràcies a aquest criteri que poden avançar vers la formulació d'un projecte que va transformant les estructures culturals de la ciutat i posant-la al nou mapa de les 'ciutats arti'; un plànol on no hi surten segons quines baluernes\nLlegiu-ho també a Hänsel* i Gretel*. Publicació cultural sobre la ciutat de Barcelona.\nPublicado por Rafael Vallbona a dimarts, de gener 19, 2016 Cap comentari:\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de gener 18, 2016 Cap comentari:\nQue no es venguin prou llibres no vol dir que es llegeixi menys. En un any de vida la biblioteca Carles Rahola de Girona ha tingut més de 370 mil visitants, que no és poc. El digital de cultura Núvol ha arribat al milió de lectors; l'ús del català continua creixent més a la xarxa que al carrer (sic). I de llibreries en tanquen (com tanquen merceries), però també n'obren de noves; i n'hi ha que creixen. A Sant Just Desvern Silvana Vogt i Arnau Cònsul han inaugurat Cal Llibreter, una llibreria amb vocació literària i generalista en una antiga merceria (com fa deu anys va fer Casa Anita). I al Poblenou, on hi havia hagut la popular botiga de roba Juanita, s'hi traslladarà aviat Nollegiu, una de les noves llibreries (2013) de més èxit. Per això abandonen el petit local del carrer Amistat i s'instal·len a les tres plantes de la que va ser una de les botigues més emblemàtiques del barri, sobretot per les núvies. I diu molt dels propietaris i de la gent del Poblenou (sobretot de qui llegeix), que lloguin el local a uns llibreters en lloc de fer-ho a una franquícia. I com què, com deia en Huertas Claveria, el Poblenou és el primer poble de la costa, insistim en la importància que s'obrin llibreries als pobles, que no tot és Barcelona.\nSi es venen menys llibres, però la gent va més a les biblios i s'interessa més per la difusió cultural, vol dir que l'èxit de les noves llibreries rau, sobretot, en la capacitat dels qui les regenten per atraure el públic cap a llibres que encara no sap que els vol llegir. "Aconseguir engrescar un no lector és un orgull", diu Xavier Vidal, de Nollegiu. No és fàcil, però és això. Després hi ha els avatars del mercat, però el triomf és fer atractiu el desconegut.\nPublicado por Rafael Vallbona a diumenge, de gener 17, 2016 Cap comentari:\nLa darrera transmutació del camaleó. El duc blanc i negre del paquet de Gitanes i un suau "Bonsoir París, je m'appelle David Bowie", l'amant de China girl i d'Absolute beginners, i l'aràcnid gegant que va envair el Mini-estadi una nit de primavera, viuran per sempre el record d'aquell músic de metro a l'estació del carrer 14 cantant Space Oddity. Quan tot Nova York era part de la meva odissea.\nLa banda sonora de les nostres vides ens visita als llocs més inesperats.\nI per si no en teniu prou i voleu una versió més oficial.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de gener 11, 2016 Cap comentari:\nEntre els Barça-Espanyol i el no de la CUP, el nivell de la bona educació pública i el diàleg del que tan presumim els catalans està per sota de zero.\nAquest club que glorieja els seus valors i en el qual s'emmirallen milions d'infants i joves d'arreu del món, faria be en renyar públicament una de les seves estrelles que, és de sobres sabut, es vanta de provocar i no se n'està de faltar al respecte a qualsevol rival. Però es veu que, si ets un bon futbolista, pots ser tan mal educat com vulguis, i encara et riuen les gràcies.\nAtiats, suposo, per les males maneres d'aquest xicot, desenes de persones s'estan dedicant aquests darrers dies a insultar i posar els membres de la CUP de volta i mitja. La legítima i democràtica decisió de no investir Mas ha encès el hooliganisme polític entre persones fins ara d'ordre i seny, que aprofiten les xarxes asocials i els mèdia per dir-los de tot.\nEls catalans estem orgullosos d'entendre'ns parlant, de promoure els valors ètics i socials i tot de coses així.\nPerò darrerament, entre el futbol, la política i els tèrbols vents del món, potser estem perdent modus i vergonya. Vigilem, a veure si al darrera no perdem també l'honra. I llavors si que no serem res; ni poble.\nPublicado por Rafael Vallbona a divendres, de gener 08, 2016 Cap comentari:\nAmb un concert de l'Orquestrina Galana, que rememorarà els 35 anys del disc Ball amable, tot una fita en la música popular catalana, divendres comença al CAT de Gràcia el Tradicionàrius, el festival de música folk més important del país i cita de referència al sud d'Europa.\nEnguany he tingut l'honor de ser escollit per a escriure el pròleg del programa del festival. És aquest:\nMelodies de la nostra vida\nNascuts en una societat abocada a la desmemòria, la generació dels 60 va construir les primeres referències musicals amb els Beatles, els Stones, Dylan i la càrrega de descoberta i experimentació vital que tots plegats comportaven. Fills d'un país sense passat ni futur, va ser gràcies al missatge de llibertat i de trànsit vers un nou temps canviant (The times they are a changin no era una broma, era una consigna), que vam ser capaços de construir un imaginari cultural, cívic i polític nou i original, què va anar més enllà de l'herència resistencial i de la feixuga derrota que la societat catalana duia escrita al rostre en aquells anys de plom d'infantesa i adolescència. El rock era un indicador de vida moderna que mantenia encesa l'esperança per a les joves generacions; un avenir, però, que quedava llunyà de la tradició cultural catalana, somorta en el fracàs social de la guerra.\nI per aquell camí vam descobrir el folk, que amb Pete Seeger, Joni Mitchell i tants d'altres ens va descobrir l'arrel tradicional que lliga la música amb la societat de la seva època, una música que parteix de les melodies del poble i pren una expressió contemporània: el big bang de la cultura catalana de postguerra. La refundació d'una nova/vella idea de país, amb un peu en la tradició i el llegat, i l'altre amb els esdeveniments socials, cívics i culturals que donen consistència al món. El retorn a la Catalunya cosmopolita consolidada als anys vint i trenta; un lloc d'on mai no ens hauríem d'haver mogut.\nEl Grup de folk va donar forma a aquella quimera. I els festivals no van ser un miratge, van ser una llavor, i el Canet Rock de 1975 la gran col que en va florir en una nit de música i futur. Els Coses van capgirar la cançó d'autor, que ja començava a fer badallar als més joves, introduint l'estètica i el llenguatge del folk rock britànic que havien mamat de Pentangle o Fairport Convention. I a tombar els vuitanta, la colla d'aprenents d'escriptor de 'La font del cargol' va demanar l'Orquestrina Galana de participar en una festa-performance literària que va acabar essent una de les gresques més pop i desenfrenades que hi ha hagut mai a Premià de Mar. La xarxa s'anava trenant. La música popular havia passat a format part del pòsit cultural de les generacions joves amb la mateixa naturalitat que Lou Reed, la ma lenta d'Eric Clapton o Quadrophenia dels Who. I el Centre Artesà Tradicionàrius (CAT) recollia suports per posar-se en marxa a Gràcia i situar la música tradicional al lloc que li correspon i obrir-la als més joves.\nLes melodies de la nostra vida sonaven tant a Fender com a gralla, o de fet a una conjunció estranya d'ambdues. La Dharma ho va llegir ràpidament i fins i tot els carrers de Madrid es van omplir de clams: 'con la Dharma se arma'. Ens sentíem cridats a participar activament en la construcció d'un nou país i estàvem convençuts de fer-lo més just, modern i de progrés. La música va ser part essencial en aquella presa de consciència i de recuperació de la memòria: la tradicional per entendre d'on veníem, el pop i el rock per saber on volíem anar. I ens vam proposar ser catalans com a forma pròpia de ser universals.\nI vagar tothora pel món com autèntics Woody Guthrie amb una melodia que ens reconegui i que, a la vegada, ens apropi a la resta de civilitzacions. Per què aquesta terra és la nostra terra.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, de gener 07, 2016 Cap comentari:\nAls 25 anys de la mort de Pedrolo el cine explota amb disparitat d'opinions el seu més gran èxit Mecanoscrit del segon origen, però els lectors el van oblidant. "L'enemic a batre", com el va qualificar Mercè Rodoreda, és l'enemic abatut?\nCastell de l'Aranyó, casa natal de Pedrolo\nLa llegenda del pelegrí que, en no ser acollit pels amos del mas, els va convertir els pallers i el bestiar en pedres, defineix el caràcter de l'Aranyó, un llogarret mig despoblat a l'altiplà de la Segarra dominat per un enorme castell del segle XII, convertit en casal el XVII, i amb dues grans roques en forma de paller que inquieten al visitant. Al castell de pedres gèlides i portalada obaga, llavors propietat d'una família de modesta noblesa rural del secà, hi va néixer l'any 1918 Manuel de Pedrolo.\nEl terròs impressiona al viatger que, en sentir a la pell el seu caràcter aspre i dur i els horitzons infinits i clars, pensa de seguida en Cormac McCarthy, Don deLillo, Win Wenders o en impactes recents com el film Nebraska. És llavors que repassa lectures com Joc Brut, Tocats pel foc o Mossegar-se la cua, i redescobreix una modernitat tan intel·ligent i potent que encara avui costen d'entendre a una cultura històricament poruga com la catalana. En Jordi Coca, autor de Pedrolo perillós?, un clàssic de 1973 reeditat el 91, sosté què "l'obra de Pedrolo es excessiva en tots els sentits per la varietat tècnica i temàtica. Això desconcerta i provoca una mena d'impossibilitat d'entrar-hi. Els nous editors, els nous crítics i el nou públic el desconeix i, per tant, estem en un carreró sense sortida." El professor de la universitat de Salamanca Àlex Martín és quasi tan contundent com la duresa de molts personatges pedrolians, ànimes tocades pel fred que baixa del Montsec a la plana segarrenca: "Va ser un home avançat al seu temps. Una veu incòmoda per les estructures del moment. A una literatura avorrida i abstreta hi va introduir noves tendències. Entre elles les literatures populars, tan desprestigiades i repudiades pels escriptors i les patums universitàries del moment."\nBatxiller a Tàrrega, estudis de psicologia estroncats per la guerra, cenetista i artiller de l'exèrcit popular, Pedrolo és un personatge tan atípic en la cultura de postguerra, que només un altre outsider com Rafael Tasis pot veure en ell el futur novel·lista capaç d'atraure la modernitat de la literatura americana i europea a les lletres catalanes per ampliar la base lectora amb relats de qualitat i gran difusió. L'erotisme, el gènere negre o el desgraciat home del carrer dels 60 convertit en literatura renoven l'esllanguit paisatge literari, però no agraden gens a l'oficialitat. "A Pedrolo li interessava la condició humana, la gent corrent, les conductes i els límits." diu l'Àlex Martín, "Molestava l’asfíxia que mostrava (cas de Joc brut) perquè els seus personatges estan predestinats a la fatalitat, a l’obstrucció del sistema, a no tenir sortida, no saben on van. Ell i en Mario Lacruz –El inocente- van aconseguir burlar la censura fent textos que es llegien entre línies."