Unicoop: sembrant la universitat cooperativa a Mèxic | Nexe\nUnicoop: sembrant la universitat cooperativa a Mèxic\nEl nord de Quintana Roo, a la península de Yucatán, emergeix un ecosistema agroecosolidari que s’articula en xarxa amb l’ajuda de la Unicoop, dedicada a acompanyar aquests processos d’empoderament comunitaris.\nDes de fa una dècada, Mèxic es nodreix de projectes que promouen l’agricultura orgànica compartint sabers des del camp a l’aula i, d’allà, als mercats comunitaris o Ecotianguis. Aquestes iniciatives estan enxarxades a través de la universitat cooperativa Unicoop, on els estudiants són agents actius i “productors de coneixement”, tenint en compte la seva experiència empírica, fidedigne i teòrica que es tradueix en nombrosos manuals, tècniques i metodologies.\nTal com explica Miguel Rendón, un dels coordinadors de la Unicoop, “la gran virtut del model d’universitat social és que els programes responen a les necessitats comunitàries, no pas als interessos capitalistes”. La fórmula és una cooperativa en xarxa que utilitza eines pedagògiques allunyades del model jeràrquic institucional: “Naixem per construir una universitat diferent, amb agents socials que, tot i ser conscients de la dificultat per canviar el sistema des de dins, troben en aquest projecte un mitjà per transformar estructures institucionals controlades per l’Estat o per interessos polítics i de mercat, que també condicionen i determinen el currículum.”\nUn bressol per a la transformació\nLa cooperativa que gestiona la Unicoop treballa per aconseguir fons i subvencions de l’administració. De fet, ha contribuït a impulsar la creació de la Llei d’Economia Social i Solidària (ESS), que tot i les seves limitacions, és pionera a Mèxic. “Ens coordinem amb el node del nord de Quintana Roo, en la qual figuren experiències tan interessants com la Universidad del Caribe, del municipi de Benito Juárez (Cancún)”, comenta Rendón, segons el qual aquesta universitat pública contribueix al projecte amb la sessió d’auditoris o finançant capacitacions a través de funcionaris afins.\nDe la mà de la Unicoop, també destaquen els Ecotianguis, mercats socials evidencien que l’economia comunitària creix quan circula dins la mateixa població\nDe la mà de la Unicoop, també destaquen els primers Ecotianguis de Puerto Morelos i Playa del Carmen, que es coordinen en xarxa. Tal com explica Carol Soderstorm, sòcia de la cooperativa i tècnica en comunicació i edició gràfica i audiovisual, “aquests mercats socials evidencien que l’economia comunitària creix quan circula dins la mateixa població”. Una opinió compartida per Miguel Rendón, per qui “és molt gratificant que s’apropiïn de l’organització, ja que d’aquesta manera només els fem d’acompanyants”. El portaveu de la Unicoop explica que ell mateix va participar en un Ecotiangis quan treballava amb horts orgànics.\n‘El Buen Fin’\nDesprés d’alts i baixos en la participació, els Ecotianguis han aconseguit realitzar-se un cop al mes, transformant sobre l’espai el “trueque” alternatiu a Cancún, on han esdevingut una resposta a la crisi sanitària que va generar la febre porcina, i també contrarestant els efectes de l’huracà Wilma el 2005, arran del qual la gent va generar aquest espai per oferir els seus productes.\nA la Feria Libertaria, els Ecotinanguis són pioners en interaccionar amb moneda social com a alternativa al Black Friday, anomenant a la iniciativa ‘Buen Fin’ -ja que coincideix en cap de setmana- o el ‘Buen Trueque’. Una proposta que s’ha estès a altres estats del país on conflueixen productes orgànics i el moviment ha arrelat en força.\nRondón subrtalla que el ‘Buen Fin’ és l’experiència més rica de la cooperativa, ja que “ens permet comprovar la gran mobilització de diner comunitari que existeix i, alhora, mesurar l’activitat econòmica, social i solidària real.”\nEntre els Ecotianguis més reeixits també sobresurt Plaza Bonita, conformat per locals d’arquitectura colonial d’estil mexicà i un quiosc o pèrgola central com a centre de reunió i activitat cultural. “Allà es promou el troc entre prosumidors, consumidors i productors i un consum responsable d’aliments, sobretot si l’intercanvi té lloc quan els sobra producció”, assenyala Soderstorm, per qui “no deixa de ser un exercici de despreniment de la moneda, ja que han generat un facilitador, el val Xcan, amb què bescanviar els pesos i evitar que el producte entri en contacte amb la moneda de plom i els seus microbis”.\nEls productors ofereixen la seva collita i, si no han trobat el que buscaven per “trueque”, bescanvien 'xcans' per arreglar l’espai o fan créixer el dipòsit per realitzar compres col·lectives\nD’aquesta manera, afegeix la cooperativista, els productors ofereixen la seva collita i, al final de dia, si no han trobat el que buscaven per “trueque”, van a la caixa solidària i bescanvien xcans (si ho fan per pesos se’ls cobra un 10% impost), fet que serveix per mantenir i pintar taules, arreglar l’espai o fan créixer el dipòsit per realitzar compres col·lectives de gra.\nCapil·laritat en xarxa\nAquest procés de promoció de l’agricultura orgànica i de compartir sabers, el coneix molt bé la Diana, que participa des del principi a Ecotianguis. Ella destaca que la comunitat d’ecohorts és intergeneracional i hi assisteixen des de nens a persones majors, si bé admet que els darrers anys ha participat gent que només s’integra un període o que no està convençuda de la producció orgànica. “A vegades s’uneixen temporalment perquè esperen aconseguir un punt de venda exclusiu i, si no els resulta 100% lucratiu, se separen i continuen, mentre altres l’han utilitzat com a palanca per trobar el seu nínxol real. En tot cas -afegeix- nosaltres no ens tanquem a aquestes opcions i donem l’oportunitat perquè hi participin.”\nUna altra activista vinculada a la Unicoop és Zaidy, integrant de la comunitat d’aprenentatge de l’illa de Cozumel, un indret que, si bé no produeix cap aliment ni pot aspirar a la sobirania alimentària, dur a terme programes de formació artística a través de la xarxa Recrearte d’animació sociocultural. Zaidy explica que van traslladar la seva proposta a Cancun amb la idea que les mares s’involucressin a organitzar i promoure altres models d’organització.\nSegons Unicoop, els seus projectes permeten col·laborar, preservar els valors cooperatius i difondre altres formes d’economia més democràtica i sostenible\nEn aquest cas, l’activista va demanar ajuda financera a la Unicoop per dur a terme projectes i s’ha unit a la gent que produeix aliments. “A través del vincle amb Ecotianguis, hem fet un procés de mapeig per saber on reforçar-nos i poder expandir-nos”. Per Zaidy, Ecotianguis és l’espai més conseqüent amb l’ESS, ja que els permet col·laborar, preservar els valors cooperatius i difondre altres formes d’economia més democràtica i sostenible.\nAfavorir la comunitat\nCarol, Zaidy i Diana -les anomenades Libelulas- expliquen que, ara com ara, la prioritat és trobar altres productors amb qui impulsar aquest model d’economia comunitària. “L’any passat vam debatre els estatuts i tenim pendent concloure el procés de convertir Ecotianguis en una cooperativa que ens obri noves portes i ajudi a promoure la sobirania alimentària i el consum responsable”, indiquen. En aquest sentit, les Libelulas posen l’accent en què totes les activitats educatives i de capacitació són projectes pel bé comú, com ara la realització de vivers, jardins botànics, l’agroecologia -amb diferents tècniques i espais- o la permacultura.\nEl programa d’activitats de la Unicoop es basa en cursos a cinc espais, entre els quals la zona nord de Quintana Roo, on s’ensenyen les pràctiques ancestrals de conreu, transformació d’aliments i defensa del territori. “En la part educativa, el propòsit és que la gent s’uneixi per aportar el seu coneixement, treball i temps i donar l’oportunitat d’activar més espais”. Així s’hi refereix Carol, per qui cada situació els permet saber com procedir i generar un manual per a les noves incorporacions on quedi clar que “l’abundància no té res a veure amb la riquesa o la pobresa”. Per a elles, la clau és anar creant xarxes, intercanviar experiències i, des de la persistència i la constància, oferir projectes pel bé de la comunitat.


Josep Torres Jonama, mecenes indià • Ràdio Capital de l'Empordà\nNotíciesBegurPalafrugellProgramesFira d'Indians de Begur\nJosep Torres Jonama és un dels exemples més coneguts d’empresaris del Baix Empordà que van triomfar a l’altra banda de l’Atlàntic. Originari d’una família de Darnius, des de petit ja va estar lligat amb el món del suro gràcies als vincles que va establir la seva família.\nAmb només vint anys, empès per un esperit aventurer i descontent per la seva situació personal, va decidir marxar a les Amèriques. Es va establir a Nova York, i va iniciar amb èxit una sèrie de negocis relacionats amb el món del suro. De fet, Josep Torres va ser un dels creadors del tap corona. Amb poc temps el seu èxit era imparable i va arribar a tenir fàbriques a Palafrugell, Badajoz i al barri de Nova York de Brooklyn, totes elles dedicades a la producció a gran escala de taps, discs i plantilles de suro.\nAl cap de poc, reestructura l’empresa i crea La Industrial Tapón Corona, on agrupa les fàbriques de Palafrugell, Barcelona i Nova York. A mitjans dels anys vint, afectat per problemes de bronquitis, va deixar Nova York i es va instal·lar a la Costa Blava, a Niça, ciutat on també muntarà diferents negocis. Amb el temps, es va anar desvinculant dels negocis del suro, però no va renunciar a altres tipus d’inversió com ara la borsa.\nCom molts catalans que van tenir èxit a les Amèriques, Josep Torres Jonama també va deixar part dels seus establis a obres per millorar el seu poble natal. Sempre va pensar com ajudar i contribuir a la millora de Palafrugell. Va fer importants aportacions per modernitzar l’asil i l’hospital municipal i també va contribuir a la millora d’alguns carrers del poble. Arran d’aquests ajuts, l’Ajuntament de Palafrugell va decidir canviar el nom del carrer del Sol pel de carrer de Torres Jonama. L’any 1918, Torres va fer arribar part del seu testament a l’alcalde de Palafrugell, en el qual disposava deixar al poble gairebé una tercera part de la seva fortuna.\nNo va ser fins a l’any 1925, al cap de vint anys de la seva primera proposta, que Torres Jonama va poder convertir en una realitat el seu desig de construir una nova escola per a la població (l’actual Escola Torres Jonama), que va ser inaugurada amb l’assistència del rei Alfons XIII. També varen rebre les seves iniciatives les poblacions de Mont-ras, Pals i Regencós. L’Ajuntament de Palafrugell va convocar una sessió extraordinària i va decidir anomenar-lo fill predilecte de la vila en agraïment a tanta gent que com ell va fer fortuna a les Amèriques sense oblidar el poble que el va veure créixer.\nArticle anteriorFira dels Indians: La vestimenta\nArticle següentLa cuina indiana


Dom Hostel Kostroma Rússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nEngelsa Street 34B, Kostroma Centre, Kostroma, Rússia, 156000 - Veure al mapa\nHabitació Doble Econòmica - 2 Llits amb Balcó (Economy Twin Room with Balcony)\nHabitació Estàndard amb 1 Llit Doble i Sofà (Standard Room with 1 Double bed and Sofa)\nDissenyat tant per oci com per negoci, Dom Hostel està situat idealment a Kostroma Centre; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Dom Hostel, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Ping pong de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Dom Hostel la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Kostroma.\nTots els tipus de viatgers (178) Parelles (40) Viatgers en solitari (65) Famílies amb infants petits (16) Famílies amb infants grans (13) Grups (44)


Foix - Els sons de la nit. Escoltem els ratpenats - Agenda\nde 20.30 a 21.30/22 h (segons restriccions)\nLloc: Embassament del Foix\nCastell, 31. 08729 Castellet i la Gornal\nPreu: 3 euros; nens, entre cinc i dotze anys, 2 euros; menors de cinc anys, gratuït. Famílies nombroses, membres del cercle de voluntaris dels parcs naturals i majors de 65 anys, 10% de descompte.


