Dolors Sabater exigeix a Santiago Abascal i Pablo Casado explicacions públiques sobre el finançament de l’Ajuntament de Badalona al candidat de VOX a les europees\nDolors Sabater confirma i condemna la notícia que Albiol, com a alcalde, va contractar de manera opaca al candidat de VOX a les europees Jorge Buxadé. La candidata de Guanyem Badalona en Comú i ERC demana al PSC que trenqui tots els vincles amb Societat Civil Catalana, entitat fundada pel candidat d’extrema-dreta.\nDolors Sabater exigeix a Santiago Abascal i Pablo Casado explicacions públiques sobre el finançament de l'Ajuntament de Badalona al candidat de VOX a les europees\nDolors Sabater ha confirmat aquest matí que Jorge Buxadé, cap de llista de VOX al Parlament Europeu, va ser cessat durant el seu mandat com alcaldessa de Badalona a inicis de 2016 després de descobrir que estava contractat de manera opaca a una Fundació lligada a l’Ajuntament. La notícia, apareguda a eldiario.es aquest matí, prova que el candidat ultra va cobrar de l’erari públic badaloní la quantitat de 110.000 euros entre 2012 i 2015, quan Albiol era alcalde de la ciutat i president de la Fundació Badalona Capital Europea del Bàsquet.\nL’ex-alcaldessa i ara candidata per la coalició Guanyem Badalona en Comú i ERC-Avancem-Més, ha aclarit que durant el seu govern, en relació amb la citada Fundació, “el primer que vam fer va ser encarregar una auditoria per conèixer quina feina i com es gestionava des de la Fundació, perquè ens va sorprendre que els òrgans fiscalitzadors no en tinguessin coneixement de la seva activitat”. Sabater ha aclarit que la Fundació té finançament 100% públic i que per això mateix, el president/a és l’alcalde o alcaldessa de l’Ajuntament. El contracte amb l’advocat ultra Jorge Buxadé va ser finiquitat a inicis del 2016, un cop entregada l’auditoria i conèixer que la Fundació tenia la seva assessoria jurídica en mans d’un ex-falangista conegut per la seva ideologia ultra. Per substituir-ho, aclareix, es va posar un advocat funcionari de l’Ajuntament.\nDolors Sabater i la seva candidatura han exigit a Santiago Abascal, president de VOX, que aclareixin si els pagaments per part de l’Ajuntament de Badalona a un dels seus membres destacats i fundadors del partit han anat a parar a finançar el partit d’ideologia ultra; i ha exigit també que el candidat quedi destituït immediatament. També ha demanat a Pablo Casado, president del PP espanyol, si coneixia aquesta pràctica per part del seu candidat a Badalona, Xavier García Albiol, i li ha exigit una explicació pública.\nDemana al PSC que es desvinculi de SCC, fundada pel mateix Buxadé\nL’ex-alcaldessa i candidata també ha aprofitat per a interpel·lar al PSC sobre la polèmica, i li ha demanat que trenqui vincles amb l’entitat espanyolista Societat Civil Catalana. Aquesta entitat, que s’ha manifestat a favor de la unitat de l’Estat Espanyol, en connivència amb diferents organitzacions franquistes, nazis i d’extrema-dreta,va ser fundada al 2014 per Jorge Buxadé, mentre cobrava mensualment factures en nom de l’Ajuntament de Badalona. “Mentre SCC no aclareixi el seu finançament i hi hagi el mínim dubte que ha pogut estar finançada de manera irregular per diner públic dels veïns i veïnes de Badalona, el PSC hauria de trencar tots els vincles existents amb aquesta entitat immediatament”, ha dit Sabater.