\nIncomoditat que es trasllada a les idees polítiques. Fill de l'existencialisme profundament sartrià, la cultura catalana dominant és incapaç d'assumir que un home de plantejaments radicals sigui també el que més ven, el més popular: "L’enemic a batre és Pedrolo, el seu èxit és insultant.” diu Rodoreda en una carta a Joan Sales. Pedrolo rep el Premi d'Honor el 1979, ella l'any següent. Avui Pedrolo és un autor que desapareix de l'imaginari del lector català. Andreu Martín, com molts autors descendent directe de Pedrolo, "em va descobrir la possibilitat d'escriure una digna novel·la policíaca ambientada al nostre país" és realista, és a dir, cru: "som una societat tan ingrata, de memòria tan curta, que m'estranya que hi hagi gaire gent que encara el tingui de referent".\nPedrolo l'any 1979 al seu estudi (FOTO. Robert Ramos / Ara)\nMecanoscrit, clàssic contemporani\nPublicada el 1974, la història de l'Alba i el Dídac en un món arrasat és un dels llibres més llegits en català, sobretot pels joves. Un còmic, una mini-sèrie (1985) i la traducció a força idiomes van projectar durant anys l'obra de Pedrolo. Però el long-seller ha ofuscat a altres títols seus considerats millors.\nAquest any s'ha estrenat la pel·lícula que va engegar Bigas Luna i que va acabar Carles Porta en morir el director. Crítiques discretes i un modest èxit de taquilla no han ajudat a rellançar l'obra de l'escriptor. Tot i això, Mecanoscrit és un clàssic de la literatura europea contemporània.\nL'Enric Calpena ha escrit una biografia de Barcelona (ed. 62) digna d'elogi. Primer per la lleugeresa del text i l'exactitud i visibilitat de les idees que hi aboca. Fugint de formes feixugues ha fet una crònica de la història de la ciutat en 156 apassionants episodis que es llegeixen com una novel·la de no ficció. Segon per l'ús de documentació exhaustiva com correspon a un periodista especialitzat en difondre la història a premsa, ràdio i TV. I tercer pel reconeixement que es mereix una feinada solitària i ingent com la seva.\nL'any 2013 Le Livre de Poche va publicar Dictionnaire historique de París. És un diccionari amb tots els ets i els uts: 48 autors, més de 400 articles, 200 pàgines il·lustrades i 828 amb text de cos 6. Tapa tova, estoig de cartró i 28 €. Un vademècum que es ven com xurros a llibreries populars com Gilbert Jaune. És a dir, tot el pes de l'academicisme al servei de la divulgació. Una altra forma de difondre la història. La diferència: el pressupost.\nAlgú atorgarà al llibre d'en Calpena la responsabilitat del relat històric de la ciutat, com fins no fa molt carregaven el pes de la història del moviment obrer a un llibre d'en Josep Maria Huertas de 1971 que costa de trobar fins i tot a les biblios. I mentrestant els historiadors, responsables d'escriure la història, dediquen el temps a barallar-se per clientelisme polític o a anar a sang amb els col·legues que col·laboren als mèdia.\nTenim un problema amb el relat de la història. Hi ha cròniques excel·lents com el d'en Calpena, però algú hauria d'agafar una colla d'historiadors per les orelles i posar-los a treballar en un diccionari històric de Barcelona, per exemple. Que no només de turistes i veïns viu la ciutat.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de gener 04, 2016 1 comentari:


TOP GRUPS | Billy Elliot es podrà veure a Barcelona a partir de l'1 d'octubre Billy Elliot es podrà veure a Barcelona a partir del 8 d’octubre – Pàgina 39 – Reserva el teu grup. Sempre hi sortireu guanyant!\nBilly Elliot es podrà veure a Barcelona a partir del 8 d’octubre\nLa història del nen que aspira a ser ballarí i sacseja l’Anglaterra obrera dels anys 80 farà parada al teatre Tívoli de Barcelona a partir del 8 d’octubre. Després d’un èxit flagrant a Londres, Broadway i Madrid, el musical de Billy Elliot es podrà veure per primer cop a la capital catalana, on es preveu que es mantingui en cartellera fins al març del 2021.\nEn una realitat social en què els homes practiquen boxa i treballen a la mina, Billy decideix aferrar-se al seu somni: ballar. Un espectacle amb un destacable rerefons politico-social, que traspua positivisme i posa en dubte la rigidesa de convencions socials que encara es troben molt vigents en la societat actual. Una història vibrant que transcendeix el pas del temps.\nA l’esplèndida adaptació duta a terme pel director David Serrano i a les coreografies dissenyades per Peter Daling, s’hi suma la sublim música del mestre Elton John, que va concebre aquesta partitura amb plena consciència del poder transformador de l’art.\nEl poder de l’art. L’art que inspira. El que transforma les vides. El que pot fer-te contemplar la vida com mai havies imaginat. I portar-te molt més enllà dels teus millors somnis. [Elton John]\nRecentment, el productor musical de l’espectacle, José María Cámara, assegurava en una entrevista a RAC 1 que la ciutat de Barcelona garanteix l’alt nivell de preparació i excel•lència que requereix l’obra. I és que l’elenc artístic que s’està formant a l’escola de dansa Coco Comin és d’una qualitat extraordinària.\nVam muntar l’escola Billy Elliot a la Coco Comin, a Barcelona, per comprovar que hi ha el talent necessari -com era d’esperar- perquè Barcelona sigui l’única altra ciutat que pugui oferir aquesta obra amb les garanties d’excel•lència que exigeix. [José María Cámara a RAC1]\n“BILLY ELLIOT. El musical” no farà gira i només es podrà veure a Barcelona. I des de Top Grups us ho posem fàcil perquè no us perdeu aquest gran fenomen de masses!


Cementiri de Beaudéan (Midi-Pyrénées, França) | Patrimoni Funerari.cat\nCementiri de Beaudéan (Midi-Pyrénées, França)\nBeaudéan és un petit poble d’uns encara no quatre-cents habitants, situat a la regió de Campan, entre Bagnères-de-Bigorre i Campan.\nL’església de Saint-Martin, del segle XIV, té un campanar quadrat en forma de torre, rematada per quatre torretes més petites. A l’interior s’hi pot admirar un retaule tabernacle del segle XVIII.\nEl cementiri està adossat a l’església i vorejat d’un mur de pedra. A la porxada d’entrada s’hi recolzen algunes làpides extretes del seu lloc original. Totes les tombes són a terra, la majoria de les quals són modernes i de marbre gris fosc. Els passos entre les tombes estan plens de grava blanca. La imatge següent és una antiga postal, on encara es pot observar l’accés al recinte sense arreglar.\nAl cementiri s’hi conserva una estela funerària discoïdal, sobre una pedra rectangular, ornada únicament amb una creu llatina. És del segle XVIII o XIX. Constitueix testimoni de l’extensió del tipus d’estela discoïdal al Sud de França.\nCom a gairebé tota França, el record dels morts de les dues guerres mundials és present a totes les poblacions. A Beaudéan, trobem una placa blanca, on, amb lletres daurades, hi ha el nom dels veïns morts en ambdós conflictes.\nMés informació a En Memoria (La Vanguardia.es)


L’Ajuntament de Badalona precinta un bar i un magatzem de venda a l’engròs que no complien amb la normativa | La Clau -Revista gratuïta del Maresme\nL’Ajuntament de Badalona precinta un bar i un magatzem de venda a l’engròs que no complien amb la normativa\nL’Ajuntament de Badalona ha precintat avui un bar i un magatzem de venda a l’engròs que no complien amb la normativa. En totes dues actuacions hi han intervingut agents de la Guàrdia Urbana i membres del Departament de Disciplina Urbanística de l’Ajuntament.\nEl bar, situat al carrer de la Selva del barri de Sant Crist, ha estat precintat després que l’Ajuntament hagi rebut queixes dels veïns a causa de constants problemes de sorolls i molèsties. Després de constatar que el bar no disposava de la corresponent llicència d’activitats i que el local no estava insonoritzat, els agents han procedit al seu tancament.\nPer altra banda, el magatzem inspeccionat de venda a l’engròs de productes diversos d’origen xinès es troba al carrer d’Antoni Bori, al barri del Gorg. En aquest cas, s’ha precintat l’establiment en no disposar de la preceptiva llicència d’activitat i presentar riscos per perill d’incendi. A més, en tractar-se d’una activitat d’emmagatzematge, la clausura de l’activitat implica que s’haurà de buidar completament el local de qualsevol producte fins que disposi de la corresponent llicència.\nEl regidor de Via Pública i mobilitat, Daniel Gracia, ha declarat que “aquestes dues actuacions demostren que el Govern de la ciutat treballa de manera constant contra tots aquells que incompleixen la normativa” i ha destacat que aquest incompliment “sovint es tradueix en molèsties que afecten als veïns”.


Ana Rosa i el ministre de Cultura (Mònica Planas)\n3 min. 08/06/2018 22:42\nDivendres al matí, el flamant ministre de Cultura concedia la primera entrevista televisiva. I ho feia, per deferència, al programa on va treballar deu anys, el d’Ana Rosa Quintana. La presentadora el primer que va fer va ser preguntar-li per la seva mare, per com li havia donat la notícia del seu càrrec i què li havia dit ella. Ana Rosa es mostrava especialment carinyosa, amb l’entonació melosa de qui vol exhibir un vincle especial amb el convidat, fins i tot una condescendència maternal. Màxim Huerta, tot i el seu bon to, molt cordial, feia gala de la seva nova actitud ministerial. Una entonació més circumspecta, més lacònic en les respostes i amb una certa rigidesa en l’actitud corporal. Per a qui en el passat no hagi vist mai Màxim Huerta en acció a El programa de Ana Rosa, potser l’actitud no li cridarà l’atenció de manera especial, però el contrast era evident. Màxim Huerta (Max per als seus amics de la tele) es va caracteritzar, com a copresentador d’Ana Rosa, per una espontaneïtat, un sentit de l’humor i una informalitat comunicativa que, segurament, era la seva gran virtut televisiva a Mediaset. De fet, en una etapa anterior i en un registre més seriós, quan presentava l’últim informatiu de la cadena, de matinada, a Huerta ja el singularitzava una capacitat explicativa donant les notícies molt notòria: tenia el do de comunicar bé i de no caure en la cantarella informativa.\nAmb Ana Rosa al costat va abordar des de l’actualitat social i política fins a la crònica més rosa i frívola. Amb tot, ja en la seva faceta com a escriptor i al capdavant d’un programa a TVE de caràcter més cultural, Destinos de película, el periodista mostrava una actitud més intel·lectualitzada.\nEl seu nou rol de ministre ha tornat a comportar un ajustament del to una mica teatral i tot. Ha adoptat un registre més formal, una mica més florit i pausat: “ Cultura somos todos nosotros y habla de nosotros, del ayer, del hoy y del mañana. Nada nos representa mejor en el exterior que un plato, un cuadro o la música que venimos escuchando ”.\nHuerta va reivindicar la seva dècada televisiva al costat d’Ana Rosa recordant que també és cultura el que veuen milions d’espectadors “ porque es gente que también va al cine, compra discos y va a restaurantes más o menos elaborados ”.\nEl nou ministre va justificar els seus tuits: “ Igual que en algún momento le he dicho a mi madre, que es la persona que más quiero, «Mamá, no puedo más » y he dado un portazo, ¿cómo no voy a criticar a personas que no conozco? ” En el seu debut com a ministre, Màxim Huerta està evidenciant un discurs una mica naïf, en què sembla que vulgui explicar a l’audiència què és la cultura, com si fos una cosa que ens vingués de nou i posant uns exemples una mica infantils.\nNo deixa de ser simptomàtic, però, que el nou ministre provingui d’un llarg bagatge en una cadena, Telecinco, que la cultura l’ha fomentat tan poc. Més aviat al contrari.