Torna el concurs de música jove, Mosca - Ajuntament de Palafolls\n15/09/2019 | 11:41 h\nTorna el concurs de música jove, Mosca\nLes inscripcions del concurs comencen el 16 d'abril i s'allargaran fins el 16 de maig. A partir de llavors comença un procés de selecció dels grups finalistes que primer tocaran en un concert al local jove Can Batlle, que se celebrarà el 6 de juliol\nL'objecte de la convocatòria que ja es pot consultar és premiar les composicions musicals lliurades a la proposta i el talent musical dels joves que s'hi presentin. L'import de cada premi serà de 300 euros, dels quals només es repartiran com a màxim tres.\nLes sol·licituds s'hauran de presentar a partir del 16 d'abril al local jove Can Batlle (c/ les Vilanes s/n) en horari de dilluns a divendres de 10 a 14 h i a les tardes de dilluns a divendres de 15.30 a 19.30 h. Les propostes musicals es poden presentar també per correu electrònic a l'adreça munozral@palafolls.cat. En l'assumpte del correu s'indicarà: MOSCA - Conscurs de música jove de Palafolls. En el mateix correu hauran de constar les dades dels participants: nom, cognoms, telèfon i còpia de DNI.\nEls criteris per l'assignació dels premis seran durant el concert dels grups finalistes una combinació de la votació personal presencial dels assistents als concerts, la votació personal on·line a través de les xarxes socials de les quals se'n farà un recompte i la votació de l'organitzacó.\nLes inscripcions del concurs comencen el 16 d'abril i s'allargaran fins el 16 de maig. A partir de llavors comença un procés se selecció dels grups finalistes que primer tocaran en un concert al local jove Can Batlle, que se celebrarà el 6 de juliol.\nEnguany és la segona edició del concurs, els tres grups guanyadors tocaran a l’Alterfesta, en el marc de la Festa Major de Palafolls.


Cap de setmana amb dos morts a les carreteres - Diari de Girona\nUn jove va morir a primera hora del matí d'ahir en un xoc frontal entre dos cotxes a Vallfogona de Balaguer - L'altra víctima era un motorista\nPunt de l´accident mortal a la C-13, al terme de Vallfogona de Balaguer.\nDues persones han perdut la vida en dos accidents de trànsit mortals que s'han produït a les carreteres catalanes aquest passat cap de setmana. La primera víctima va ser Yeray Darias, futbolista capità del C.F. Balaguer, de 24 anys, que va perdre la vida ahir al matí en un accident de trànsit a la C-13, a Vallfogona de Balaguer. Segons va informar el Servei Català del Trànsit, els Mossos d'Esquadra van rebre l'avís del sinistre prop de les sis del matí després que s'hagués produït un xoc frontal entre un tot terreny i un turisme al punt quilomètric 25,8 de la C-13 i resultés mort el conductor del cotxe. Segons el SEM, dins del mateix vehicle viatjaven tres persones més que van resultar ferides i que van ser traslladades a l'hospital Arnau de Vilanova de Lleida just després de l'accident. Arran de la incidència es van activar set patrulles dels Mossos, dos vehicles dels Bombers de la Generalitat i tres unitats del SEM. La carretera va estar tallada fins a dos quarts de nou del matí.\nLa segona víctima mortal va ser un motorista de 28 anys en un accident de trànsit a Badalona, el passat dissabte 31 de desembre. L'acompanyant del motorista, de 22 anys, va sobreviure però va resultar ferit greu. Segons van informar els Bombers el sinistre va passar poc abans de les sis de la tarda a la cruïlla entre les avingudes de Llenguadoc i Pomar de la ciutat. La motocicleta va xocar contra un turisme en el qual viatjaven dues dones, de 72 i 38 anys, que van resultar ferides lleus amb contusions i van patir un atac de nervis. Les dues dones van ser traslladades immediatament a l'hospital municipal de Badalona. En aquest sinistre hi van treballar dos vehicles dels Bombers, així com tres unitats del Sistema d'Emergències Mèdiques.


Lideratge assegurat en una victòria històrica en Namur (30-96)\nValencia Basket s'assegura el lideratge de grup de l'Eurocup Women després d'una victòria colossal que entra en els anals de la història del Club, mancant una jornada de fase de grups. El conjunt taronja va véncer a Namur per una diferència de 66 punts, la màxima mai aconseguida. El rècord estava, precisament, en el partit d'anada contra aquest mateix rival en el qual València Basket va guanyar de 50 punts. A més l'equip no encaixava tan pocs punts des del seu pas per primera nacional en la 2015-16. Les de Rubén Burgos es van sobreposar a les baixes de Cristina Ouviña i Raquel Carrera per a oferir un autèntic espectacle amb cinc jugadores amb dobles dígits: Lorena Segura (10 punts), Marie Gülich (12 punts), Bec Allen (14 punts), Leticia Romero (15 punts) i Ángela Salvadores (20 punts). L'equip ara viatjarà directe a la Seu on jugarà el diumenge partit de LF Endesa.\nValencia Basket va saltar a la pista de Namur amb Leticia Romero, Queralt Casas, Lorena Segura, Laura Gil i Marie Gülich. La posada en escena taronja no va poder ser millor. Encara que estrenaven el marcador elles, les de Rubén Burgos van contestar amb un parcial de 0-11 al so de les dues protagonistes de l'última victòria Romero i Gülich. El tècnic local parava el partit. Segura seguia amb el festival a continuació i augmentava el parcial a 13 punts, encara que Range aconseguia frenar-lo de dos. Pese atodo, Valencia Basket continuava posant terra pel mig. Allen col·locava l'avantatge en 15 punts al final del primer quart.\nEl segon període continuava amb un equip taronja que continuava dominant el ritme del partit. Parcial d'eixida de 0-13 i la diferència aconseguia els 28 punts després de triple d'Allen. La defensa taronja estava sent un autèntic mur de formigó per a l'atac belga, incapaç de trobar solucions cap al cércol. Van passar quasi 10 minuts de partit fins que Carpreux va tallar la sequera local des de la línia de tirs lliures i que va desembocar en un parcial de 7-0 de les belgues. Amb un triple sobre la botzina de quart de Romero, Valencia Basket deixava un còmode matalàs al descans (15-41).\nKlerx posava els primers punts de la segona part i Salvadores ho feia per al conjunt valencià. Els punts de l'escorta estaven sent molt importants. Romero posava l'avantatge en 29 punts poc després. Ogun tractava de tirar del seu equip, però Valencia Basket no deixava d'anotar. Salvadores continuava anotant i Gülich elevava la diferència a 39 punts des de la línia de tirs lliures. Zempare la reduïa amb una canastra al final del tercer quart.\nUna espectacular Allen completava un parcial particular de 0-5 d'eixida i l'oceà no deixava si es fes més gran. L'entrenador local el va parar, però el parcial no va deixar de créixer. Arribava a 0-18 amb totes les jugadores aportant: Gil, Trahan-Davis, Contell, Casas…. Ogun sufocava el arreón taronja amb una canastra guaridora però la diferència era abismal: un màxim històric per a Valencia Basket de 66 punts que coronava Contell després d'un Quart igual d'històric de 4-33.