La parròquia de Santa Maria de Linyola té exposat un original naixement a la capella de Santa Quitèria. Aquest naixement acompanyarà les festes de Nadal per als fidels i visitants que vagin fins aquest esplèndid temple gòtic de l'arxiprestat de la Noguera.\nÉs obra de l'artista local Sr. Ignasi Carles que ha recreat en uns diorames en forma de Bíblia, els episodis més rellevants del Nadal dels Evangelis sinòptics, acompanyant els textos evangèlics amb les figures pessebrístiques que ho il·luminen, amb unes mesures de 1x1,20m. Una feina que l'ha ocupat gairebé dos mesos i que ara es poden admirar.\nÉs una proposta ben catequètica per a ajudar a copsar a petits i grans els continguts evangèlics del Naixement de l'Infant Jesús. Una manera d'aprofitar les tradicions populars i religioses, en aquest cas els naixements, per poder evangelitzar i a la vegada celebrar els Misteris del Nadal.\nTambé en aquests dies i als voltants de l'església parroquial té lloc el Pessebre Vivent, que enguany celebra el seu 15è. aniversari, on hi col·laboren moltes entitats i linyonencs.\nPer a més informació del pessebre : http://www.pessebrelinyola.cat/


Àngel i Dimoni: 2010\nNEVA DINS EL VIDRE: AQUÍ NO HI HA PAU LINGÜÍSTICA - Joan Solà\nEns hem de planteja seriosament\nQUI som? QUE volem ser? CAP on anem?\ni COM ho hem d'aconseguir?\nPaga la pena mirar el vídeo d'aquest enllaç, on Joan Solà ens explica, clar i català que a Catalunya NO HI HA PAU LINGÜÍSTICA i com els polítics esquiven de plantejar-se les coses seriosament.\nDes de l’inici de l’assumpció de les competències plenes en matèria d’ensenyament, per part de la Generalitat, la política lingüística a Catalunya ha procurat buscar el màxim consens social i en assolir l’objectiu de garantir per a l’actual ciutadania i per a les futures generacions el ple domini lingüístic del català com a llengua nacional pròpia, així com del castellà en tant que llengua oficial de l’Estat.\nEn l’assoliment d’aquest objectiu bàsic de coneixement d’ambdues llengües oficials del país, el nostre sistema educatiu va optar, des de l’inici de l’assoliment de competències educatives i d’acord amb les lleis de normalització lingüística legislades pel Parlament de Catalunya, per l’establiment del català com a llengua vehicular a l’ensenyament i per l’aplicació de programes d’immersió lingüística en les etapes d’educació infantil i d’educació primària.\nAquest fet, juntament amb l’ensenyament del castellà, constitueix l’única garantia metodològica per a què tot l’alumnat escolaritzat a Catalunya adquireixi el ple domini de les dues llengües en finalitzar els ensenyaments obligatoris, tal com s’ha demostrat a bastament en les diferents avaluacions realitzades tant pel Departament d’Ensenyament com pel Ministeri d’Educació de l’Estat.\nTot aquest procés lògic, conseqüent i d'eficàcia provada ha estat constantment atacat pel PP i C's que no deixen de ser uns veritables TERRORISTES LINGÜÍSTICS que mereixen el major rebuig de la societat catalana. S'omplen la boca de conèixer els problemes del ciutadà i malauradament no sols no els coneixen com tampoc coneixen al ciutadà.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 06:25\nToquem de peus a terra, baixem dels núvols i escoltem de debò les raons per la INDEPENDÈNCIA.\nEl proper diumenge 28 de novembre els catalans ens hi juguem molt. Ens juguem el nostre futur, el futur dels nostres fills i el dels fills dels nostres fills.\nInsisteixo perquè paga la pena. Toquem de peus a terra, no siguem somia truites i deixem-nos de criticar per criticar: Els independentistes NO som extremistes, NO som radicals.\nAvui per avui, l'independentisme català és REALISTA.\nLa viabilitat de Catalunya com a Estat lliure és evident. Si Catalunya no fos viable econòmicament, la majoria de països de la UE tampoc ho serien i haurien de plegar.\nHi havia una vegada un Estat de 6 milions de persones que tenia una àrea de 40.000 quilòmetres quadrats. El país tenia com a veïns dues grans potències europees tradicionalment colonialistes, les llengües de les quals amenaçaven constantment l’existència de la llengua local. La població autòctona, per tant, es veia obligada a parlar dues (o més)llengües. La renda per càpita d’aquest país era francament elevada; una de les més altes del món. Tot un èxit econòmic.