Hi havia una vegada un noi mogudet, hi havia una vegada un curioset, de mati ja començava a buscar de tot, per apendre molt i per decidir bé... després de tot el día, d'estar enfeinat, per fi arribava un moment de descans...\n( li posem el tó de la cançó que els hi cantava als baldufos)\nDescansa i torna amb renovades energies. No sé on és el Colom, crec que va tornar del Marroc però no en tinc notícies, mirarem d'esbrinar quelcom... Quina tanca més reeixida, fa por i tot!!!\nTrankil, pere, no ets l'únic que al.lucina, ja ho has vist.\nVa bé, el curs de fotografia?? potser us han esmentat el photoshop??\nMolt bona, la tanca.\nUf, Pere, em semble que estem tots igual. Massa informació. Però pensa que tens un kp d 7mana per endavant, e intenta no engegar la tele, bé pel futbol sí!!\nJo ho faig i em funciona. apago mobil i tele.\ngenial la foto!!! ai, si tinguéssin tots una mica més de sentit de l'humor la campanya electoral podria ser una altra cosa!!\nem sembla que l'astènia primaveral és un mite. el que existeix de debò és l'astènia tardoral, jo estic igual d'esgotada i amb gran necessitat de descansar...\ndescansa i torna!\nDescansat del tot, en aquest moment. Gràcies per la cançó, aiguamarina.\nJa has vist, júlia, que només em calien unes hores. Avui he tornat a passar pel lloc on hi havia la tanca i havia canviat de cares. M'agradava més la meva.\nSí, xurri, qui més qui menys al·lucina :-) El primer dia de curset em va avorrir, però més m'hagués avorrit en un altre. Res de programes punters de tractament d'imatge, tot a base de programes gratuïts.\nQuant a la tele, jbauer, avui no m'he pogut resistir, demà em tocarà la ràdio. Amb el mòbil no tinc problemes: en aquest moment no sé on l'he deixat.\nCom han de tenir sentit de l'humor si carreguen sobre les seves espatlels tots els nostres problemes ;-)\nNo t'enganyis, hannab, tu no tens astènia primaveral ni tardoral, el que tu tens és una activitat frenètica que supera la temporalitat estacional. Fes una mica de bondat -d'acord, et demano un impossible- el cap de setmana.\nui, el Colom va estudiar magisteri amb mi (bé, anava un curs darrere meu) a la Normal, hehehe... tinc una foto en un tobogan que si l'hagués venut en el seu dia potser m'hauria forraaaaaaaaaat!!!\nVa, arare, posa la foto. Si te la vols vendre, potser els blocaires podríem recollir diners. Recorda que em deus una altra foto.\nEn Carod anava amb mi a la facultat, encara que no sé en quin curs... ja saps, coses del pla maluquer.


Visions adolescents sobre la marihuana | TOT VA PERFECTAMENT\nVisions adolescents sobre la marihuana\nVuit entrevistes a adolescents sobre el seu consum i el del seu entorn\nView more documents from SobreDrogues.net _ Servei de Salut Pública de l’Ajuntament de Granollers\nDocument elaborat per: SobreDrogues.net\nGranollers_Acció Municipal en el consum de drogues\nServei de Salut Pública i Consum – Ajuntament de Granollers\nDescarrega’t el document en pdf clicant aquí\nJordi Bernabeu Farrús. Psicòleg i tècnic del Servei de Salut Pública i Consum\nSandra Anguita Moreno. Llicenciada en Psicologia. Ha realitzat les pràctiques al Servei de Salut Pública durant el curs 2010-2011\nDaniel Mancera Martínez. Integrador Social. Estudiant d’Educació Social. Ha desenvolupat un Pla d’Ocupació al Servei de Salut Pública durant el 2010\nI les 8 persones que pacientment s’han deixat entrevistar\nEls agraïm el seu temps i la seva paciència\nProtocol per a citar aquest text:\nBernabeu, J, Anguita, S, Mancera D. Visions adolescents sobre la marihuana. SobreDrogues.net. www.sobredrogues.net/visionsadolescents. Setembre de 2011.\nAquest text es planteja exposar elements concrets de diferents realitats sobre el consum adolescent de cànnabis, alhora que pretén aportar qüestions per a la reflexió i posterior intervenció. Està permesa, i vivament aconsellada, la reproducció total o parcial d’aquests continguts. L’única condició és que figuri primer el nom dels autors i després el de tots els qui hi hagin introduït comentaris i/o millores. Totes les còpies han de portar aquesta nota de copyleft.\nEl Servei de Salut Pública treballa, des de fa anys, en la prevenció dels usos de drogues entre la població general, amb especial èmfasi a la població jove i adolescent. L’any 2007 es posa en marxa l’estratègia municipal Granollers_Acció Municipal en el consum de drogues 2007-2010. I en aquest marc es creen -entre d’altres- dos serveis que permeten un apropament al col·lectiu adolescent consumidor: (1) el Servei Municipal d’Informació i Assessorament sobre Drogues; i el (2) Programa de Mesures Alternatives per a menors sancionats per consum de drogues1.\nA partir de l’experiència d’aquests dos Serveis hem realitzat diferents entrevistes obertes a adolescents i joves amb la finalitat de conèixer la realitat que envolta als adolescents consumidors de cànnabis.\nCaracterístiques dels adolescents entrevistats\nS’ha entrevistat individualment, en el nostre servei, a vuit adolescents d’ambdós sexes d’edats compreses entre 15 i 18 anys. S’ha aprofitat els usuaris que assisteixen al programa de mesures alternatives per sancions relacionades amb el consum de drogues. Tot i que som conscients que això pot provocar un biaix en determinades interpretacions, hem valorat que la seva realitat propera al consum i a determinades experiències pot ser-nos de gran utilitat.\nCaracerístiques dels entrevistats\nÉs un grup clarament inserit en la dinàmica de vida juvenil que fa del temps lliure i el cap de setmana el seu punt d’identitat i referència. Amb consums vinculats, bàsicament, a l’alcohol i cànnabis. Tot i que la majoria no tenen el graduat, i aspiren a inserir-se en el mercat laboral, són conscients de part de les dificultats d’aquest procés d’inserció.\nQuè s’ha tractat i sobre el que han parlat\nSe’ls ha preguntat sobre les seves pràctiques, impressions, percepcions, etc. Utilitzant l’estructura següent4:\nInici del consum\nHàbits i maneres\nConseqüències del consum\nPercepció de riscos\nConductes de risc\nReacció de l’entorn\nValoració dels referents\nGuió de l'entrevista\nAquest text no vol convertir-se en un estudi. Només es planteja exposar elements concrets de diferents realitats sobre el consum adolescent de cànnabis, alhora que pretén aportar qüestions per a la reflexió i posterior intervenció.\nA continuació us extraiem un resum de les vuit entrevistes realitzades.\nL’edat d’inici en el consum de cànnabis oscil·la entre els 13 i els 16 anys.\nTots comencen a fumar amb els amics, al carrer i durant el temps lliure.\nExisteixen diferències a l’hora d’analitzar la primera experiència: la majoria parla en positiu, i les referències negatives tenen a veure, principalment, amb el gust de la maria (“em picava”). Tot i això, cap d’ells va sentir malestar la primera vegada que va consumir.\nEls motius d’aquest primer consum tenen a veure, bàsicament, amb la curiositat. Pocs al·ludeixen a la pressió de grup.\nReconeixen que no tenien prou coneixement de la substància en aquell moment.\nRespecte el què fumen (haixix o marihuana?) la tendència és fumar marihuana barrejada amb tabac. Excepcionalment l’han consumit menjada, i molt eventualment han fumat amb altres estris tipus catximbes o bongs. Tot i que coneixen aquests instruments i el seu funcionament.\nLa tendència a fumar marihuana està molt per sobre a la de fumar haixix. No hi ha cap dels entrevistats que només consumeixi haixix exclusivament.\nLa meitat fumen a diari i l’altra meitat mostra patrons de consum diferents: (1) només quan surt de festa, (2) 3 o 4 porros a la setmana i (3) només els caps de setmana (no cal que estiguin “de festa”).\nLa majoria afirma fumar amb més intensitat durant les vacances. Així com també reconeixen períodes de més intensitat als inicis del consum.\nUna gran majoria afirma que ha tingut períodes d’abstinència. I apel·len a dios grans motius: voluntàriament -bàsicament per sentir-se “avorrits” del consum- o per imperatiu -després d’una multa per consum-.\nCap dels entrevistats practica l’auto-cultiu i tots compren a venedors o amics.\nTots ells coincideixen en què cada vegada es més fàcil comprar.\nEl motiu que exposen per seguir fumant és generalment: “perquè els agrada”. Tot i no transmetre la idea d’estar “enganxats” sí que reconeixen dificultats per no consumir i manifestar-se abstinents en determinades ocasions.\nEls llocs per fumar són variats: des de cases a locals, passant pel carrer, parcs, places, etc…\nLa majoria de vegades fumen acompanyats (amb els amics). Però afirmen que alguna vegada fumen sols.\nQuan fumen sols ho fan abans d’anar a dormir.\nTots els entrevistats perceben una gran quantitat de fumadors de cànnabis a la ciutat de Granollers. La majoria coincideix en què hi ha una heterogeneïtat de fumadors. Un afirma que els joves de 15 a 16 són els que més fumen i un altre els de 13 a 14 anys.\nLa tendència és fumar amb companys de la mateixa edat, tot i que a vegades es barregen edats.\nAfirmen que a major edat es fuma més a nivell privat i quan un és més jove s’utilitza més el carrer i es consumeix més amb el grup.\nQuasi tots els entrevistats identifiquen espais de la ciutat de Granollers on es consumeix més. Aquests espais i llocs es troben a les afores de la ciutat i en barris concrets.\nLa despesa mitjana es de uns 10€ i 20€ cada quinze dies. La majoria ho rep dels pares. Qui treballa utilitza els ingressos per finançar-se el consum.\nGran part dels entrevistats manifesta haver tingut algun tipus de problema relacionat amb el consum de cànnabis. Els més comentats: baralles, expulsions de l’institut i discussions amb la família.\nTots d’ells han tingut problemes legals relacionats amb el consum que els ha comportat una sanció administrativa per fumar a la via pública o per tinença de cànnabis. Tot i això, es viu com a bastant tolerant el paper dels cossos de seguretat.