Cap Vermell - L’abocador de Son Terrassa\nL’abocador de Son Terrassa\nAl voltant de la reunió de portaveus de l'Ajuntament sobre l'abocador de Son Terrassa\n" S'ha fet efectiu un primer abonament de 700.000 euros, per a la devolució de la subvenció europea"\nDilluns 22 de desembre va tenir lloc una reunió de portaveus dels partits polítics amb representació municipal, per a tractar el tema de l’abocador de Son Terrassa. Des que el Ple de l’Ajuntament de Capdepera aprovà, el 7 de juliol 2009 (1), l’adjudicació de les obres a COEXA, fins avui, el segellament de l’abocador ha estat un problema que sorgeix de tant en tant, especialment des que l’any 2010 es produïren despreniments de terra, que EU _Verds va denunciar, i un informe posterior del Govern va assenyalar una sèrie de deficiències en l’obra. No és fins a finals de l’any 2013 que s’anuncia que la Conselleria va donar el vist i plau a un nou projecte per a resoldre-les, de fet gairebé és un nou segellament que puja a més d’un milió d’euros.\nBàsicament parlam d’un problema econòmic. L’abocador es va pagar amb una subvenció del fons europeu FEDER, que el Govern Balear avançà a l’Ajuntament . Per a justificar-la, l’Ajuntament havia de presentar un certificat de segellament de l’abocador, cosa que no va poder fer en detectar-se les esmentades deficiències.\nAquest serial es complica amb la presentació de distints projectes, rebutjats (es parla de cinc projectes) i sol·licituds de pròrrogues, que s’han demostrat inútils, ja que no es va poder obtenir el certificat de segellament. Tot el procés s’ha allargat durant quatre anys (2).\nQui ha de pagar l’adob de les deficiències?\nL’any 2013, la premsa comentava: “L'Ajuntament ha hagut d'assumir, de moment, el cost del projecte, però els responsables municipals exigiran l'obertura d'un procés per a depurar responsabilitats "si fa falta, amb un contenciós per a exigir a les empreses implicades en les obres de l'abocador i a altres administracions que s'impliquin en el pagament de les obres del nou projecte", explicà el batle. Voldríem equivocar-nos, però de moment a l’Ajuntament de Capdepera (és a dir tots nosaltres) li toca tornar la subvenció del fons europeu FEDER. L’Ajuntament ha fet efectiu un primer pagament de 700 mil euros i preveu fer la resta a terminis. Estam parlant d’haver de retornar al voltat de 1.300.000 euros (3).\nSegons ens explicà el batle, Rafel Fernández, el problema de l’abocador de Son Terrassa es va tractar (a la reunió de portaveus) des de dues vessants. D’una banda, l’expedient de reintegrament de la subvenció, i de l'altra, l’expedient d’obra. L’expedient de reintegrament de la subvenció de segellament de l’abocador de Son Terrassa està finançat per un fons FEDER i en el termini corresponent ( després de les pròrrogues) no s’ha justificat. Aquest mes de gener 2015 s’ha de presentar el certificat i l’obra d'esmena de deficiències no s’ha executat.\nL’Ajuntamant no podia avançar els diners i fer-ho ell mateix per dos motius. Primer, perquè per llei no pot incrementar el pressupost de l’obra més d’un 10% de la licitació i el projecte aprovat per la Conselleria suposaria incrementar-lo gairebé un 98% més. Segon, perquè si no hi ha consens de com pagar el projecte i el tema acaba en els jutjats, el jutge ha de poder fer un peritatge de com es troba l’obra i valorar les deficiències. L’equip de govern actual ha optat per tornar els doblers dels fons FEDER i, si arriba el cas, que sigui el jutge qui vegi com està l’abocador i obligui a executar el projecte de deficiències a qui pertoqui. Si no es fa així, es podría perdre el milió d’euros si el jutge, per exemple, troba que no accepta el peritatge dels tècnics de l’Ajuntament (una part implicada) o no troba proves suficients perquè ja s’hagin adobat les deficiències.\nD’altra banda, l’Ajuntament va encarregar un peritatge a una empresa especialitzada per a determinar el grau de responsabilitat de cada una de les parts i com distribuir la despesa del 1.051.446,42 euros per adobar les deficiències de l’obra (4). Cal dir que la major i més important, segons l’informe, correspon a l’empresa constructora COEXA, amb un 78,12 %; Ajuntament i Conselleria/Consultora balear de MA, al voltant del 4,5 %; la consultora mediambiental Tercer Milenio, un 7,75%; i les directors d’obra, al voltant del 2-3%\nEl batle és conscient que per aquesta via la solució definitiva s’allarga fins que hi hagi un acord de les parts o una sentència, però ho assumeix i es justifica amb el fet que fa més de 15 anys que l’abocador està inactiu i no provoca danys al Medi Ambient, per tant no hi ha problemes de contaminació.\nDurant el mes de gener es reuniran totes les parts per a intentar arribar a un acord, si no s’aconsegueix caldrà obrir un contenciós.\nImatge aèria de les feines de segellament del abocador (web COEXA)\nDes del PP de Capdepera, ens comentaren que l’error ve des de l’adjudicació d’aquesta obra a una empresa que no tenia experiència en aquests tipus de treballs.\nPer la seva banda, MÉS per Capdepera és conscient que des de la Conselleria de Medi Ambient s’han posat problemes per aprovar els projectes d'esmena de deficiències presentats per l’Ajuntament i els responsables de l’obra. Però no entenen que l’Ajuntament tengui ja fa mesos dins un calaix un informe pericial que reparteix les responsabilitats entre la constructora –Coexa– i els altres intervinents i que fins fa algunes setmanes no es mostràs a l’oposició, i que tampoc s’hagi notificat encara formalment als responsables de l’obra. Per tant, demanarà a l’equip de Govern que requereixi formalment als responsables de l’obra perquè compleixin amb allò que diu l’informe pericial segons el seu grau de responsabilitat; i si aquests responsables no compleixen en un temps prudent, doncs que s’interposi d’immediat contra ells un recurs contenciós-administratiu.\nCom hem dit més endavant, ja s’ha fet la devolució d’una part de la subvenció europea a la Conselleria (que l'havia avançada). En una època de crisi com la que patim, haver de retornar aquests doblers és un esforç molt gran, ja que les quantitats que s’hi dediquin necessàriament afectaran els pressuposts municipals i per tant els ciutadans. No sabem si l’estratègia és la correcta o no, però d’entrada els habitants de Capdepera pagarem per una obra mal feta (i tota la paperassa, informes, projectes, tramitacions....) i ja veurem si rescabalarem qualque euro.\nJa ho deien els vells , “la feina ben feta, no té preu”\n(1) De la certificació d’acord del plenari de l’Ajuntament de Capdepera: “Adjudicar provisionalment el contracte d’obres “d’adequació, segellat i regeneració ambiental de l’abocador de residus sòlids urbans de “Son Terrassa”, segons el plec de condicions aprovat per AJUNTAMENT DE CAPDEPERA (ILLES BALEARS) l’Ajuntament en Ple amb data 28 d’abril de 2009, a l’empresa COEXA, S.A., per ésser l’oferta més avantatjosa, segons la valoració efectuada pel Serveis Tècnics municipals d’acord amb els criteris d’adjudicació prevists al plec de condicions, pel preu d'un milió cent noranta-dos mil dos-cents trenta-un euros amb vuitanta-un cèntims (1.192.231,81 €), IVA exclòs; cent noranta mil set-cents cinquanta-set euros amb nou cèntims (190.757,09 €), corresponents al IVA; Total: un milió tres-cents vuitanta-dos mil nou-cents vuitanta-vuit Euros amb noranta cèntims (1.382.988,90 €).\nAquesta decisió va ser presa amb només dues abstencions “QUINZE vots a favor (Regidors del PSOE, UCAP-UM, PSM-EN, PP i És Grup) i DUES abstencions (regidores d’EU-Els Verds)”.\n(4) Taula de responsabilitats segons el peritatge encarregat per l'Ajuntament (ponderada a la despesa de 1.051.446,42) :\nParts Percentatge Quantitat\nCoexa 78,12% 882.154 euros\nTercer Milenio 7,75% 81.610 euros\nConselleria i Consell\nBalear de MA 4,71 % 49.549 euros\nAjuntament de Capdepera 4,47 % 47.071 euros\nD. Pedro Ventayol 2,94 % 30.918 euros\nD Salvador Juan 2,01 % 21.141 euros


Casa Anglona Castelsardo Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nConvenientment situat a Castelsardo, Casa Anglona és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nCasa Anglona ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha transport hotel/aeroport, habitació familiar, lloguer de cotxes, lloguer de bicicletes.\nL'ambient de Casa Anglona es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, llits extrallargs (> 2 metres), aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Casa Anglona és una selecció idònia per a la vostra estada a Castelsardo.\nCal que informeu el Casa Anglona de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. En arribar, cal abonar un dipòsit de 200 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.\nDescompte a Casa Anglona


Pàgina d'inici\tAgenda\tFira de Locomoció i Artesania de Fornells de la Selva\nDel 12 al 13 d'abril de 2014 - Fornells de la Selva (Gironès)\nLa Fira de Locomoció compta amb un espai dedicat a l'slot\nTren, cotxe, bicicleta, moto... A la vila gironina hi ha lloc per a tot tipus de mitjà de transport i podràs participar en nombroses activitats relacionades amb la locomoció. Troba't amb apassionats del quads, els cotxes clàssics, els trikes o les grans Harley-custom; puja amb els més menuts al tren de vapor, i viu o deixa que els ensenyin com comportar-se a la carretera en el circuit d'educació viària mentre passeges per les exhibicions de cotxes o bicicletes. També hi trobaràs exposicions d'objectes antics d'estació i maquetes de tren i de 120 models de vehicles de Fórmula 1-Le Mans GTS a escala 1/8.\nLa fira es complementa amb un apartat dedicat a l'artesania, un mercat del trasto vell en què se celebraran espectacles d'animació i concursos, trobades d'intercanvi de plaques de cava i un mercat d'intercanvi infantil de joguines.