\nFicció o realitat? Quan es parla de la independència de Catalunya, la primera pregunta que els no economistes em fan a mi (que sóc economista) és si Catalunya seria viable com a nació independent. Si Catalunya no fós viable com a economia independent, la descripció que he fet al paràgraf anterior seria pura ficció ja que no podria pas existir. Curiosament, però, el país que he descrit és absolutament factible ja que és un país que existeix i és independent: es tracta de Suïssa. Suïssa té uns 6 milions d’habitants i uns 40.000 quilòmetres quadrats. Suïssa és un país envoltat per dues potències tradicionalment colonialistes (Alemanya i França) i l’idioma local, el suís-alemany (que és diferent de l’alemany) es veu amenaçat pel francès i l’alemany (a més de l’italià, parlat per una minoria al sud del país). Per tant, abans de començar a parlar ja es veu que els arguments que es donin en contra de la viabilitat de Catalunya com a nació independent són bàsicament erronis: si Suïssa és viable (i no només ho és si no que és el segon país més ric del món), per què no ho ha de ser Catalunya si, a sobre, el nostre país no està a dalt de les muntanyes, té sortida al mar i està molt mes ben comunicat amb la resta del món?. (Xavier Sala i Martin - Febrer del 1998)\nEls partits espanyolistes fan i faran tot el possible per esbiaixar la veritat. No els interessa gens ni mica la Independència de Catalunya perquè perdrien la "gallina dels ous d'or", perquè perdrien "la vaca que no han parat de munyir des de fa 300 anys" i tenen por, molta por. Tots els seus plantejaments i somnis s'en van en orris. Tant el PP com el PSOE, necessiten els diners de Catalunya per apaivagar la resta d'Espanya. Les Balances Fiscals, amagades, manipulades i no desitjades els treuen sempre els colors. Allí queda palès l'espoli i el menyspreu que Espanya te vers Catalunya. Fet reconegut pels membres del PP, del PSOE i per qualsevol economista amb cara i ulls, ... i sinó, perquè penseu que és un tema tabú?.\nDesprès de més de 30 anys de democràcia, desprès de més de 30 anys arruïnant Catalunya, ni tant sols han aconseguit ensenyar a pescar a les comunitats "més necessitades". Vinga donar peixet, subvencionar, regalar, fabricar funcionaris sense solta ni volta, construir infraestructures deficitàries i sense cap sentit bàsic de la necessitat. Els polítics espanyols, per tal d'aconseguir vots, han creat una Espanya NI-NI.\nCatalans, catalanes, VISCA CATALUNYA!!!\n... jo VISC A Catalunya i vull lo millor per mi i pels meus conciutadans...\nTenir un estat propi no és anar en contra de ningú, és anar a favor nostre.\nBaixem dels núvols, no siguem somia truites, el federalisme i el concert econòmic és un somni totalment irrealitzable amb Espanya, toquem de peus a terra i el proper 28 de novembre votem l'única sortida factible, real i possible que tenim els catalans: INDEPENDÈNCIA.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 15:34\nL'independentisme català és REALISTA\nAvui he tingut ocasió de dinar amb un grup d'amics convergents i en el decurs del mateix m'han titllat diverses vegades d'extremista, pel fet de ser partidari a la Independència del nostre país.\nEs trist però aquesta opinió està molt generalitzada a la societat catalana: Els independentistes som extremistes, som radicals.\nRes de tot això és cert. Avui per avui, l'independentisme català és REALISTA.\nLa meva resposta a aquesta desinformació sempre és la mateixa: Doneu-me tant sols tres raons lògiques per pertànyer a Espanya.\nNo siguem somia truites, deixem-nos de criticar per criticar, toquem de peus a terra i preocupem-nos de cercar la veritable realitat: Els actuals independentistes catalans cerquem solucions per tot el que no s'ha aconseguit amb l'estat de les autonomies, cerquem millores socials, econòmiques, d'infraestructures, desitgem sortir de la crisi el més aviat possible i ens preocupa deixar un país prosper als nostres fills. Nosaltres si que tenim raons lògiques per deixar Espanya, i no tres, com demanava als meus amics convergents, en tenim cinquanta, cent si esteu disposats a baixar dels núvols i escoltar de debò. Ah!, i factibles, per cert.\nPer aquells convergents que ara desitgen pensar amb les tres raons els vull facilitar els tres criteris que mai ha acomplert el govern espanyol:\nOrdinalitat: un territori no pot perdre posicions en el rànquing de PIB per capita després de l'aplicació de la solidaritat.\nTransparència: les condicions que ha de complir un territori per poder ser beneficiari de la solidaritat han de ser conegudes i quantificables. La UE estableix que les regions que tenen dret a rebre transferències en aplicació de la solidaritat són aquelles amb un PIB per habitant inferior al 90% de la mitjana europea.\nLimitació quantitativa: l'aportació de cada territori a la solidaritat ha de tenir un límit per tal d'evitar excessos de contribució que perjudiquin el seu desenvolupament.\nAprofito per facilitar unes quantes raons lògiques per deixar Espanya:\nCatalunya, el país més generós (espoliat) del mon: Quants diners ha pagat Catalunya en impostos i quins serveis ha rebut a canvi?