\nCoincideixen en destacar l’efecte principal del cànnabis com a tranquil·litzant -rel·laxa-.\nNo obstant això, quan reflexionen sobre els efectes es destaquen molts viscuts com a negatius: falta de concentració, pèrdua de memòria, baixades de tensió -marejos-, vòmits, agressivitat, risc de desenvolupar alguna malaltia mental.\nEn destaquen de positius: la hilaritat, el caire social de l’acte de fumar, l’ajut a l’hora de conciliar el son, la gana que entra i com quelcom divertit per se.\nQuasi tots reconeixen que el lloc i la situació influeixen en els efectes que senten al consumir. Pel que el context determina l’experiència.\nQuasi tots els entrevistats reconeixen riscos, separant els de tipus psicològic i físic. Un dels entrevistats afirma que el consum de cànnabis no comporta riscos. I només un, tot i ser un problema freqüent per ells, reconeix que existeix un risc legal a l’hora de consumir.\nLa majoria dels entrevistats reconeix que alguna vegada s’han sentits “atrapats” pel consum de cànnabis. Això és: amb dificultats per deixar-ho voluntàriament, condicionant la seva activitat al consum, “avorrits”, “saturats”, etc.\nDestaquem els següents punts:\nTots els entrevistats han estat en horari lectiu sota els efectes del cànnabis.\nTambé ho han estat treballant o conduint (motos o amb algun conductor “fumat”).\nQuasi tots els entrevistats han sofert baixades de tensió (“pàl·lides”) o marejos per haver consumit cànnabis.\nTots els entrevistats han tingut relacions sexuals sota els efectes del cànnabis. En aquest sentit, hi ha qui ens afirma que el consum “no afecta per res” en les relacions. La resta, de fet la majoria, en canvi, afirma que les relacions son millors i més plaents.\nEls pares de la majoria dels entrevistats saben que el seu fill o filla fuma i la majoria mostren rebuig i no aproven aquesta conducta.\nUna gran part dels entrevistats afirma que els seus professors a l’institut saben que fumen.\nTots els entrevistats tenen amics que també fumen.\nEn alguns casos alguns amics els demanen que deixin de fumar.\nLa meitat dels entrevistats afirma que alguna vegada els companys i/o amics els han avisat i alertat per les seves pràctiques de consum (bàsicament freqüent i “intens”).\nQuasi tots els entrevistats afirma que els que no fumen han pres la decisió correcta i ho valoren molt positivament.\nLa meitat dels entrevistats es relaciona només amb persones que consumeixen.\nTots els entrevistats han consumit tabac i alcohol.\nL’edat d’inici de consum de tabac oscil·la entre els 10 anys -el cas més extrem- i els 15 anys. I la d’alcohol entre els 12 -essent excepcional- i els 16 anys.\nLa majoria d’ells valora negativament la primera vegada que va consumir tabac i alcohol. Apel·len a que el gust no els va agradar.\nTot i això, tots continuen consumint tabac i alcohol.\nTots tenen una opinió negativa tant del tabac com de l’alcohol. Destaquen les conseqüències negatives del consum abusiu d’alcohol.\nConsum d’altres substàncies\nNomés un dels entrevistats ha consumit altres substàncies. I es tracta de cocaïna i derivats de les anfetamines, mdma o speed. En canvi la resta no.\nLes barreges més habituals de substàncies solen ser de cànnabis i alcohol.\nLa meitat dels entrevistats creu que el cànnabis els ha facilitat haver-se iniciat en el consum d’alcohol i tabac. Els altres, no.\nEl consum de substàncies tipus cocaïna, mdma, etc. es viu com a quelcom problemàtic i afirmen sentir-se ferms en la decisió de “no consumir-ho”.\nPropostes d’informació i d’actuació\nMolts dels entrevistats creu que s’informa adequadament sobre els riscos i les conseqüències del consum de cànnabis. Tot i que també creuen que no és suficient. Destaquen que haurien de fer-se més xerrades i portar a més persones i més variades als centres d’ensenyament. Es demana la figura del “consumidor” o “persona que hagi passat pel tema”.\nTots creuen que el consum de cànnabis a nivell adult es troba normalitzat: s’accepta i existeix relativa permissivitat. També opinen que existeix la creença adulta de que el cànnabis porta a provar altres substàncies.\nLa majoria dels entrevistats manifesta que el cànnabis hauria de ser una substància legal i que haurien de rebaixar-se l’import de les sancions.\nEs coneix el Servei Municipal d’Informació sobre Drogues -no amb aquest nom- per les actuacions que es fan a la ciutat. La majoria per les xerrades a instituts i escoles i també com a via de mesures educatives alternatives quan existeix una sanció administrativa.\nEs valora el coneixement al professional que hi ha darrere més que el propi Servei.\nLa valoració del servei per part dels entrevistats és, per norma, positiva. La majoria dels entrevistats manifesta que la feina que es fa des de el Servei els agrada. Sobretot pel que fa a l’estil i el missatge. Tot i això, hi ha qui no li reconeix utilitat o -directament- no li agrada.\nLa majoria saben quines són les funcions d’aquest. I coneixen la feina que es fa. Desconeixen l’existència d’una web d’informació municipal (tot i no anar dirigida a quest sector d’edat).\nTenen referència amb el professional via xarxes socials (bàsicament Facebook). A través del seu perfil personal (no professional). I també per companys en comú. Els centres d’ensenyament apareixen com a nexe comú5.\nDavant la possibilitat de proposar noves intervencions, es proposa:\nAvançar l’edat de les xerrades i fer-les més lúdiques\nExportar-ho a altres municipis\nSi un consum presentés problemes, acudirien al nostre servei -si pot ser acompanyat d’algun amic- o bé als amics. I difícilment, -almenys a l’inici- acudirien a un familiar.\nConclusions i conseqüents reflexions\nEl consum adolescent té a veure, com molt bé indiquen el propis protagonistes, amb qüestions que tenen a veure amb la seva realitat: (1) el grup, (2) el carrer i (3) el temps lliure. Ho viuen com a quelcom positiu (almenys, en la seva essència). I les primeres experiències no són excessivament problemàtiques. De fet, al contrari, generen bon record.\nEn l’adolescència, l’inici en el consum de cànnabis pot assenyalar l’assoliment i entrada a aquest període d’edat. I ens ha de preocupar, en la mesura que parlem d’edats en les quals la persona està en un període evident de maduració. Ara bé, no és l’element central dels seus problemes i de les seves dificultats. Cal fugir de discursos simplistes. La fulla de Maria no ha de fer ombra a problemes més greus i seriosos dels joves i adolescents.\nEl consum es dóna majoritàriament en grup. Al carrer. I durant el temps lliure. Són conscients que, quan comencen, no saben gaire el que fan. Però això no condiciona la decisió. S’allunyen d’aquella idea adulta què afirma que és el grup d’iguals el que “pressiona” perquè s’iniciïn en aquesta pràctica. Apel·len a la curiositat (és a dir, les “ganes de provar-ho”) com a motiu principal.\nÉs possible que més que pressió de grup haurem de parlar d’influència social. Si posem una qüestió de moda –i la Marihuana, n’està -, tenim més risc de cridar l’atenció que no pas de dissuadir els potencials consumidors. Per això tinguem present que la discreció –que no passotisme o tolerància- és una bona manera d’educar i d’intervenir.\nFumen bàsicament marihuana. El haixíx es viscut com quelcom de baixa qualitat, passat de moda i poc estés. Si bé no agrada barrejar tabac amb marihuana (per allò de què el tabac “adultera”) la majoria -per evitar efectes intensos- acaba fent-se els porros barrejats amb tabac.\nFumen en llocs variats però amb un denominador comú: la via pública. L’ús de locals privats o cases d’algú s’intensifica a mesura que es fan grans i deixen de ser adolescents.\nGairebé sempre fumen acompanyats (amb amistats de la seva edat). Tot i que a vegades s’indica que es fuma sol. Sobretot per conciliar el son.\nTots tenen amics i/o coneguts que consumeixen. I reconeixen que en alguns casos hi ha amics que els demanen que es moderin o abandonin el consum. I agraeixen aquests “tocs d’atenció” si venen de persones properes.\nLes seves fonts d’informació principals no són les revisions científiques, les publicacions sobre drogues, ni els articles de premsa. Al contrari, la pròpia experiència i la de persones conegudes (i properes al grups d’iguals) condicionarà el seu consum i la seva regulació.\nTot i que no per fumar un sempre es relaciona amb consumidors, sembla que per associació natural els consumidors s’acabin relacionant entre sí. Més que no pas amb no fumadors. Encara que existeix respecte. Una qüestió interessant per a pensar i donar-li voltes: ens comenten que aquells que no fumen han près la decisió correcta i ho valoren molt positivament.\nConeixen en quins espais de la ciutat es dóna el consum. I en quins hi ha més vigilància i control policial.\nEn fan un consum regular -freqüent i habitual-. Això és, per alguns, a diari; per d’altres, per caps de setmana, vacances i festes. Aquesta regularitat, en tots els casos, s’intensifica durant els caps de setmana i els períodes de vacances.\nTots són conscients que necessiten períodes d’abstinència. Però no tots són capaços de tenir-los.\nSaben que el consum pot generar saturació: “quedar-se atrapat”. I és en aquests casos quan més dificultats tenen per deixar-ho.\nL’imperatiu (“deixo de fumar durant un temps a partir de la multa”) és una pràctica que des del nostre Servei sovint s’utilitza per fer reflexionar sobre la necessitat de descansos en el consum. El feedback després ens diu que veuen les coses diferents mentre s’està abstinent.\nDe fet, l’unica resposta no ha de passar per ensenyar-los a conseguir l’abstinència, sinó per fer un bon ús de la prudència, la conseqüència i el sentit comú (“comú?”). A més, podem aprofitar per educar i potenciar el sentit crític com a bona manera de fer front al consum –de tot, no només de cannabis-, autèntica pedra filosofal de l’adolescència. Pel que estarà bé “vendre” l’abstinència com una de les millors eines per evitar-se problemes. I no, en canvi, l’única, i punt. Doncs negarem una realitat present i que seguirà essent.