La Vall d’Aiora i de Cofrents (i un diàleg sobre el País) | País Valencià, Segle XXI\nLa Vall d’Aiora i de Cofrents (i un diàleg sobre el País)\nPublicat per Redaccio el 6 febrer 2016 en Article del dia · 0 comentaris\nDe bon matí, un dia de desembre de 2015, Costera amunt, travessem la Vall de Montesa i, pel port d’Almansa, ens dirigim cap a Aiora. A la vista del castell d’Almansa, ens desviem per situar-nos al bell mig de la planura on es va desenvolupar la batalla, el 25 d’abril de 1707. Baixem del cotxe per fer unes fotos i, espontàniament, entre Gabriel Garcia i jo surt la inevitable conversa sobre el País\nUn diàleg sobre el País\nLa cosa va començar, més o menys, així d’innocent:\nUn important intel·lectual valencià i la seua família, del qual ja et diré el nom, venia cada any, el 25 d’abril, a Almansa i pixaven les muralles del castell. Com veus el futur del País, ara que vénen eleccions?\nLa cosa, immediatament, es va embolicar. Ai, mare, el País! Quin càstig! Quants anys repetirem, encara, la mateixa història? Quant de temps arrossegarem aquesta discussió que ens volen fer avorrir i no podem deixar de retornar-hi? Refer el País, poder viure en la nostra llengua una vida normal, en una societat normal. Sobiranisme, Independència, Federalisme, les grans utopies i els pocs que se les creuen. Si, almenys, s’acceptara la plurinacionalitat i la pluriculturalitat de l’Estat i ens deixaren tranquils… Impossible! Si no ets un estat, no ets res, no hi comptes! Mentrestant, refer estratègies, cosir aliances, fer País, fer cultura, fer plans, fer papers, i roda la mola… I alguna cosa més profunda que la sensació que tot va cap enrere, que la idea d’Espanya “una, grande y libre” avança, que ells no en volen una altra que aniquilar-nos perquè no som castellans, desfer-nos perquè no som Madrid, empobrir-nos perquè no som bastant solidaris amb els bancs de l’Ibex-35, endur-se els nostres impostos perquè privatitzen l’estat del benestar: ni una banal televisió valenciana! Quanta violència “sin que se note la causa” hem de suportar encara! I, damunt, allò que diu Gustau Muñoz:\n“Un altre problema a superar és la matussera equiparació de valencià amb conflictiu, una via còmoda i insidiosa per passar-se al castellà.”\nSi tot és culpa de Fuster i els Països Catalans! Si el que ens cal és una dreta nacionalista! Com si Fuster hagués intentat fer, alguna vegada, alguna mena de programa polític! La gent, ni els nostres, no han llegit Fuster. Però, ja que en parlem, tota la raó tenia, perquè les coses no han canviat massa des d’aleshores:\n“Jo no enyore la nostra frustrada burgesia nacional. No fou nacional, ni ho és ara. És una merdeta com a burgesia, i ni tan sols és res com a temptativa de vehicular unes aspiracions elementals.”\nI, tothora, escoltar-los dir: “sou l’antiespanya, sou aldeans, aneu en contra de la direcció de la història!”. Una cançoneta que es repeteix, una vegada i una altra, en una premsa que es presenta com si fóra immaculada. La 1, la 2, la 3… i fins i tot la 10, totes les cadenes televisives practiquen, per acció i per omissió, un anticatalanisme rampant, un castellanisme militant que menysprea i bandeja a qui no combrega amb una idea d’Espanya, la unitària, centralista, castellana i neoliberal. Som un País amagat, que no té un espai de comunicació propi. Tenim una premsa que no és ni és regional, segmentada en tres espais provincials, que destil·la un provincialisme miserable i empobrit. Un País al qual estan furtant l’escola pública i substituint-la per una de privada, acrítica, castellanitzadora, de professors pagats per tots, però elegits per consanguinitat. Universitat automarginada i replegada sobre si mateixa. Un País que han fet inculte, perquè la cultura ha estat perseguida per catalanista. Una burgesia subalterna, ignorant, que practica un cosmopolitisme provincià, subaltern. Una societat que ha dimitit i que viu sota la dictadura de la indolència, la impotència o la desesperança…\nPerò no sigues negatiu, mira que ara les enquestes donen una forta pujada a l’esquerra, especialment a Compromís-Podemos. La Mònica Oltra ha aconseguit unir l’esquerra amb un cert sentiment valencianista i, l’altre dia, en el dinar de Valencians pel Canvi, Enric Morera defensava una candidatura unitària de tota l’esquerra valenciana.\nPerò ni tan sols, més enllà dels gestos, ens han dit què van a fer? Ho saben? I també pugen els falangistes de Ciudadanos de Primo d’Albert Rivera… D’acord Però Ximo Puig i Vicent Soler són socialistes i es creuen el País. Si, però el seu partit no se’l creu i, a més, el PP, després de tot el que han furtat, després de la destrossa econòmica, cultural i mediambiental, encara tornarà a guanyar… És cert, Sí, en vint anys n’han desfet molt. I les noves generacions? Sembla que no estiguen o els falta nervi per fer País. Però, pobrets, ni econòmicament en podrien. Tant d’estudiar i es troben que ens han convertit en un País de cambrers a temps parcial, i el que s’hi espavila, doncs emigra a Europa…\nAixò de l’espai de comunicació és tan important. Mira com les forces dinàstiques han detectat que han d’anar contra la immersió lingüística, l’escola i les televisions autonòmiques. Per cert, has llegit l’article de Suso del Toro sobre la retransició? Què hi diu? Doncs, a partir de l’informe del New York Times, denuncia la total connivència entre les grans empreses de comunicació amb el govern espanyol i la banca: a totes tres les denomina els principals agents de la nova transició, és a dir, la ·transició mediàtica que ells han dissenyat perquè no canvie res: la retransició. A més a més, deia:\n“Es tracta d’una intervenció del sistema parlamentari executada brutalment; (…) La Junta Electoral Central va canviar la seva doctrina amb una decisió inèdita: els mitjans de comunicació haurien de donar espai als nous partits emergents, encara que no tinguessin representació parlamentària (…) Espanya té amos.”\nEn el fons, la situació és la que descrivia recentment Joan Romero:\n“Les elits polítiques espanyoles, en el PP, en Ciutadans i en el PSOE, continuen demostrant una incapacitat intel·lectual insuperable per a entendre el fet plurinacional a Espanya i per a distingir una cosa tan elemental com la diferència entre estat i nació.”\nNi entre estat, nació i país. Ells ho són tot al mateix temps, com la Santíssima Trinitat, totes en són una: Castella. Si alguna cosa no li posa remei, estem condemnats a la més absoluta irrellevància. I, per si no en tinguérem prou, correm el perill que la independència de Catalunya encara ens faça més mal. Sense Catalunya és més que improbable que el País se’n puga sortir. Però, clar, les distàncies s’han fet tan grans… Ja ho deia Antoni Furió:\n“Els contrasts entre el Principat i el País Valencià, pel que fa al grau de desenvolupament de la consciència nacional i, sobretot, de l’expressió política d’aquesta consciència, han estat sempre evidents, però en els últims anys, el procés sobiranista engegat per la societat catalana els ha fet encara més cridaners.”\nPerò almenys, si Catalunya arriba a un grau suficient de sobiranisme, la llengua se salvaria i, en el que ens queda de vida, continuaríem vivint en la realitat paral·lela del Vilaweb, l’Ara, El Temps, la TV3, L’Espill i llegint els autors catalans i les traduccions al català –i els nostres intel·lectuals i artistes tindran un lloc on poder treballar–. Per cert, Àfrica Ramirez, que ha creat la nova editorial Balandra, en la presentació del darrer llibre d’Adolf Beltran, em va dir que només un 3% de la població del País llig en català.\nPerò cal perseverar. Mai no se sap com anirà la història, de vegades fa un tomb inesperat. Fins i tot podria produir-se un profund canvi constitucional. Cada vegada n’hi ha més gent a favor. Tu creus? La gent no té massa idees a aquest respecte i no tinc gens clar què votaria en termes de País. Creus que els valencians volen ser un País…? Està tan esvaïda la consciència… Per cert, Pérez Royo acaba de publicar un llibre que demana no reformar la constitució, sinó volar-la, perquè la reforma és inviable. I, a més, diu que les sentències del Tribunal Constitucional -una altra institució independent al servei del govern i de la nomenclatura de l’estat autoritari-, quan va tombar la reforma de l’Estatut de Catalunya, que s’havia fet des de la negociació política i l’aprovació en referèndum, va deixar sense sentit tots els articles de la Constitució que fan referència a la qüestió territorial:\n“La Carta Magna de 1978 estableció la integración de las nacionalidades en el Estado como un acto complejo que negociaban los parlamentos del Estado y el de la nacionalidad correspondiente (…) Pero el TC desautorizó el pacto entre el Congreso y Catalunya, y eliminó el derecho del pueblo a decidir. Por eso digo que fue un golpe de Estado. La estructura del Estado tiene que volver a ser definida a través de un pacto constituyente.”\nI què vols que et diga del problema demogràfic que pateix el País. Comarques despoblades a l’interior i, superpoblades de residents estrangers de tercera edat, d’immigrants econòmics i de funcionaris castellans. Aquests residents estrangers i castellans, però també els nostres connacionals, practiquen un provincianisme global. La gran estafa del turisme, en temes econòmics i mediambientals, també té aquestes conseqüències socials. Com a turistes o com residents temporals, no aposten per aprofundir en la societat que els acull, ni a conèixer les arrels del lloc. Ells vénen a consumir el territori, el paisatge i el clima de manera compulsiva i, per fer això, com més uniforme siga el mercat, cultural, social i econòmic, com més s’eliminen les diferències, molt millor. Així que no els parles ni de societat, ni de cultura, ni de llengua. Els que ells entenen és el discurs provincià de Ciudadanos. Si foren, realment, cosmopolites, voldrien conéixer les diferències, viure-les. Com a manera de conéixer-se a si mateixos, farien el possible per enriquir-se amb el coneixement dels altres i estimarien les diferències culturals…\nLa conversa continua amb un cafè en un bar del nucli antic d’Almansa, a l’ombra de l’enlairat castell. Tot i la temptació, fem servir el lavabo del bar. De camí cap Aiora, continua la conversa.\nTantes esperances que havíem dipositat a Europa i també veiem que Europa ens ha fallat. La socialdemocràcia ha estat incapaç de bastir una alternativa als canvis que requereix l’estat del benestar i ha acabat plegant-se al neoliberalisme financer. Que lluny estem d’aquells ideals d’Europa i com s’han reforçat els estats per barrar una veritable ciutadania europea! D’acord, però el somni europeu és encara possible, continua sent una oportunitat per trobar una eixida no necessàriament –diríem– nacionalista. Fa un temps, Gustau Muñoz feia una relectura de Habermas interessant, perquè apostava per:\n“la relativització de la identitat nacional en un marc de convivència en el qual la base de la ciutadania ve donada per valors universalistes. Una ciutadania política, per tant, compatible per una diversitat d’identitats culturals i nacionals. Si realment arriba a predominar aquesta noció de ciutadania, caldria afegir, hi ha una possibilitat real de supervivència per a les nacions sense estat i cultures minoritàries, sense haver de reproduir els traumes de la formació d’estats.”\nPerò la realitat socieconòmica dels darrers 30 anys és ben diferent. Estem en un món de neoliberalisme globalitzat, antiil·lustrat, antipolític i depredador, que ens ha dut al capitalisme d’estat. I, darrerament, a la por, al control ciutadà i a l’autoritarisme, amb l’excusa dels atemptats. Mira la vergonya dels refugiats de Síria! A més a més, crec que les noves tecnologies de la comunicació i les xarxes virtuals no són, precisament, estructures alliberadores, sinó tot el contrari.\nCada vegada és més complicat distingir qui té, realment, el poder a l’estat, i dubte molt que ho siguen els ciutadans. El poder s’exerceix per damunt de la voluntat popular i jo diria que per damunt dels mateixos polítics. Hi ha una nomenclatura de financers, alts funcionaris, directius de grans empreses –com les energètiques i les comunicacions–, alts magistrats, militars i policia dels serveis d’intel·ligència, la gran banca, i poc més, que són el veritable poder. Fins ara, per al capital financer, l’estat és una plataforma perfecta des on globalitzar les relacions econòmiques sobre la base dels interessos de los mercados, és a dir, d’ells. En realitat, en el cas espanyol, l’estat és això, és el que diem la llotja del Bernabeu, és a dir, Madrid. Durant els 40 anys de democràcia, s’han fet molt forts. Per a ells, València no hi compta i cal sotmetre Catalunya com siga. Com es pot entendre el boicot a l’Arc Mediterrani i la insistència en les estructures radials, si no és per una altra raó que la d’avortar la constitució de l’eix Mediterrani?\nUf!, no t’embales! Massa coses al mateix temps i ja no sé si estem parlant del País (o potser sí). Però a mesura que viatges pel País, no te n’adones que, en cada poble, en cada ciutat, hi ha un nucli actiu de persones que aposten per la cultura, de gent que es creu el País i manté la flama, manté l’esperança? Estic convençut que, si algú els ajudara a interconnectar-se i a fer-los visibles, faria una gran tasca pel País. Ens falta poc per arribar a Aiora. Només un darrer apunt. Cada vegada -i aquesta conversa m’ho reafirma-, els temes de País i els temes de la globalització estan més entrecreuats. Ramoneda parlava en un article sobre aquesta relació entre globalització i identitats. Ell deia:\n“El nou cosmopolitisme consisteix a reconéixer-nos els uns als altres en la mesura que tenim una referència universal. I la demanda de reconeixement és inherent a les afirmacions identitàries. (…) el reconeixement d’una singularitat implica també l’acceptació de la universalitat.”\nMira!, a mi si el nou govern valencià em permetera tres desitjos, demanaria la immersió lingüística, uns mitjans de comunicació públics tots en valencià i la supressió de les províncies. I, a partir d’ací, parlem del que vulgues. Posats a demanar, mai no hauries de deixar-te la reindustrialització del País. El País serà industrial o no serà!\nHem tornat a entrar al País per la Vall d’Aiora, entre les muntanyes de la Solana d’Alabín (o d’Aiora) a l’Orient, i la serra del Mugró al Ponent. Als contraforts d’aquesta serra, de cara a Alpera, la serra pren el nom del Mugró de la Meca, on es troba l’important poblat ibèric, citat per Escolano, el Castellar de la Meca. La casa del Molló marca la línia divisòria entre les terres de l’antic Regne de Múrcia (avui Alpera, Almansa i Cabdet pertanyen a Castella) i el de València.\nLa Foia d’Aiora té continuïtat, entre els contraforts del Massís del Caroig (1.128 m), a l’est, i de la Serra Palomeres (1.100 m), a l’oest, cap a la Vall de Cofrents.\nA la vista del castell i als seus peus, el barri de Los Corrales, l’entrada a la població en la marca d’una elegant Creu de San Antón del segle XV. Diu Cavanilles:\nYace Ayora en una espaciosa hoya, que á lo léjos cercan elevados montes: junto á la villa no hay mas alturas que el cerro de yeso, coronado con las ruinas del castillo: sus calles son anchas, principalmente la nombrada de la Marquesa, superior á quantas hay en el reyno, sin exceptuar la de la capital: su caserio decente ya, se aumenta y hermosea cada dia con nuevos edificios: su vecindario consta hoy dia de 1300 famílias, muchas de ellas distinguidas por su antigua nobleza.\nEl nom de la ciutat diuen que ve de l’àrab ‘Ayura’. A partir de la Conquesta, la Vall d’Aiora (Anadar Lidaura) patirà més d’una dualitat jurisdiccional. Conquerida per Jaume I, el 1244, pel tractat d’al-Mizra va ser cedida a Castella i la primera repoblació va ser castellana. Alfons X de Castella li la cedí al rei Pere per la seua ajuda durant les sublevacions morisques. Jaume II, el 1305, la incorporà, definitivament, al Regne de València. Després, patiria les ràtzies de Pere el Cruel. Finalment, Pere IV, en crear la Governació d’Oriola, deixà la Vall d’Aiora a la Governació de València. Més tard, durant la dominació napoleònica, la Vall d’Aiora s’inclogué en la Prefectura del Cap de la Nao. La divisió provincial de 1822 la va incloure en la província de Xàtiva i, el 1833, en la província de València.\nD’altra banda, des dels visigots i durant el regne de Tudmir, Aiora pertanyia al bisbat de Cartagena. El pavorde aiorí Miquel Molsós, que negociava amb el Papa Luna (Benet XIII d’Avinyó) declarar-la catedral de l’església de la vila, una vegada resolt el cisma, escrigué al rei dient-li:\nper quant son molts y intolerables les agravis que rebem dels bisbes de Cartagena, així en temps de guerra com de pas, placía a Vostra Magestat, si es pot, intercedir ab lo papa que dividixca esta partida del regne del bisbat de Cartagena, y instituheixca en ella un bisbat, y que lo que sera elet per gobernarlo se nomene bisbe de Oriola.\nL’arquebisbe de València, Roderic de Borja (futur Calixt III), el nomenà vicari general dels territoris de la diòcesi de Cartagena que pertanyien al Regne de València. La diòcesi d’Oriola, on estava inclosa Aiora, no es va crear fins a 1564. El 1954, la Vall d’Aiora va ser incorporada a la diòcesi de València.\nVeurem ara alguns períodes històrics que van ser claus per a la vila.\nEl primer és a les darreries del segle XIV, quan Alfons d’Aragó, dit el Vell, construí la Vila Nova fora del recinte emmurallat; rebaixà els impostos per atraure població, la qual cosa acabà desplaçant la població morisca a les àrees rurals; i autoritzà la realització de mercat i fira.\n(done) als jurats de la vila nostra Dayora quatre mil huicens onze solidos, tres diners reals de València, per preu de vint tafulles de terra per a ahedificar e construir vila nova prop la font de la dita vila.\nAquesta vila nova conformaria la calle Empedrá i la primera part de la plaça Major, on estava situat l’antic ajuntament (“de graciosa arquitectura y simétricas proporciones” -diria Pasqual Madoz), avui desaparegut. El carrer Empedrat ha estat, fins fa pocs anys, el carrer principal del poble, en donar accés al centre de la vila als barris de los Altos, Santa Llúcia i de la Solana.\nTambé a les darreries del segle XIV, va tindre lloc a la població el miracle de l’àvia Linyana. Segons la llegenda, durant la pesta, a aquesta fornera de Xarafull, se li aparegué un àngel que li manà que parlara amb el rector del poble perquè construïra, en aquell lloc dels afores de la vila, una església; a canvi, ell faria que s’acabara la pesta. Per tal que el capellà la creguera, li escrigué, a la mà de Maria Linyana, en lletres daurades:\nL’Àngel de l’Altíssim, ple de compassió, s’ha dignat lliurar aquest poble d’Aiora de la pesta que tant l’afligeix.\nEl rector, amb llima, vinagre i altres licors forts, no va poder esborrar les lletres, per la qual cosa, el bisbe de Cartagena va donar per certa l’aparició.\nEl poble té molta devoció a l’Àngel Protector i a Maria Aldonça Linyana. A l’església major, hi ha un quadre de Vicent López, on es narra l’aparició i, al lloc de l’aparició, l’ermita promesa en honor de l’Àngel Custodi.\nEl segon moment és a les darreries del segle XV, quan entra en escena el marqués del Zenete, Rodrigo de Mendoza. El 1510, Aiora era la quarta ciutat del Regne entre les més de dues-centes del braç militar. Només els dos convents, de dominics i de franciscans, i el clero suposaven un centenar d’habitants. Mencia de Mendoza, dona del Renaixement, enriquí el palau del castell i va traçar l’actual plaça Major i la de la Marquesa de Zenete i els carrers adjacents, tots d’unes dimensions impròpies de l’època i que causaren l’admiració de tots els viatgers de l’època. Encara avui sobten els amples carrers i les magnífiques cases que han perdurat. El senyoriu l’heretà la germana de Mencia, casada amb Diego Hurtado de Mendoza, que des d’aleshores va restar adscrit a la família del duc del Infantado.\nL’ordre d’expulsió dels moriscos originà una sublevació dirigida pel cabdill local Turigi. El darrers moriscos es concentraren a la Mola de Cortes, on foren derrotats i obligats a embarcar: la Vall restà molt empobrida i tardaria molts anys a recuperar-se.\nLes diverses guerres tingueren efectes devastadors sobre la vila, tot i no ser un enclavament estratègic, sinó més aviat una vall apartada. Segons Cavanilles:\nA principio de nuestro siglo experimentó este pueblo los tristes efectos de la guerra de sucesión. Entró el exército vencedor por las llanuras contiguas á Almansa (…) de resultas quedáron apocadas y arruinadas muchas famílias, quemáronse los archivos, se destruyó el castillo y el magnífico palacio que alló había (…) aquel dilatado término quedó por la mayor parte erial y abandonado, cultivándose solamente las viñas y las huertas. Los olivos no parece haberse introducido allí hasta unos 30 años hace. (…)\nPerò també les destrosses de la guerra del Francés -les tropes franceses saquejaren dues vegades la vila- i de les Carlines, amb diverses accions de bandidatge i reclutament de tropes, per part de les partides carlines.\nAls inicis del segle XIX, amb la desamortització i la supressió del senyoriu, hi aparegué una protoindústria centrada en l’espardenya i en els molins fariners. El moment de més població aiorina és l’any 1950: 6.870 habitants. La població havia generat nous barris orientats cap al NO, la ciutat Jardí, i la carretera. Aleshores, la ciutat ja estava connectada per carretera amb Almansa.\nAmb l’obertura econòmica dels anys 60, la indústria de la ciutat va anar desapareixent. Molts aiorins emigraren a València i a Catalunya. La construcció de la nuclear de Cofrents contribuí a l’abandonament d’indústries, artesanies i conreus, incapaços de competir amb els sous de la central. La gran quantitat de mà d’obra forana, durant els onze anys de construcció de la central nuclear, activà les empreses locals de construcció de cases per als nous treballadors, i també la de casetes al camp de segona residència. Avui, en alguns punts del terme, és fàcil observar la gran permissivitat en la construcció de casetes de camp.\nAparquem el cotxe a l’antic portal de sant Vicent i, des d’ací, per la plaça Major, ens dirigim al carrer de la Marquesa de Zenete, per cert, que la seua prolongació es diu Clementina Ròdenas, aiorina, economista i que fou alcaldessa de València pel PSPV als anys 80. Com hem arribat enjorn, decidim esmorzar en un bar d’aquest ample i bonic carrer. L’entrepà és gegantí i mengívol. Contents ens dirigim a l’Ajuntament, on ens espera l’agent de desenvolupament local (ADL), M. Dolores Tomás López, i la regidora de Turisme, Sandra Patiño Aguiar. La primera és nascuda a Almansa; la segona, a Galícia.\nEns reben al despatx de la regidora, amb una proximitat i cordialitat molt d’agrair. Van responent i complementant-se la informació una a l’altra: un bon equip. La primera qüestió és esbrinar de què viu la gent de la vila. La resposta és diàfana:\nVivim de la gent que treballa a la Central. Tots en tenen, de bons sous. Als anys 70, es va produir un boom per la quantitat de persones que van vindre a muntar la central nuclear; aleshores, aparegueren molts locals d’oci i comerços, però això va passar prompte.\nQuan hi ha parada de la Central (2 mesos cada 2 anys), vénen alts tècnics de fora, però de la Vall contracten unes 14 persones i vénen d’altres indrets. Aleshores, a la Central poden estar treballant prop de mil persones.\nMolta gent que treballa a la Central ve de fora. Hi ha una ruta diària d’autobusos de Requena a Cofrents i, una altra, d’Almansa i Aiora a Cofrents. Aquesta última és de 6 autobusos diaris. Molt còmodes i mai van del tot plens.\n-Però no en queda res d’aquells telers que descrivia Cavanilles, ni de la Lois dels anys 70 i 80?