\nCompren a amics o venedors a petita escala. I no els consideren traficants ni delinqüents. De fet, comprar marihuana és definida com una pràctica “bastant normal”.\nLa despesa mitjana és d’uns 25-30 euros mensuals (hi ha qui gasta menys i hi ha qui gasta més). Qui té ingressos, en dedica una part a finançar-se el consum. Però la majoria, que no en tenen, fan ús dels diners que vénen bàsicament dels pares.\nTot i que coneixen persones que cultiven, que s’autoabasteixen i d’algunes que fan negoci amb l’excedent, no practiquen l’autocultiu. Probablement per dos motius: (1) la falta de capacitat adquisitiva per dur-ho a terme; (2) la inicial resistència dels seus pares per tenir-lo a casa.\nEls problemes associats al consum més comentats tenen a veure amb tres grans blocs relacionals: (1) el centre d’ensenyament (expulsions); (2) els amics (baralles i discussions); (3) la família (discussions amb els pares).\nTots ells són usuaris del nostre programa de Mesures Educatives. Pel que han tingut problemes legals. Tot i això, defineixen com a “tolerant” o “permissiu” el paper dels cossos de seguretat.\nQuan se’ls pregunten perquè fumen, són clars: “perquè agrada”. Es resisteixen a parlar d’”addicció”, tot i reconèixer dificultats per no consumir en determinades ocasions. Coincideixen en destacar el paper “tranquilitzador” o “rel·laxant” del cànnabis. Però entenen i coneixen de primera mà els efectes colaterals: falta de concentració, pèrdua de memòria, baixades de tensió i marejos, vòmits, agressivitat (¿?). I els fa respecte l’associació “consum de cànnabis i presència de problemes de salut mental”.\nTots han estat “col·locats” en algun moment de l’horari lectiu o en la seva feina. I han pujat a motos o cotxes en què el conductor anava sota els efectes de la substància.\nCaldrà que entenguin que tenen obligacions formals –principalment, acadèmiques- i que han d’aprendre a gestionar el seu temps lliure de manera que no afecti el seu dia a dia. I fer-los veure que madurar empanat, fent un ús dels porros com si d’un activitat extraescolar es tractés – o estant davant d’una pantalla d’ordinador xatejant quatre hores al dia- no és una bona manera de tirar endavant.\nTots ells han tingut relacions sexuals. I els agrada fer-ho sota els efectes del cànnabis. Es viu com a plaent i intensificador de l’experiència.\nHan consumit -i segueix fent-ho- tabac i alcohol. Pel que no són exclusivament fumadors de cànnabis. Les edats d’inici són similars. I no sembla haver-hi un patró concret entre amb què s’inicia abans. Tot i això, alguns apel·len a que veuen que quan un es “desfasa” més amb el cànnabis també s’intensifica el consum d’”alcohol”.\nDe fet, les barreges d’alcohol i cànnabis són presents. I fumar porros sembla que també augmenta la probabilitat per fumar tabac més regularment.\nEl que és evident és la facilitat que té el cànnabis i el tabac, a diferència de l’alcohol, per entrar entre setmana i, per tant, fer-ne un ús més regular i que pot fer interferències amb les seves obligacions.\nPer norma, no agraden els primers consums de tabac i alcohol. En canvi, els de cànnabis, sí. I la percepció vers el consum d’alcohol i tabac és més negativa. A l’alcohol li veuen més facilitat per a generar “desfase” i descontrol.\nLa gran majoria no ha tocat altres drogues tipus mdma, ketamina o cocaïna. I qui les ha tocat està en fase inciàtica. Encara no exsiteix patró de regularitat i ho viu de manera eventual. Ho consideren un tema de persones de més edat. I aquells que ho han fet ho associen a conèixer i moure’s amb entorn i persones més grans que ells.\nNo estem dient que els adolescents no consumeixen aquestes drogues, sinó que probablement entren edats més avançades (joventut més consolidada).\nQuan parlen dels seus adults de referència tots ens diuen que les seves famílies saben dels seus consums. I no ho aproven. Tot i resignar-se. Encara que reconeixen que els pares no coneixen amb exactitud les quantitats i regularitats. El mateix diuen que passa exactament amb els seus professors o d’altres professionals de referència (tutors, educadors, etc.).\nTots creuen que el consum de cànnabis a nivell adult es troba normalitzat: s’accepta i existeix relativa permissivitat. I forces persones adultes en consumeixen.\nNo els agrada dels adults la creença de que el cànnabis porta a provar altres substàncies. Doncs afirmen tenir molt clara la posició de la “barrera” que separa ambdós consums. Inserir-se en el consum d’altres substàncies -coca, mdma, etc- sembla ser un factor que és viu com a quelcom mal vist, allunyat i més associat a persones amb problemes.\nDe fet, és probable que els professionals (mestres, tutors, etc.) tinguin més coneixement del tema que les pròpies famílies.\nHaurem de ser capaços de substituir la intranquil·litat que suposa el coneixement de determinades maneres de fer –i que suposen un risc -, per la confiança en la eficàcia i competència dels seus recursos. Sense oblidar-nos de la prèvia més important: abans que començar a qüestionar alguns dels seus comportaments, seria bo començar per revisar els nostres.\nLa majoria dels entrevistats manifesta que el cànnabis hauria de ser una substància legal. Creuen que es sanciona per recaptació i que haurien de rebaixar-se l’import de les sancions.\nMés enllà de la consideració legal del cànnabis, el que és evident és l’oportunitat que ens brinden les mesures educatives alternatives a menors sancionats per consum o tinença per apropar-nos a aquest col·lectiu i proposar, plantejant-los una proposta de treball sensata -que parteixi del sentit comú-, útil -que els serveixi per alguna cosa- i flexible -adaptada a cada realitat-.\nIgualment, tampoc caldria esverar-nos davant d’un possible debat sobre la seva regulació legal, mal anomenada legalització, per valorar els pros i contres de la situació actual.\nQuè en pensen sobre com els formem i informem? Doncs, almenys en el nostre territori, creuen que s’informa adequadament sobre els riscos i les conseqüències del consum. Ho han viscut als seus centres d’ensenyament i formació (PQPI, UECS, etc). A diferència d’aquella idea que ens transmeten a les escoles -”estem cansats que ens parleu sempre d’això”-, aquí ens afirmen que no és suficient (¿?). I diuen que cal fer més xerrades encara que més variades -menys tècnics i policies, i més persones de la seva edat i properes al consum-. Es reclama la figura del “consumidor” o persona que “hagi passat pel mateix”.\nEs coneix el Servei Municipal d’Informació sobre Drogues -no amb aquest nom- per les xerrades a instituts i escoles i també com a via de mesures educatives alternatives quan existeix una sanció administrativa. D’altres activitats comunitàries del Servei (sobredrogues.net, xerrades a Centres Cívics, cursos de formació, etc.) no en tenen ni idea. Coneixen -o saben qui és- el professional que hi ha darrere més que el propi Servei.\nLa valoració del servei per part dels entrevistats és, per norma, positiva. La majoria dels entrevistats manifesta que la feina que es fa des de el Servei els agrada. Destaquen: (1) l’enfoc davant les drogues -normalitzador-, (2) la proximitat i (3) que se’ls tracta de manera “normal” (no com a persones amb problemes de drogues). I valoren que es vengui el Servei com a quelcom d’utilitat. També tenen referència amb el professional via xarxes socials (bàsicament Facebook). A través del seu perfil personal (no professional). I també per companys en comú. Els centres d’ensenyament apareixen com a nexe comú1.\nMés que serveis, pensen en subjectes i veuen a persones. Necessiten adults positius, propers i referents – vinguin del camp professional o personal- que responguin amb confidencialitat i sinceritat a les seves cabòries.\nDavant la possibilitat de proposar noves intervencions, ens proposen (1) xerrades individuals -probablement per sortir de la rutina de la xerrada-classe, i entrar en aspectes més concrets de la seva realitat; (2) avançar l’edat de les xerrades i fer-les més entretingudes -nos volen “xapes” ni conferències; (3) exportar el nostre model a altres municipis.\nNo negarem que aquest últim ens ha sorprès…\nAdolescència | Articles | Cànnabis | Drogues | Educació | Famílies | Legalització | Publicacions


65è Concurs de la Mare de Déu del Carme – Port de Barcelona (22-07-2018) – societat pescadors barcelona\njuliol 23, 2018 Concursos, Fotografies, Història, Noticies No comments\n65è Concurs de la Mare de Déu del Carme – Port de Barcelona (22-07-2018)\nDoncs un any més, i amb aquest ja en són 65 que ininterrompudament, es celebra el tradicional concurs de pesca de la “Mare de déu del Carme”, la patrona dels pescadors i mariners i l’escenari, igual que en els últims anys és el Moll de Pescadors del Port de Barcelona.\nA principi de la década dels anys ’50 del segle XX, la nostra Societat va començar a celebrar diferents activitats que es sumaven a les que ja es celebràven des de la seva fundació l’any 1932 (concurs del “Burret” l’últim diumenge del mes de gener, concurs infantil “11 de setembre”, concurs del “Pavo” l’últim diumenge del mes de novembre, etc.). Així va començar a celebrar-se el campionat social de Mar-Costa, que segueix vigent avui dia, l’any 1952 es va celebrar el primer campionat d’Espanya de Mar-Costa, celebrat a la ja desapareguda platja de Can Tunis de Barcelona i organitzat per la nostra Societat i per aquelles dates es va decidir celebrar un concurs de pesca en honor de la patrona dels pescadors i els mariners, la Mare de Déu del Carme, celebrant-se des de llavors a la data més propera al 16 de juliol disponible segons l’escenari.\nDes de llavors han estat diferents els espais de la nostra ciutat que han estat escenari d’aquest esdeveniment, s’ha celebrat a la platja, a l’escullera i a diferents espais del port de la ciutat.