\nLa fàbrica de Lois ja fa molt de temps que tancà. Hi treballaven unes 500 dones. Ara resta una tradició de fabricació tèxtil de roba de nadó, amb marques pròpies. És un treball de punt i de qualitat. A banda dels particulars, hi ha 5 o 6 empreses, amb una mitjana de 20 treballadors. Molta economia irregular. Molt de fix discontinu.\nEl nombre d’estrangers a la vall és baix. Amb una agricultura mínima, una baixa activitat de construcció i un turisme més aviat de muntanya, no és una vila atractiva per als immigrants econòmics. Els estrangers que hi ha són, en canvi, residents centreeuropeus, pràcticament tots anglesos.\nEl 2004 hi arribaren molts anglesos a comprar cases de camp. Aleshores, s’incrementà molt la construcció, la compra de mobiliari i el nombre de cases il·legals. Ara la construcció ha caigut molt. A la Vall hi ha, oficialment, 476 anglesos, però en realitat n’hi ha més. Ells viuen a les casetes. Només parlen anglés. Van al bar anglés. Tenen un tracte simpàtic quan van a comprar a les botigues dels pobles.\nLa regidora em facilita un full amb unes dades municipals acabades d’eixir del forn:\nLocalitat Població del Regne Unit Total població\nAiora 138 5.349\nZarra 175 529\nTeresa de Cofrents 124 662\nXalans 12 947\nXarafull 25 819\nCofrents 2 1.029\nTotal 476 9.335\nPerò a més, entre 2009-2015, la construcció ha passat de significar el 24,5% de les empreses a ser-ne el 19,23%, mentre que les activitats comercials signifiquen l’11,26%. En el camp del transport, tenen una empresa important, Transportes Garcia, amb uns 25 camions.\nUna altra activitat important és la producció de mel. Les empreses estan associades a la cooperativa ANAE (Asociación Nacional de Apicultores). La majoria d’empreses estan constituïdes per autònoms i tenen un clar caràcter familiar; per això no contracten molta feina. La majoria comercialitza mitjançant ANAE, però moltes vegades ho fan pel seu compte. Em sobta que no tinguen una marca de mel comuna o una denominació d’origen:\nL’atomització del sector és un handicap, però també cal tindre en compte que els ruscs practiquen una mena de transhumància, viatgen molt i, fins i tot, arriben a Galícia.\nA Aiora, fan una fira de mel amb una clara vocació gastronòmica i turística. Ja n’han fet 15 edicions i cada vegada hi assisteixen més visitants durant els 3 dies de fira, darrerament més de 15.000 persones. Per facilitar l’assistència de turistes, han canviat “el primer tall de la mel” al 12 d’octubre.\nPerò és el turisme de muntanya -senderisme o arqueològic-, de caràcter familiar o excursionista, el que està creixent a Aiora. El terme de la vila ocupa la meitat oriental de tota la vall que travessa, cap al Xúquer, el riu Reconque-Cautaban. Les muntanyes presenten molts atractius, una vegada refetes del greu incendi de 1978. Cavanilles en parlava de manera entusiasta:\nEl monte Palomera como los demás de este recinto tiene escarpamientos al este y sudeste, y cuestas suaves en la parte opuesta (…) No hay sitio en todo el reyno que reuna mayor número de plantas curiosas.\nTambé hi contà un costum antic que ens parla del caràcter comunitari de la propietat de les carrasques del terme:\nHay poco cuidado de cuidar los pinos que crecen en el término (…) En quanto a las carrascas, aunque pueden disponer de ellas los alcaldes, y venderlas á beneficio del pueblo, hay ménos desorden, ya sea porque se exîgen diez pesos por cadauna de ellas, ó porque el fruto pertenece al primero del pueblo que le coge en el dia señalado, que suele ser á mediados de Octubre. En Ayora el dueño de un campo no lo es de las carrascas que en él crecen; necesita licencia para aprovecharse de la leña, ni puede cortar pie alguno, ni hacer fruto que producen. A estas restricciones del derecho de propiedad, autorizadas por costumbre envejecida, que allí tiene fuerza de ley, se añaden con freqüencia daños gravísimos, que las correrias de Octubre causan en los sembrados, por los quales entran en tropel los del pueblo en busca de las encinas sin otro cuidado de apoderarse de ellas, coger y llevar su fruto.\nAiora també té pintures rupestres a les balmes de Tortosilla i el Sord.\nEn el sector de serveis, a més dels serveis municipals, l’escola i l’institut, també tenen una residència pública municipal de majors de 60 places.\nLa regidora, en el seu castellà amb accent gallec, em diu:\nMentre minva la indústria i minva la construcció, van augmentant les necessitats socials. Hi caldrien dues residències més. El 24% de la població té més de 65 anys, encara que també naixen molt xiquets. A hores d’ara, l’Ajuntament d’Aiora és la principal empresa del poble.\nEl comerç d’Aiora és suficient per a la població i tenen botigues de certa qualitat. Hi ha dos supermercats i dues sabateries amb marques de prestigi de fabricants d’Elda. Per a productes de roba, de moda o de més sofisticats, els aiorins, especialment els més joves, es desplacen als centres comercials de Xàtiva, Albacete, València i Petrer.\nAltres desplaçaments, a banda del laboral a la central nuclear, són per fer estudis de formació professional a l’institut d’Almansa i per a estudis superiors a la Universitat de València:\nMolts joves estudien magisteri, se n’aprofiten que molt pocs mestres volen vindre a Aiora i, en els concursos, copen les places de la vall.\nNo treballen en mancomunitat amb els pobles de la Vall d’Aiora-Cofrents ni tampoc amb els de la Canal de Navarrés:\nEls alcaldes no estan per la labor.\nCofrents té els diners que li aporta la central, però no volen entrar en mancomunitat. Només volen vendre el vaixell del riu, el volcà i el balneari.\nNosaltres, per uns pocs quilòmetres, no ens podem beneficiar de les aportacions que, per llei, han de fer les centrals nuclears als pobles dels encontorns. Cofrents, durant 30 anys, ha rebut 8,5 milions de la central però no ha fet res d’indústria.\nPer finalitzar l’entrevista, parlem del caràcter dels aiorins:\nLa gent d’Aiora és alegre, obri de seguida les portes de casa.\nI podem donar fe que així ha estat. Una conversa oberta, senzilla i agradosa. Abans d’anar-nos-en, ens regalen un exemplar del llibre de Constantino Àvila. Un llibre ben útil, que conta la història del poble, utilitzant com a fil conductor els noms dels carrers. El llibre s’ha fet servir per dissenyar una ruta turística que il·lustra la visita al sorprenent patrimoni immoble de la vila:\nLa Ruta del Hilo Rojo comienza en la calle de San Francisco, donde se encuentra la oficina de turismo. Consta de treinta y un puntos de interés, situados a lo largo de un recorrido próximo a los tres kilómetros. El turista sale de la oficina con toda la información necesaria, y pertrechado de un novedoso sistema de audio y videoguia, en castellano, valenciano e inglés.\nEncara una darrera sorpresa: acomiadant-nos, la regidora ens informa que, a la porta de l’Ajuntament, hi ha una tècnica de l’oficina de turisme que ens facilitarà tota mena de prospectes turístics i ens acompanyarà a fer una visita als llocs més importants de la vila. El castell està en obres i no es podrà visitar, però ens ha promés que ens obrirà l’església per veure alguns quadres de veritable interés. No s’hi pot demanar més! Ja ho deia Fuster:\nAiora, amb un altre castell, 7.000 habitants i unes pintures de Yáñez de la Almedina.\nEfectivament, Lourdes Landete ens esperava, amb dues bosses, amb la informació i uns caramels de mel. Admirem, una vegada més, el magnífic carrer de la Marquesa, 10 metres d’amplària i 376 de llargària, on es troben moltes cases nobiliàries, algunes d’estètica neoclàssica i d’altres modernistes. Mentre caminem pel carrer Santiago, anant cap a l’església, li pregunte per l’oferta turística:\nEn l’àmbit de restauració i allotjament, hi ha 8 cases rurals, 19 bars, 6 restaurants i 10 cafeteries. Respecte dels llocs a visitar, hi ha 5 elements patrimonials declarats BIC, però tenim el problema que no estan normalment oberts i cal fer obres d’adaptació i millora de les visites, especialment al castell i les esglésies.\nL’església de la mare de Déu de l’Assumpció té una gran i austera façana renaixentista, inaugurada el 1577. Annexa a la portada, s’hi troba la imponent torre campanar i, al costat d’aquesta, hi ha la Capella de la Comunió. Penetrem en el temple per aquesta capella i admirem el delicat cambril barroc de la verge. A la sagristia, una bonica nau en forma de canó, s’exposa la pinacoteca de l’església. El quadre central són les taules del pintor venecià, deixeble de Leonardo, Yáñez d’Almedina. També s’hi troba el quadre de l’Ángel Tutelar de Ayora, de Vicent López. La nau de l’església, impressionant: 42 metres de llargària i 23,6 d’alçada, que donen espai a 5 cossos (més el presbiteri), separats per columnes corínties, des d’on surt el teixit de nervis del sostre. Durant la guerra d’Espanya, desaparegué el seu retaule barroc. Entre 1992-2004, es va fer un treball de restauració, que va deixar de nou al descobert l’estructura gòtica amb influència renaixentista que es pot veure ara. A la primera capella lateral, s’hi troba un bonic retaule gòtic del segle XVI de l’escola valenciana. La nostra guia va explicant-nos, amb estima, detalladament, cada detall de l’edifici, la rajoleria, els efectes del terratrèmol de Lisboa, i les diverses intervencions arquitectòniques.\nAcabada la visita, Lourdes s’ofereix a acompanyar-nos a visitar la resta de la vila. Li ho agraïm de tot cor, però hem abusat ja de la reconeguda hospitalitat dels aiorins i, amb tota la informació que ens ha proporcionat, decidim fer pel nostre compte un passeig pel centre. De la petita plaça de l’església, de seguida es passa a la plaça Major. Un llarg espai rectangular, que conserva edificis interessants i d’un modernisme original. Per la plaça de la Font, on abans estava l’ajuntament i, ara, la modesta llotja modernista de 1892, baixem per la famosa i comercial calle Empedrà, i passem del barri renaixentista al barri medieval. Des de la plaça Olmos, prenem el costerut carrer de sant Josep, que acaba en una de les nombroses ermites de la vila, i voltem a la dreta per arribar al convent de Sant Domènec, avui Auditori de Mencia de Mendoza, amb capacitat per a 500 persones. Per desig exprés de Gabriel, baixem pel carrer Trinquet. Ara sí, des de la plaça Olmos una altra vegada, pels carrerons, portalades i escales del bonic i bastant ben conservat barri de Los Altos, pugem al castell i Palau-fortalesa del duc de l’Infantado. La gran reixa d’entrada ens barra el pas per obres: només podem veure per fora l’església de santa Maria la Major, l’antiga església del XV construïda sobre l’antiga mesquita.\nDeixem per a una altra visita el convent de sant Francesc –on passà una part important de la seua vida sant Pasqual Bailon- i on es troba l’Oficina de Turisme i la Casa de la Cultura.\nA Gabriel i a mi, ens ha sorprés la dignitat i la qualitat d’aquesta petita vila. Mentre comprem mel en una botiga, parlem de visitar el Castellar del Mugró de la Meca o de fer un recorregut per tota la vall. Apostem per la segona alternativa, encara que no estem molts segurs de la decisió.