\nLa desaparició de diferents espais del front marítim de Barcelona i la massificació d’uns altres per part de l’activitat turística han anat acotant els espais on poder practicar la pesca esportiva, però aquesta, tot i reduïr-se força, segueix present a la ciutat, així com les activitats de la Societat, per això, l’espai on es celebra aquesta prova esportiva en els últims 10 anys és un espai tancat del port de la ciutat amb una limitació d’aforament i fent així que la prova, des de llavors sigui només oberta als socis, doncs no hi ha espai per obrir la prova a altres clubs i societats com s’havia fet amb anterioritat, però per sort podem seguir mantenint-la al nostre calendari un any més.\nLa modalitat de pesca d’aquesta prova és la d’una sola canya en acció de pesca per esportista, ja sigui amb boia o suret o amb plom i un màxim de 3 hams per canya, podent disposar d’altres canyes de reserva orientades sempre en sentit oposat a la d’acció de pesca. La mida mínima de l’obertura dels hams emprats (d’una sola mort) és la legal de 5mm. Es pot emprar tant canyes de coup o “toquet” sense rodet o canyes de bolonyesa, de longitud lliure. Com a totes les proves d’aquest tipus que celebrem des de la Societat, estan permesos tots els esquers marins (cucs, trocets de peix, crustacis, cefalòpodes, etc.) i el pa, quedant exclosos els esquers artificials, cucs de terra i asticot. També està permès el brumeig (es pot començar a brumejar 15 minuts abans de l’inici de la prova).\nDes de fa ja un temps, es treballa per poder realitzar les proves esportives de pesca amb el màxim respecte per l’entorn, posant especial ènfasi a la captura i alliberament de les captures, que es mantenen vives en llargues nanses fins el moment del pesatge i, després d’aquest són alliberades amb l’esperança que segueixin creixent i reproduint-se per poder seguint gaudint del nostre esport durant molt temps.\nCom sempre, el dijous abans de la prova es fa el sorteig dels punts de pesca al nostre local social del carrer de Santa Elena, l’atzar és qui s’encarrega de situar tots els esportistes al punt on els tocarà pescar el diumenge.\nSempre que es surt a pescar hi ha que mirar com estarà el temps, tots aquells que de tant en tant surten a remullar els ploms prou que ho saben, encara que sigui el mes de juliol i en temps plenament canicular. Durant la setmana hi havia previsions contradictòries, però a mesura que ens apropavem al cap de setmana les previsions cada vegada eren més de pluja i fins i tot potser vent, de manera que entre el molts estris de pesca que sempre es duen a una competició o podria mancar un bon impermeable.\nLa Societat disposa de dos grups de whatsapp per anar fent bullir l’olla entre els socis, un d’ells, l’oficial, es gestiona des de la junta de la Societat, on s’hi posen les comunicacions oficials i altres temes relacionats amb aquesta. El segon grup, el “d’amics de la societat”, es gestiona directament pels socis i on es tracten tota mena de temes, bàsicament relacionats amb la pesca, on els socis tant poden penjar fotos de captures, preguntar sobre dubtes a l’hora de fer algun muntatge, esquers, etc. Doncs aquest segon grup, ha anat treient fum durant tota la setmana, de manera que alguns estaven més que motivats per aquesta 65a edició del Concurs de la Mare de Déu del Carme.\nA poc més de les 6 del matí, els encarregats de marcar els punts de pesca ja són al Port de Barcelona, sota una nuvolada força imponent i, mentre es disposen a començar amb el marcatge, una tamborinada considerable de pluja i vent obstaculitza el procés, el vent movia fins i tot els números del terra i un bon ruixat cau en poca estona. 5 intensos minuts de pluja i vent que espanten una mica als que es trobaven marcant, però sembla que la cosa s’atura…\nDesprés de marcar, s’avisa al control d’accès del recinte i poden començar a anar passant tots els participants després de l’obligatòria identificació per la garita d’entrada. Es reparteixen els fulls de control i tothom va desfilant cap al punt que li ha estat assignat.\n7:00h – Un cop tothom ja és al seu lloc, es comença a preparar tot el reguitzell de trastos i diferents aparells per pescar, ja siguin canyes, rodets, caixons, paniers, nanses, brumejos variats…\n7:45h – Es comença a brumejar la zona de pesca de cada esportista.\nMalauradament hi va haver algunes baixes d’última hora, però a les 8:00h tothom ja estava a punt per començar a pescar.\n8:00h – Botzinada i a pescar!\nCom ve a ser habitual en els últims temps, els primers a fer-se veure són els sorells, que amb la seva voracitat no triguen a fer via dels diferents esquers que hi ha a l’aigua. Cal destacar la quantitat de petits besugs blancs que a primera hora porten de corcoll als pescadors, doncs cap d’ells fa la talla mínima legal de 17 centímetres i han de ser retornats a l’aigua, però que arrassen amb els esquers, sembla que tenen gana! Com sempre, l’espècie més buscada és la llíssera, per què pot arribar a una talla considerable, per què es mou en bancs de vegades força nombrosos i per què és una excel·lent lluitadora, però no és tan fàcil d’enxampar com creuen alguns, animal desconfiat i molt fi a l’hora d’alimentar-se. També els esparralls venen a visitar la zona, potser no tan nombrosos com en anys anteriors, però alguns de bona mida acaben punxats pels esmolats hams. Alguna llíssera va arribant per diferents punts, però força espaiades entre elles, però altres espècies també es deixen veure, com les oblades, palometes, sargs, vidriades, mabres, alguna oradella, molls, una grossa juliola i fins i tot algun làbrid, doncs un parell de tords i un gripau roquer també formen part de les captures. Alguna picada important posa en problemes a alguns esportistes, alguns, amb canyes de bolonyesa veuen com el rodet treu fum intentant aturar alguna cursa, d’altres, amb canyes de coup, veuen com algun gros exemplar acaba trencant la punta de la canya i fugint amb l’ham a la boca i un troç de canya… però bé, no sempre ha de guanyar el pescador… Finalment alguns alconsegueixen enredar unes quantes llísseres, mantenint-les al punt i ben atents a les lleugeres picades d’aquests mugílids.\n13:00h – Després de 5 hores de pesca, amb alguna tímida gota que ha caigut del cel, ben ennuvolat tota l’estona, però amb una temperatura força agradable per ser mitjans del mes de juliol, sona la botzinada que dóna per acabada la prova. Llinyes amunt i a esperar que els encarregats del recompte i pesatge vagin passant en ordre per allà.\nDesprés de cinc hores de pesca, la cosa va acabar així:\n1.- Sergi Gobernado – 11,000Kg (72)\n2.- Francisco Bernardo – 7,400Kg (35)\n3.- Eduardo Martínez – 6,700Kg (99)\n4.- Albert Berdalet – 6,600Kg (56)\n5.- Joan Manel Espinosa – 5,300Kg (11)\n6.- Pep Navarrete – 4,550Kg (18)\n7.- Xavier Agell – 4,250Kg (49)\n8.- Félix Muñoz – 4,100Kg (62)\n9.- Jaume Calduch – 3,800Kg (62)\n10.- Christian Buscemi – 3,750Kg (72)\n11.- Àlex Pla – 3,550Kg (35)\n12.- Jordi Trigueros – 3,500Kg (65)\n13.- Daniel Aguilera – 3,400Kg (30)\n14.- Ricardo Calduch – 3,000Kg (72)\n15.- Albert Codina – 2,650Kg (52)\n16.- Enric Vicente – 2,350Kg (26)\n17.- Álex Giménez – 2,100Kg (35)\n18.- Juan Bernal – 2,050Kg (28)\n19.- Pere Casanovas – 2,000Kg (35)\n20.- Emilio Vera – 1,950Kg (26)\n21.- Marc Jover – 1,700Kg (41) – infantil\n22.- Marc Gómez – 1,650Kg (28)\n23.- Joan Gil – 1,350Kg (19)\n24.- José Ramón García – 1,300Kg (15)\n25.- Ángel Ortiz – 0,750Kg (6)\n26.- Raúl Bernardo – 0,450Kg (12)\n27.- Pere Mongay – 0,450Kg (8)\n28.- Jordi Rubio – 0,350Kg (12)\n29.- Rafael Cano – s/c\n30.- Victoriano Cámara – s/c\nPlusmarquista – Francisco Bernardo – Llíssera 1,250Kg\nPlusmarquista no-llíssera – Francisco Bernardo – Vidriada 0,450Kg\nA part dels trofeus pels primers classificats, plusmarquista, major nombre de captures, últim classificat amb captures, pernils, cerveses Moritz, els obsequis entregats per la botiga de pesca de Barcelona www.storefisher.com (gorres i neveres i/o motxilles per tots els participants) també hi va haver un premi d’una canya de pesca ISO (japonesa) per la peça més gran que no fos una llíssera, que se la va endur el company Francisco Bernardo amb una bonica vidriada de 450 grams, canya cedida per la botiga de pesca de Malgrat de Mar “Pescamaresma” i entregada pel seu propietari, el Xavier Agell.\nDesprés d’això es va procedir al sorteig de diferents articles de pesca entre tots es participants, articles cedits per les botigues de pesca de la nostra ciutat com són “La Pesca Barcelona” (antiga casa “La Viuda”) i STORE FISHER. Canyes de pesca japonesa (ISO), de llancer, un impressionant rodet de surfcasting, un enorme paraigües/para-sol de pesca i un maletí porta baixos foren sortejats per la mà innocent de l’únic participant infantil de la prova.\nNo volem oblidar-nos d’agraïr la col·laboració a tots els qui ens han permès de poder celebrar aquesta seixanta-cinquena edició del Concurs de la “Mare de Déu del Carme”, començant pels nostres amics de la Confraria de Pescadors de Barcelona, l’Autoritat Potuària de Barcelona, la junta directiva de la Societat de Pescadors Esportius de Mar de Barcelona, les botigues de pesca: STORE FISHER – PROSFSERVICES(www.storefisher.com del carrer Entença núm. 74 – 08015 – Barcelona – Tel. 694471123), LA PESCA BARCELONA, antiga casa “LA VIUDA” (Carrer General Castaños núm. 6, 08003 – Barcelona – Tel. 933194407 ), PESCAMARESMA (Carrer Girona núm.69 – 08380 – Malgrat de Mar – Tel. 931582471)i la marca barcelonina de cerveses MORITZ. També a tots els socis que han participat un any més a la prova: MOLTES GRÀCIES!!\nAra les activitats de la Societat se’n van de vacances fins setembre, quan tornarem a rependre el calendari d’aplecs, el concurs infantil i el campionat de Mar-Costa.\nFins llavors, bones vacances, salut i bona pesca!!


La tercera via s'explica - sentmenat.com\nInici Política La tercera via s’explica\nLa tercera via s’explica. Presentació de Federalistes d'Esquerres a Sentmenat.\nEl camí del mig, ni independentisme ni espanyolisme. Aquesta és la via que va defensar Federalistes d’Esquerres (Fed) el passat divendres a Sentmenat. Manuel Cruz i Carme Valls-Llobet, acompanyats per l’alcaldable del PSC al nostre poble, Montserrat Rueda, van desgranar les virtuts de l’opció federalista com “la millor forma d’organitzar la diversitat d’un país com Espanya” però també de “vehicular les reivindicacions de Catalunya”, enfront de les opcions independentista i de l’unionista.\nCarme Valls-Llobet, Montserrat Rueda i Manuel Cruz a l’acte de presentació de Federalistes d’Esquerres a Sentmenat\nEn la seva intervenció, Manuel Cruz, president de Federalistes d’Esquerra, va denunciar el dèficit democràtic que es viu a Catalunya, posant com a exemple que a dues setmanes del 9N no s’hagi produït cap debat sobre les diferents opcions. En aquest sentit, Manuel Cruz manifestà “No sabem, per exemple, que significa votar SI/NO o com s’interpretaran els resultats” i afegí que “les opcions que no són SI/SI no han fet campanya”, obviant, no sabem si intencionadament, que són aquestes opcions mateixes les que han decidit no fer-la.\nPel president de Fed, els catalans i els espanyols comparteixen els mateixos problemes, “atur, corrupció i retallades” i va denunciar que es presenta la independència com “un camí màgic per solucionar-los”.\nCarme Valls-Llobet, vicepresidenta de l’entitat, va criticar la utilització [per part de l’independentisme] d’un llenguatge que no representa a la diversitat de la societat, en referència a expressions com ‘el poble’ i ‘la gent’. També va negar que sigui Madrid qui no respongui a les demandes de Catalunya, tot recalcant que “és el govern del PP el que no vol dialogar”.\nI és que per a la vicepresidenta de l’entitat federalista, Espanya “encara es troba a mig camí en la construcció d’un estat federal” perquè falten “falten les estructures necessàries per fer un govern compartit” i va defensar la necessitat d’avançar “cap a un model federal”.\nLa referència a les fronteres, un clàssic en el discurs unionista, paradoxalment també va fer acte de presència en l’acte federalista, quan Carme Valls-Llobet va manifestar que “a alguns no els importa trencar els seus llaços amb Espanya. Però els que tenim una doble identitat no volem aixecar fronteres”.\nMontserrat Rueda, va cloure l’acte destacant que Federalistes d’Esquerres “suma des de la diversitat per construir una realitat més justa, lliure i igualitària” tot afirmant que la solució als problemes “passa del diàleg”.\nMalauradament, ningú va saber explicar amb qui caldrà encetar aquest diàleg, potser perquè encara no sospitaven que, tres dies més tard, Mariano Rajoy iniciaria el procés d’impugnació del nou 9N, amb el suport explícit de Pedro Sánchez, líder dels socialistes espanyols.\nOct 28, 2014 Redacció\nUn verkami per editar el llibre del VII Premi Helena JubanySentmenat abraça l’or en patinatge artístic\n28/10/2014\tPolíticacatalunya, espanya, federalisme, federalistes d'esquerra, independència, montserrat rueda, tercera via78


Batalla del Masdéu - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nBatalla del Masdeu\nBatalla del Masdeu (Catalunya 1716-1802)\nCoord.: 42° 36′ 45″ N, 2° 48′ 33″ E / 42.61250°N,2.80917°E / 42.61250; 2.80917\n19 de maig de 1793\n42° 37′ N, 2° 49′ E / 42.61°N,2.81°E / 42.61; 2.81\nLuc Siméon Auguste Dagobert Antonio Ricardos\n14 peces d'artilleria 12.000 infanteria\n32 peces d'artilleria\n← Batalla de Ceret\nBatalla de Paretstortes →\n2 L'ordre de batalla\nEl govern espanyol va declarar la guerra contra la República Francesa el 17 d'abril del 1793 en resposta a l'execució de Lluís XVI de França. L'exèrcit espanyol, sota el comandament del general Antonio Ricardos, van envair el Rosselló per Sant Llorenç de Cerdans, amb uns 25.000 homes i un centenar de peces d'artilleria. Va ocupar la ciutat poc defensada d'Arles, i va avançar cap a Perpinyà per la vall del riu Tec després de la victòria a la batalla de Ceret.\nL'ordre de batallaModifica\nEl general Dagobert va establir la seva línia de defensa en la banda sud de la Península del Reart, utilitzant els barrancs del riu Reart com a fossat natural, va desplegar les tropes entre el Masdéu i el Mas del Comte, i l'artilleria es va col·locar en l'antic castell del Reart, des d'on es controlava l'avanç de les tropes per la carretera de Perpinyà, i en l'extrem del pla, dominant tots els accessos.\nEl general Ricardos va disposar les seves tropes en dues línies, l'avantguarda amb quatre regiments d'infanteria i un de cavalleria, dos batallons d'infanteria i vuit peces d'artilleria, un flanc dret format per un regiment i una brigada d'infanteria, un regiment de cavalleria i sis peces d'artilleria, i el flanc esquerre, format per un regiment i un batalló d'infanteria, quatre regiments de cavalleria, i sis peces d'artilleria. La segona fila era formada per una columna de trenta companyies i un regiment d'infanteria amb sis peces d'artilleria, que havia d'avançar per darrere del centre i unir-s'hi, o bé reforçar un flanc, si calgués.\nL'atac del general Ricardos inicialment pretenia envoltar l'ala dreta francesa disposada al Mas del Comte, i a les cinc de la matinada es va iniciar un duel d'artilleria amb avantatge francès, que comportà que a les 8 del matí es decidís que les tropes de la Monarquia hispànica atacarien aquella posició des de tres direccions, mentre la cavalleria liderada pel general Ricardos mateix atacaria l'ala dreta; però els barrancs no permetien la maniobra de la cavalleria, que es va haver de retirar sota el foc de l'artilleria després d'intentar-ho dues vegades.\nEl general Dagobert, creient que l'atac principal seria contra l'ala dreta, va retirar tropes de l'ala esquerra per reforçar la dreta, deixant molt afeblida la defensa de l'artilleria, que va ser abandonada, restant coberta la retirada gràcies a l'artilleria del castell. L'ala dreta va aguantar fins que se'ls acabà la munició, i veient l'avanç de la infanteria espanyola, el general Dagobert va ordenar la retirada.\nAquesta batalla significa la consolidació de la presa de posicions de l'exèrcit espanyol en la seva progressió per la presa de Perpinyà, en tallar les comunicacions de les viles del sud amb la ciutat, i ocupar Argelers, Elna i el fort de Bellaguarda.\n↑ Campañas en los Pirineos a finales del siglo XVIII, 1793-1795: Campaña del Rosellón (en castellà). Servicio Histórico Militar, 1951, p. 226.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Batalla_del_Masdéu&oldid=25542860»\nDarrera modificació: 28 nov 2020 a les 18:03\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 nov 2020 a les 18:03.


Internat 50 anys en un psiquiàtric per assassinar els seus pares a cops a Sant Cugat\nL'Audiència de Barcelona ha absolt l'acusat d'assassinar els seus pares a cops a Sant Cugat del Vallès al març de 2015 ja que, malgrat ser l'autor dels fets, li aplica l'eximent complet per alteració psíquica i ordena internarle 50 anys a règim tancat en un centre psiquiàtric.\nSegons la sentència, queda provat que l'home va assassinar als seus pares entre el 22 i el 23 de març de 2015 a la casa en la qual convivien a Sant Cugat asestándoles nombrosos cops al cap amb el pal d'una para-sol, una aixada i un atiador de ferro.\nEl fill va actuar "aprofitant-se de l'avantatge que li proporcionava la seva notable superioritat física", ja que les víctimes tenien 80 i 84 anys i havien consumit medicaments que minvaven la seva capacitat de reacció, i la mort va ser conseqüència dels nombrosos traumatismes cranioencefàlics causats, recull la sentència.\nQuan va cometre els crims, el fill patia esquizofrènia paranoide amb contingut delirant, el que li va produir "l'anul·lació de les seves capacitats cognitives i volitives".\nSegons consta en la sentència, el fill culpava als seus pares de voler internarle en centres psiquiàtrics i els tenia "atemorits", els coaccionava, i de fet, anteriorment ja els havia amenaçat de mort.\nA més, al germà de l'acusat, i fill de les víctimes, el pare havia manifestat en una ocasió: "Qualsevol dia ens mata".\nLa sentència considera que l'acusat és responsable criminalment de dos delictes d'assassinat amb l'agreujant de parentiu i amb traïdoria i acarnissament, però aplica la circumstància eximent completa d'alteració psíquica.\nA més d'estar internat 50 anys en un centre, el condemnat haurà de pagar al seu germà una indemnització de 160.000 euros per danys morals.