\nEl Castellar del Mugró de la Meca és un poblat ibèric, declarat monument historicoartístic el 1931. Està situat al cim de la muntanya, a 1.058 m. d’altitud.\nÉs una de les ciutats emmurallades de l’edat de bronze més importants de la península. De gran extensió, un emplaçament únic, una roca quasi plana, de 800 m de llargària per 300 d’amplada, amb un llarg camí de carro que conserva els profunds solcs produïts pel pas de les rodes, amb muralles, torres, xarxa d’arreplegada d’aigües i aljubs, graners, abeuradors, escales, etc., tot excavat en la roca.\nDe camí cap a Teresa de Cofrents, llegim en els prospectes de turisme:\nEls patrons d’Aiora són la mare de Déu d’Agost, en la celebració de la seua festa es convoca la gaspatxà, i sant Andreu. També són celebracions senyalades, els carnestoltes, amb els mascarotes o disfresses, i la festa del Sant Àngel Tutelar, que salvà de la pesta a la vila el 1392.\nTeresa de Cofrents se’ns presenta ben aviat, com una mar de teulades que baixen d’un turó. Presidint les teulades, l’església, amb una cúpula de teula morisca i amb una sòlida torre. A l’entrada del poble, un gran entaulellat de manisos, d’un cert aire naïf, representa i explica els fets que van ocórrer a la vila, durant la sublevació dels moriscos contra la seua expulsió. Cada un dels pobles de la Vall té un o dos d’aquests murals, que deixen ben present en la memòria aquells succeïts de 1609.\nTeresa tenia una tradició industrial avui desapareguda. A banda dels treballs a la central nuclear, com tots els pobles de la vall, la seua economia es basa en l’agricultura i la ramaderia. Actualment, només conrea el 15% del terme: cereals, alfals, oliveres, raïm, pomes i bresquilles. Alguns ramats d’ovelles i cabres, i l’apicultura d’autònoms. Deia Cavanilles:\nNo pasa de media legua la verdadera distacia que hat entre Ayora y Zarra, que es el pueblo más meridional, y la residencia del Gobernador del valle. (…) Hay en Teresa 20 telares de paños ordinarios cordellates (…) Baxan además otras aguas por los regajos de Velilla y de los batanes, los cuales se aprovechan en riego despues de haber servido estas últimas para el movimiento de cinco máquinas, donde se abatanan los paños y cordellates de Teresa, y otros muchos fabricados en Alpera y pueblos vecinos del reyno de Murcia. Los habitantes de Teresa son tan aplicados é industriosos como los de Zarra y Xarafuél: guarnecen sus campos com almeces y olmos, y de las varas hacen horcas y garrotes; cultivan bien sus dilatados viñedos y aprovechan las huertas quanto ,o permite la posición y el clima. (…) Hállase el término de Teresa entre los de Xarafuél, Ayora, Zarra y Bicorp. Por esta parte, que es la oriental, todo son altos cerros y montañas, que podemos mirar como escalones para subir al empinado Caroche, monte que merece atención por su altura, producciones y vistas.\nVisitat el poble, a Gabriel li fa il·lusió que ens desviem cap a Zarra per veure la seua torre fadrina. Al bell mig de la plaça del País Valencià –amb Sant Vicent, un dels pocs referents valencians en les llistes de carrers dels pobles–, es troba la torre. Quatre pisos esglaonats, amb un remat final i penell. La torre centra tota l’atenció de la plaça. Zarra va ser lloc de moriscos fins que, el 1535, es va separar de Xarafull. De sempre, va pertànyer als ducs de Gandia. Sabem de la importància de la llenya d’aquestes serres per als trapijos del duc. La seua economia és comuna a tota la Vall: cereals, ametles, pomes, bresquilles… ruscs, ramats i granges de porc i d’aus. També té una petita indústria de fabricació de bastons i forques de lledoner.\nLa població de Xarafull (Jarafuel) té dos grans murals sobre l’expulsió dels moriscos. Un a l’avinguda d’entrada vora una font, l’altra a la plaça de l’església, al nucli antic, que està presidit per les runes del castell. En aquest darrer mural, es representen les represàlies que patiren els moriscos després de l’enfrontament amb les tropes del virrei a Teresa, per la qual decidiren pactar un acord. Com a missatgers, anomenaren uns quants seises de Xarafull (petita proporció de moriscos exempts de l’expulsió).\nEl poble té una gran quantitat de fonts que els permet fer una quantitat més gran d’hortalisses i de lledoners per a la fabricació de bastons i forques. Cerquem un bar on poder menjar el calducho o un gaspatxo, però no estan en el plat del dia. Gabriel em diu que paga la pena anar a dinar al balneari de Cofrents.\nEn aproximar-nos a les costeres de Xalans (Jalance), ja es fa present -i no ens abandonarà la resta de la visita- l’inquietant i constant fumet de la central. El paratge més bonic del poble és l’església, sota un restaurat castell i rodejada d’una gran replana, des on es veu tota la població, els grans fumerals de la central i la confluència del Cantaban amb el Xúquer. La seua economia és comuna a la resta de la vall: el treball a la central i una petita agricultura de bresquilles, cereals i olives. En un altre temps, s’hi criaven molts cucs de seda.\nAl terme municipal, es troba la cova de don Juan, famosa per la seua sala d’estalactites i estalagmites. També hi ha una ruta turística pel canons del Xúquer. I ja se sap:\nJarafuel està en un alto\nY Jalance en una cuesta\nCofrentes entre dos rios\nY Cortes a la traspuesta\nAixí que, de seguida que baixem la costera, ens troben els dos grans fumerals, l’esquerp castell, i el poble i la confluència dels rius. Segons Cavanilles:\nDesde Xalance comienza una larga cuesta para bajar al Xucar (…) Yace Cofrentes sobre un cerro al pie de una antigua fortaleza (…) todas las calles estan en cuesta, y las casa se reducen á solo lo preciso para vivir, y ponerse al abrigo de la inclemencia. En ellas moran 300 vecinos, que cultivan 2200 tahullas de huerta, y unas 300 hanegadas de secano (…) Riéngase las huertas con las aguas del Xucar y del Cabriel: las del Xucar vienen algo impuras (…) las del Cabriel cristalinas. Los frutos de Cofrentes son 1500 libras de seda, 400 cahices de mahiz, 400 de trigo, 300 de cebada y avena, 3000 cántaros de vino, 100 arrobas de cáñamo, 2000 de frutas y hortalizas, y 12000 de pasa.\nCofrents és el lloc, com el seu nom indica, on conflueixen el Xúquer i el Cabriol, aquest darrer, després de seguir un camí orc i fantàstic, conegut com les Gorges del Cabriol. Pertanyé al duc de Gandia. L’expulsió dels moriscos el deixà amb només 17 habitants. Realment, mai no s’acabà de recuperar. La descripció de Fuster als anys 60 també ens dóna una imatge de lloc auster:\nNomés l’esdeveniment del seu fragor i de la seua visió salvatge és el que el Xúquer dóna a la geografia d’aquests pobles, i no la benignitat del reg. Bé: aquell esdeveniment i unes possibilitats hidroelèctriques que, certament han estat ben explotades. Cofrents, de més a més d’un castell decadent, compta en els seus encontorns amb un balneari –els Hervideros- útil per a estomacs delicats.\nDe Cofrents a Jalance correm a la vora del Xúquer, que queda a la nostra esquerra, i a l’altra part del riu s’estén la Mola de Cortes de Pallás, un brusc embull de muntanya, on s’emboscaren els moriscos rebels el 1609 i on encara es cria i impera la gairebé extingida raça de la capra pyrenaica hispanica.\nDurant la construcció de la central nuclear (1973-1982), es varen prometre milers de llocs de treball i un desenvolupament que mai no s’ha produït. De fet, si en 1974 hi havia 947 habitants, ara en té 1.097. La taxa d’atur és del 8% i la taxa d’afiliació a la seguretat social del 135%.\nLa central nuclear és la principal generadora d’ocupació, el principal origen dels fons municipals i el principal subministrador de rendes per als comerços, serveis i restauració de la localitat. També ha desenvolupat una interessant, però reduïda, indústria turística basada en el castell, l’embarcador, el volcà i, especialment, el balneari.\nPassen de les 3 de la vesprada i no hem dinat. Sense aturar-nos, ens dirigim cap al balneari, uns 4 quilòmetres. Gabriel té un magnífic record d’una excursió que hi va fer fa anys.\nEl paratge de les aigües l’Hervidero de Cofrents, és un bosc cuidat i frondós en un relleu trencat. El Balneari es troba tancat –crec que avui no dinarem! La part més antiga és un edifici de 1902, de decoració modernista als baixos, del qual naix un important brollador d’aigües sulfuroses (1.020 litres per hora), les quals, en banys o per ingestió, milloren la salut d’aquells que pateixen de reuma o de malalties estomacals. Dóna feina a 52 treballadors i les seues vendes, el 2013, foren de 4,5 milions d’euros.\nDecebuts per no poder dinar i meravellats per la bellesa de l’indret, tornem a Cofrents. Al bell mig del poble, en un restaurant amb grans finestrals de cara al volcà i al castell, ens donen menjar de calent, cosa que, a aquestes hores de la vesprada, és de molt d’agrair.\nEn acabar de dinar, preguntem al propietari com arribar a Cortes de Pallars sense haver de fer una gran volta, atés que no tardarà a fer-se fosc. Ens recomana el camí del riu. Travessem el pont, punt de confluència del Xúquer i el Cabriol, per girar, de seguida, a la dreta. Resseguim les aigües de la pressa fins arribar als embarcadors. Ací, en temporada estiuenca, uns vaixells turístics permeten una navegació d’aigües tranquil·les, rodejats d’una abundant vegetació de riu i d’unes abruptes muntanyes que es reflecteixen sobre les aigües que arrepleguen les darreres llums del dia.\nHem de tornar cap enrere per pujar amunt, cap al castell de Xirles. L’estreta carretera s’acomoda als accidents d’un paratge de muntanya feréstec i boscós, malgrat les incessants revoltes. Gabriel m’insta a perseverar i que arribem a Cortes. Tota la raó tenia: si el paratge de muntanya ha estat magnífic, la vista de Cortes des de l’atrevit pont sobre l’embassament de la Mola, és única. L’aigua embassada –la capacitat n’és de 24 milions de m3-, que es bombeja amb l’energia nocturna sobrant de la central nuclear, serà utilitzada per a produir energia hidroelèctrica. La llacuna reflecteix amb nitidesa els alts penya-segats que l’envolten en un joc de llums i ombres molt relaxant. El lloc, tot i la forta intervenció humana (pont, pressa, carretera i túnel) és d’una gran bellesa. No podem seguir perquè la carretera continua tallada, ja per molt poc de temps, per l’esllavissada de fa mesos. Al fons de la vall, cap a ponent, endevinem el poble. En el prospecte turístic, llegim:\nAquest paratge, voltat pel massís del Caroig, la Mola de Cortes, la serra Martés i la de Dos Aigües, presenta molts paratges per a gaudir del senderisme, el barranquisme, la bicicleta o el muntanyisme. La Mola de Cortes també compta amb la més gran reserva de caça major de l’estat.\nTots aquests pobles propers al central nuclear han destinat els importants recursos que reben a desenvolupar un incipient turisme d’interior, però sobretot, a dotar-se d’escoles bressol, residència de vells, consultori mèdic, espais esportius i de lleure, i altres equipaments socials. Les inversions en noves activitats productives han estat inexistents.\nL’escut de Cortes de Pallars té, en un quarter, l’àliga bicèfala de l’imperi Bizantí. Cal recordar que Arnau Rogers, comte de Pallars (Catalunya) era nét de l’emperador Teodor II Ducàs Lucaris. Segons alguns historiadors, aquests comtes estan emparentats amb Hernan Cortés; de fet, l’escut del conqueridor de l’imperi asteca també portava l’àliga bicèfala i les quatre barres. Per a aquests estudiosos, Cortés fou, en realitat, Alfons Felip d’Aragó i Gurrea, fill de Joan II de Ribagorça i besnét, com l’emperador Carles, del rei Joan II.\nSe’ns ha fet de nit. Prenem la carretera per la pedania de l’Oro, anant cap a Bunyol i, després, per la Ribera, cap a casa. Un dia bonic, una agradable companyia i una extensa i muntanyenca comarca valenciana, de parla castellanoaragonesa, a l’eix Almansa-Requena.\n Antonio Josef Cavanilles. Observaciones sobre la historia natural, geografia, agricultura, población y frutos del reyno de Valencia. Imprenta Real. 1797. Albatros ediciones. 1981\n Constantino Ávila Pardo. Los latidos del pasado, callejero historiado de la Villa de Ayora. Brief ediciones. 2012\nArticle anterior Beniopa, metàfores Article següent Josep Fontana, de nou professor de la Universitat de València