Compra Augur (REP) On pots comprar REP amb seguretat?\n1 Comprar Augur (REP) On es pot comprar amb seguretat REP?\n1.1 On puc comprar Augur en línia?\n1.1.0.0.1 Navegació ràpida:\n1.1.1 Compra Augur amb iDEAL a Litebit\n1.1.2 Monedes interessants:\n1.2 Què és Augur?\n1.3 La xarxa\n1.4 L’equip de REP\n1.5 La història d’Augur\n1.6 Ús a la pràctica\n1.7 Carteres Augur\nOn es pot comprar amb seguretat REP?\nAugur és una plataforma de previsió de mercat de font oberta, de la qual la cadena de blocs Ethereum és la base. L’objectiu d’Augur és permetre a les persones utilitzar la seva plataforma per democratitzar i descentralitzar els recursos financers a tot el món. Sens dubte val la pena aprofundir en la companyia que hi ha darrere d’aquest testimoni i investigar què fan tots Compra Augur. En aquesta pàgina trobareu tota la informació per investigar adequadament si haureu d’invertir o no a Augur.\nOn puc comprar Augur en línia?\nAugur es ven a intermediaris holandesos a qualsevol lloc Compra Augur amb iDEAL és possible. A més, també és possible pagar amb Bancontact, transferència bancària i, en alguns casos, també amb targeta de crèdit. Vegeu tots els proveïdors fiables a continuació.\nSUGGERIMENT: registreu-vos a tots els proveïdors perquè no us quedeu sense un compte durant una parada de membre!\nREP a Bitcoin Meester\nEstalvieu un 1,75% de descompte\nAra mateix Compra Augur amb iDEAL\nGran assortiment, podeu triar entre 100 monedes criptogràfiques\nCartera REP incorporada, no cal programari extern\nSistema fàcil per als comerciants principiants\nOrganització 100% holandesa\nComprar REP a Coinmerce\nAra mateix Compra Augur mitjançant l’aplicació mòbil, inclòs iDEAL\niOS (Apple), Android i aplicacions web\nGran assortiment, entre 75 i més monedes criptogràfiques\nTot en una sola aplicació, amb cartera REP, sol·licituds de pagament i funció de xat\nOrganització 100% holandesa, assistència 24/7, consulteu la nostra revisió de Coinmerce\nCompra Augur a Litebit\nAra mateix Compra Augur amb iDEAL i Bancontact\nTria de més de 50 monedes criptogràfiques diferents\nCorredor holandès, llegiu la nostra ressenya de Litebit\nFàcil d’entendre per a principiants\nEs necessita un programari de cartera addicional, veure-ho tot Carteres Augur\nEsperem que cada cop hi hagi més corredors i borses que incloguin aquest testimoni al seu assortiment i que aquesta llista creixi en el futur. Per descomptat, podeu decidir on voleu comprar les vostres fitxes i quina empresa us convé més. Per obtenir més informació sobre les empreses anteriors, podeu llegir les nostres ressenyes sobre diversos corredors i borses. Feu sempre la vostra pròpia investigació sobre les empreses amb les quals treballeu. Tot i que només mostrem grans noms al nostre lloc web amb milers de visitants al dia, l’empresa també us ha d’adaptar.\nSi no ho podeu esbrinar completament o si teniu cap pregunta, no dubteu a obtenir-ne una Deixa un comentari. Intentem respondre la vostra pregunta el més ràpidament possible. Per descomptat, també és possible contactar amb nosaltres per correu electrònic.\nQuè és Augur?\nLa xarxa Augur\nLa història d’Augur\nÚs a la pràctica\nTipus: testimoni ERC20\nQuantitat: 11.000.000 REP\nCompra Augur amb iDEAL a Litebit\nCorredors de CFD\nCartera de maquinari\nGrups de senyals\nAquesta plataforma de predicció de mercat permet democratitzar i descentralitzar els recursos financers a tot el món. Ho fan proporcionant a qualsevol persona, en qualsevol moment i en qualsevol lloc, la possibilitat d’especular derivats a un cost molt baix. Com que la cadena de blocs d’Ethereum (testimoni ERC20) és la base d’Augur, Augur elimina els intermediaris, elimina el risc de contrapart i redueix els costos comercials i de mercat al mínim econòmic necessari per operar amb seguretat la plataforma de programari..\nGràcies a Augur, vosaltres i milers d’usuaris més podeu canviar les accions de manera més segura. Això és possible amb l’ajut de les cadenes de blocs, a les quals estan connectats milers d’usuaris. Proporcionen informació sobre el mercat, sense el banc intermedi. A més, les transaccions són molt més segures que si es fessin a través d’un banc. Ideal si voleu negociar en accions amb més seguretat!\nL’equip de REP\nJack Peterson i Joey Krug són els desenvolupadors d’Augur. Junts fan Augur des del 2014. Poc se sap de l’equip, però el fet que Augur li vagi bé i li doni molts elogis significa molt de bé. Podeu llegir exactament com va sorgir Augur al següent paràgraf.\nPer aclarir la història d’Augur, cada any hem fet una petita descripció del que va passar exactament.\nEl desenvolupament d’Augur va començar a finals de novembre del 2014, després que Jack Peterson i Joey Krug completessin junts un petit projecte anomenat Sidecoin.\nL’abril de 2015 es va penjar el primer contracte d’Augur a la xarxa Ethereum. Al juny de 2015, es va llançar una versió alfa per al públic en general perquè poguessin provar la idea. Poc després, Augur llançaria una venda col·lectiva de 45 dies a partir del 17 d’agost de 2015. Augur va recaptar més de 5 milions de dòlars quan es va tancar el finançament col·lectiu. Això va convertir Augur en un dels 25 projectes de finançament col·lectiu millor finançats de tots els temps. Es van vendre 8 800 000 fitxes REP dels 11 milions. Com que el preu de Bitcoin i Ethereum era inferior al d’ara, es va recollir una quantitat relativament gran de Bitcoin. En total, va ascendir a 19.053,92 BTC amb un valor de més de 4,5 milions de dòlars (llavors). Imagineu el que valdria ara mateix!\nAugur va llançar una versió beta el març del 2016. El juny de 2016, la Fundació Thiel va anunciar que havia nomenat un dels seus principals desenvolupadors, Joey Krug, com a becari de Thiel. A l’octubre de 2016, totes les fitxes de reputació en venda durant la campanya de finançament col·lectiu del 2015 es van distribuir als seus propietaris a la xarxa Ethereum en directe. Els dos intercanvis de criptomonedes més grans, Poloniex i Kraken, van afegir suport a aquests tokens a les seves plataformes comercials.\nAl maig de 2017, Augur es va associar amb el grup IDEO CoLab per dissenyar la interfície d’usuari d’Augur. Al juliol de 2017, Zeppelin Solutions va comprovar públicament el compilador Serpent (un llenguatge de contractes intel·ligents basat en Python) i es va trobar una “vulnerabilitat de desbordament de memòria intermèdia”. Això va provocar un forat crític de seguretat, però no va ser possible el robatori d’energia. Un atacant va poder congelar totes les transferències de tokens REP. Augur i Zeppelin Solutions van començar a migrar recursos de l’anterior contracte basat en Serpent a un contracte basat en Solidity més segur, que es va completar amb èxit. Augur ha facilitat i pagat l’auditoria pública tant dels compiladors Serpent com de Solidity.\nPer tant, Augur està destinat al comerç de valors. Podeu comprar i vendre accions i les decisions sobre quan fer-ho es poden basar en el que tothom fa a la cadena de blocs. Si teniu opinions múltiples, diguem “milers d’opinions”, la mitjana d’aquesta opinió sovint és molt específica i sovint és correcta. Per tant, quan sàpiga que el 80% dels comerciants creu que demà a les 11.00 hores és el moment perfecte per recuperar accions, també ho hauríeu de fer.\nMireu la plataforma a la pàgina següent: dev.augur.net/#/categories\nAugur no té una cartera com molts altres cryptos. Tot i això, les persones que fan prediccions per a la plataforma poden obtenir REP si fan bones prediccions. Per tant, són ells els que necessiten una cartera. Quan sou propietari dels REP, teniu dret a una petita part dels ingressos generats per la plataforma. Per descomptat, sempre podeu utilitzar una cartera diferent per emmagatzemar els REP, però aneu amb compte!\nAquest és el mètode més segur per emmagatzemar les vostres criptomonedes. Podeu demanar el Nano Ledger S a través del lloc web oficial. Us recomanem que no compreu mai el vostre llibre major a través d’un distribuïdor o d’un mercat (Ebay, Marktplaats, Amazon, etc.).\nDescarregueu la cartera multi-moneda Exodus des de la pàgina oficial de Windows i Mac a exodus.io/releases/\nCartera en línia\nÉs possible emmagatzemar Augur en línia a MyEtherWallet i MetaMask.\nCompra NEO (NEO) On pots comprar NEO amb seguretat?\nContents1 Comprar NEO (NEO) On es pot comprar amb seguretat NEO? 1.1 On puc\nCompra NEM (XEM) On pots comprar NEM amb seguretat?\nContents1 Compra NEM (XEM) On es pot comprar NEM amb seguretat?? 1.1 On puc\nCompra 0x (ZRX) On pots comprar 0x amb seguretat?\nContents1 0x compra (ZRX) On es pot comprar 0x amb seguretat? 1.1 On puc\nCompra Nano (XRB) On pots comprar XRB amb seguretat?\nContents1 Comprar Nano (XRB) On es pot comprar amb seguretat XRB? 1.1 On puc\nCompra ZCoin (XZC) On pots comprar ZCoin amb seguretat?\nContents1 Comprar ZCoin (XZC) On es pot comprar ZCoin amb seguretat? 1.1 On puc\nCompra TokenPay (TPAY) On pots comprar TokenPay amb seguretat?\nContents1 Compra TokenPay (TPAY) On es pot comprar TokenPay amb seguretat? 1.1 On puc


Artadi s'obre en una entrevista a Vanity Fair i comparteix les seves aficions esportives\nper Redacció dilluns, 15 d’abril 2019 - 21:39h\nElsa Artadi assegura ser seguidora del Barça | CatalunyaDiari.cat\nElsa Artadi ha estat entrevistada per la revista Vanity Fair, en la qual ha parlat sobre el seu futur en la política municipal a Barcelona, però també s'ha obert per parlar de les seves arrels familiars i les seves aficions en el seu temps lliure.\nL'entrevista començava amb preguntes molt personals, com ara sobre les seves arrels a Sitges, ciutat de la seva àvia i de molts dels seus familiars. «Em transporta a estius feliços que vaig viure en la meva infància i joventut», assegura Elsa, explicant també que cada vegada que ho visita s'omple de bona energia i sent que reconnecta amb les seves arrels.\nEn una de les preguntes, l'entrevistadora va comentar amb Artadi una fotografia que havia compartit a Instagram d'un partit de futbol, i li va preguntar sobre el seu equip preferit: «el meu germà Patrick i un dels meus cosins germans són de l'Espanyol, però jo sóc del Barça».\nAixí, Artadi obria una de les parts més personals i esportives de la seva vida: «El futbol sempre ha estat present a la meva vida i inclús durant molts anys vaig ser jugadora de futbol sala». Tot i això, assegura que anava a veure molts més partits de l'Espanyol per la proximitat de l'Estadi al seu barri d'origen, Sarrià.\nL'esport, un pilar molt gran en la seva vida\nDesprés de donar a conèixer la seva gran devoció per l'equip blau-grana, Artadi va explicar tot el seu recorregut en el món de l'esport, ja que com començava dient «és un tema que ha anat evolucionant». Començant per jugadora de bàsquet fins als 20 anys, va continuar amb el futbol sala fins que va marxar a realitzar el doctorat en Econòmiques a Harvard (Estats Units).\nArtadi, una fan de les xarxes socials | El Mundo\n«Va ser quan la meva companya de pis em va introduir al ioga». Fins i tot, declara que va fer una formació per ser professora. Assegura que l'ha practicat durant molts anys, tot i que ara mateix amb el ritme de vida que porta no pugui trobar hores per a dedicar-li una estona: «L'he practicat durant molts anys, però després l'he hagut d'abandonar perquè ja no donava a l'abast».\nTambé et pot interessar: « Artadi evita una pregunta sobre el metro de Barcelona: «Ara viatjo amb cotxe oficial» »\nNova etapa en la carrera política\nAmb les Eleccions Municipals a poques setmanes, no van oblidar dedicar una part de l'entrevista a parlar sobre el tema, i sobretot pel canvi de lloc de Consellera de Presidència de Govern a segona de llista per Junts per Catalunya a Barcelona. Artadi, molt confiada, parla de la seva proposta d'Ajuntament com a «forta, decidida i conscient», i assegura que per la seva part també està decidida a «fer el canvi i sortir-se del registre de la política municipal».\nBarcelona Futbol català Eleccions Ajuntament de Barcelona Elsa Artadi