'Last call', o això que ve ara - Opinió de Marta Rojals\n«Si els líders socials condemnats no fossin independentistes, pels mateixos fets pelats, de què sedició i de què nou anys»\nVols cancel·lats ahir a l'aeroport del Prat.\nTot i que la sentència estava filtrada des de divendres, tot i que el dia d’ahir estava escrit des de fa més d’un any, en el moment de sentir els números de la loteria macabra –13, 12, 11, 10, 9–, molts catalans ens vam quedar en blanc.\nJa era ara. Ja és ara.\nAra per a mi, ahir per a vosaltres, els experts començaven a disseccionar les aberracions contingudes en els cinc-cents folis de la venjança espanyola. Al carrer, les primeres concentracions començaven a circular per les venes del país camí d’uns nodes principals: Sants, aeroport del Prat, estació del TGV a Girona, i encara no sabíem res de l’acció sorpresa a Barajas. A una galàxia de distància, el cabdill del PSOE acabava el seu discurs –’cautivo y desarmado…’–, mentre el fantasma del 15-M arrossegava les cadenes apel·lant a una Espanya que no existeix, i que no té l’aire d’existir mai.\nL’espanyolisme institucional repetia per a si mateix això de l”etapa superada’, amb aquell autoconvenciment amb què repeteix que són una democràcia –perdó pel rodolí– consolidada: l’operació ha estat ràpida, la dissidència política ja sap el final que l’espera, el missatge ha estat clar: abandoneu tota esperança. Arribats al clímax de la seua orgia autoritària, no se’ls acudeix que aquesta esperança abandonada va ser justament el detonant d’on som ara, dit en fets: que si la sentència contra l’estatut ja va ser prou gota per a vessar el vas, què no haurà de suposar la condemna dels seus representants polítics i socials.\nTambé ara mateix, ahir per a vosaltres, el tertuliam del seny i la moderació es remou a les cadires parlant de ‘fracàs col·lectiu’, d’actuar amb contenció i de saber gestionar les emocions. Com si no hagués passat res, continuen amb la trampa de sempre: la de suposar un combat equilibrat per a adreçar-se subreptíciament als independentistes, implorant-los que ho deixin córrer d’una vegada, que ja ho han provat i unes voltes es guanya, i unes altres es perd; un cop més, forts amb el feble i febles amb el fort: aquest exercici que, aplicat al procés independentista, s’ha donat a conèixer succintament com a ‘equidistància’.\nUna altra de les llegendes que se senten avui, com ahir i suposo que demà, és que això ja no tracta d’independentisme, que tracta de democràcia. Que ja no és una qüestió d’independència, sinó de drets fonamentals de tots els contribuents. Que a partir d’ara, per impedir un desnonament o per protestar contra qualsevol injustícia pots acabar tancat nou anys i acusat de sediciós. No sé a qui pretén estovar, aquesta extrapolació, però és evident que si els liders socials condemnats no fossin independentistes, pels mateixos fets pelats, de què sedició i de què nou anys.\nProu de diluir el problema per guanyar-se la compassió de qui no s’hi sent concernit: això tracta d’independència, ras i curt, o dit en llenguatge internacional, de dret d’autodeterminació. I si un altre dia volem parlar de la retallada de drets de la llei mordassa, parlem-ne, denunciem-la, en això també ens hi trobarem, però fer olla barrejada amb totes les lluites contra el poder és tan il·lús com pensar que a l’estat totes les protestes li són iguals. Això d’ahir, d’avui, tracta dels drets polítics i civils d’uns milionets de ciutadans a qui l’aparell judicial, policial, mediàtic, polític de l’estat on viuen considera enemics i a qui els té reservat un codi penal ad hoc. No, no tots els protestants són iguals, encara que, en el fons, protestem per aconseguir les mateixes coses.\nNo calen més explicacions que la realitat. Siguem econòmics, no malbaratem una energia que necessitarem per a altres menesters. Pel que fa al carrer, és aviat per a saber si serem capaços d’acabar el que el 3-O vam deixar pendent, però no és tard per a entendre que no ens queda més remei. Molts de nosaltres recorden el Primer d’Octubre i el trencament emocional amb Espanya –el concepte– per part d’una nova fornada d’independentistes. Molts tenen l’1-O com un punt de no-retorn per a Catalunya –el concepte, també. Amb tot, el dia del referèndum, una porció dels empadronats, legítimament, va decidir no formar-ne part. Doncs ara, a partir de les sentències, ningú no es pot escapar de la pregunta; a hores d’ara, tothom d’aquest país ja sap o està a punt de saber en quina mena de futur vol viure. Això és el que hi ha, no hi ha res més a explicar, qui vulgui que pugi i qui no, no. Com diuen als aeroports: ‘Last call’.


La Tailàndia musulmana / Un àngel | Blog de viajes Altaïr\nLa Tailàndia musulmuna\nEl vell mariner italià, testimoni de la meva arribada, em convida a visitar el seu iot. El iot, d’uns set metres d’eslora, és amarrat al moll. El té arran del ferri que en temporada alta connecta el continent amb les illes que formen part del parc nacional Ko Tarutao, limítrof amb Malàisia. De fet, el veterà home de mar –un mortal feliç- el que vol és ensenyar-me el seu niu a terra ferma. Portar-me al recer on reberà d’aquí uns mesos la muller que espera. “És a l’altra banda dels manglars. A menys de deu minuts de navegació”. La dona tailandesa que s’ha interessat per saber què m’ha portat a Pak Bara, agafa de bracet el mariner i l’amanyaga amb paraules carinyoses. Tendres paraules que fan l’home feliç, més feliç encara.\nTinc un especial interès per saber els efectes del tsunami a Tham Morakot. Fa anys, quan vaig entrar sol en aquella cova per, ignorant-ho, desembocar a la paradisíaca platja de sorra farinosa que apareix al fons del túnel, vaig quedar-me literalment enlluernat. Explico l’experiència al meu primer llibre. A la darrera crònica. És l’única de tot el volum a la qual vaig posar nom: Quan l’onada ens durà... El títol d’un bellíssima cançó de Lluís Llach.\nQuan vaig escriure la crònica expressament pel llibre –aquella crònica no es va radiar mai- vaig ometre informació a consciència. Ni esmentava el nom de la cova ni el de l’illa. De fer-ho, m’hauria considerat un delator. Hi ha llocs que es mereixen el benefici de mantenir-los en secret. L’experiència confirma que molts paradisos van deixar de ser-ho el dia que van massificar-se. Em va semblar tan extraordinari aquell indret, tan fora del món, que donar-lo a conèixer hauria estat com profanar-lo. Ara, Tham Morakot, ja és una cova coneguda i visitada per moltíssima gent. Esmentar-la, doncs, no és cap pecat.\n Cròniques de l'Anaconda. Índia, Pakistan, Indonèsia, Filipines, Cambodja, Tailàndia, Laos. Jaume Mestres. COLUMNA EDICIONS, S.A. Col·lecció De viatge. nº: 10. Pàgines: 423. Any edició: 2002.\nEnviado el: Lunes, 25 Agosto, 2008


Amarsupiel i el Mètode Kusi Wawa per alleujar els còlics del lactant | Bloc sobre els gasos del nadó\nAmarsupiel i el Mètode Kusi Wawa per alleujar els còlics del lactant\nEl còlic del lactant és un d'aquests trastorns que més preocupa els nous pares. Quan el nadó tot just té setmanes de vida, comença a plorar de manera inesperada i és molt difícil de calmar.\nReconeixerem el còlic perquè són nadons que estan sans, pugen de pes i tot està bé. No obstant això, a certa hora (normalment quan cau la nit) trenquen de cop en un plor desesperat i són molt difícils de calmar. Els nadons es posen vermells, més que un plor sembla un crit de dolor, es retorcen i mouen molt.\nHi ha moltes teories sobre el que provoca els còlics, però, el que nosaltres hem vist que millor preveu i ajuda a calmar el nadó és el contacte. El còlic és, a manera de resum (i simplificant-ho molt), una barreja de dolor a la panxa amb malestar emocional. Els nadons que el pateixen no només necessiten alleujar el dolor físic, sinó que necessiten del nostre contacte per ajudar-los a tranquil·litzar-se.\nÉs per aquesta raó que el Mètode Kusi Wawa tracta aquests dos aspectes bàsics:\n- Alleuja el dolor intestinal mitjançant la termoteràpia de la Wawa Band\n- Aporta el contacte i el suport emocional necessari per calmar al teu nadó al moment del plor.\nEl Mètode Kusi Wawa és un mètode actiu que es realitza en el moment que el nadó està plorant. I realment és una de les úniques opcions que hauríem de realitzar quan el nadó està en plena crisi de còlics. En aquest moment, no masajearemos la seva panxa, no li farem fer la bicicleta ... al contrari del que et pot portar a fer el sentit comú; en aquest moment l'acompanyarem perquè es relaxi amb el Mètode. Si t'interessa conèixer més sobre el mètode Kusi Wawa, fes click aquí.\nNo obstant això, totes aquestes accions que podem realitzar de forma preventiva són molt positives per incorporar al llarg de la rutina diària. Una de les que més recomanem nosaltres, és el porteig. Fa uns mesos vam parlar d'uns estudis que demostraven que els nadons traginats ploraven un 40% menys. (Veure estudi aquí).\nI és que està demostrat que el contacte i el balanceig afavoreixen molt la tranquil·litat del nadó i fomenten hàbits de son durant el dia. D'aquesta manera, el nadó arriba més relaxat al final del dia, el que afavoreix episodis de còlics més lleus.\nÉs per això que a la nostra web trobaràs les samarretes Amarsupiel. Veure models aquí\nEs tracta d'unes samarretes de port i lactància que et permeten traginar al teu petit o petita de forma ergonòmica i senzilla. Sense nusos ni voltes, i sense la inseguretat que no estigui ben posat.\nAquest model a més és l'únic que permet el contacte directe pell amb pell permetent al nen una mena de "tornada a l'úter". Trobar-"dins" de la mare de nou els proporciona tranquil·litat, seguretat i el màxim confort, i és que, tal com tal com assegura el neurocientífic perinatal Nils Bergman, el cos de la mare és el seu hàbitat natural, la millor "màquina" mai inventada que li aporta calor, nutrició i benestar. I aquesta samarreta reuneix totes les característiques per atendre el nadó de forma integral permetent a la mare alliberar les mans i fer-lo partícip de les activitats del dia a dia de la mare.\nEn combinar el porteig amb el Mètode Kusi Wawa a la nit, el teu bebè estarà més relaxat, més segur, més tranquil ... i estem segurs que resultarà en un menor grau d'episodi de còlics.