\nDèficit de l'Església Catalana.\nLes ONG socials catalanes també pateixen dèficit fiscal.\nFoment incompleix les inversions previstes a Catalunya, però pels espanyols sempre hi ha diners.\nEls nostres escolars en barracons.\nEls estudiants catalans, el 17% de l’estat espanyol, només reben el 8% de les beques.\nEl Ministeri de Foment penalitza a les constructores catalanes.\nL'estat espanyol té por de l’eix mediterrani (i per això prepara l'aïllament català amb la línia Saragossa/Osca - Somport/Canfranc).\nL'AVE és una inversió política, sense cap sentit des de el punts de vista econòmic.\nRodalies de BCN pateix un retard de 20 anys respecte a les de Madrid. El Ministerio de Fomento no transfereix els trens, ni les vies, ni les estacions, ni les instal·lacions ferroviàries, llavors que ens ha transferit?.\nL'Aeroport del Prat té una demanda directa anual no atesa de més de 700.000 passatgers intercontinentals. Els acords bilaterals limiten els vols del Prat.\n20.000 joves catalans sense la renda bàsica d'emancipació.\nLa renda dels catalans cau després de “l’anivellament solidari” baixa de la posició 3 a la 11, per sota de Melilla.\nFinalment us facilito unes quantes avantatges de tenir un Estat propi:\nTenir Estat et fa mereixedor del respecte internacional.\nDisposarem d’un seient a les Nacions Unides. Tindrem un comissari europeu, un lloc al Banc Central Europeu, a la Otan, al consell de ministres de la UE i ens tocarà durant sis mesos, de tant en tant, la presidència de torn de la UE. El nostre president participarà als consells de ministres europeus.\nAmb un Estat propi aconseguirem dues coses: Augmentar la nostra qualitat de vida i les perspectives de futur seran més positives i optimistes.\nPodrem reforçar la cultura de l’interès nacional.\nDisposarem de més facilitats per establir aliances europees i globals de cooperació.\nPodrem formar part i compartir interessos amb les regions més dinàmiques del món.\nLa creativitat és desenvolupa millor en llibertat\nPodrem impulsar el sistema català de valors: treball, esforç, estalvi, risc, iniciativa, l’esperit emprenedor i la innovació.\nEns permetrà impulsar millor la llibertat de mercat, la lliure competència i la productivitat.\nEns podrem convertir en un país emergent a l’economia global\nTindrem la funció de recaptar, gestionar i distribuir els nostres propis recursos (impostos, taxes...)\nPodrem fer inversions reals en serveis sanitaris i socials, hospitals, transports, ports, aeroports, ensenyament i universitats, pensions...\nPodrem exercir un control estricte sobre la immigració, segons necessitats i demanda.\nLes empreses catalanes tindran un govern a favor.\nInvertirem en la façana marítima per esdevenir la zona amb més potencial logístic del món, tant a nivell portuari, com aeroportuari i també de transformació de semielaborats (com Flandes)\nCom més logístics més lliures. No hi ha cap ciutat d’Europa que tingui el port, de càrrega i creuers, l’aeroport i un polígon industrial com el de la Zona Franca amb 60.000 treballadors, tant junts.\nEl Prat podria ser el primer aeroport de càrrega d’Europa només construint una quarta pista dins el mar per poder treballar les 24h.\nCreuers. Ser el primer port del món.\nTarragona es l’altre gran zona logística de Catalunya. En un radi curt disposa del port, l’aeroport de Reus, l’AVE, la petroquímica, i la part turística. Tot això amb un gran potencial de creixement.\nPoder elevar el nivell econòmic propi de cada català i de Catalunya sencera, recaptant menys impostos.\nCada un dels catalans podrà disposar de més diners pel seu treball\nLa millora del benestar i dels serveis de sanitat, socials, pensions, transports, cultura i ensenyament, esportius,...\nGaudir de llibertat per a: decidir el nostre futur, a la nostra manera i a la nostra mida.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 02:10\nEtiquetes: Catalunya, crisi, Espanya, Independència\nExtensió geogràfica i nombre de parlants\nEl domini lingüístic català, a la riba occidental de la Mediterrània, s’estén des de la vila rossellonesa de Salses, vora l’estany del mateix nom, més al nord de Perpinyà, fins a la de Guardamar, a la desembocadura del Segura, més al sud d’Alacant i Elx. S’endinsa, pel nord, 250 km al llarg dels Pirineus fins a l’Alta Ribagorça, més enllà d’Andorra i el Pallars Sobirà, i, per l’oest, inclou la Franja de ponent i va estrenyent-se cap al sud –a través de l’interior valencià– en una faixa costera de 100 a 25 km. També pertanyen al territori de la llengua catalana totes les illes Balears, la ciutat de l’Alguer, a l’illa de Sardenya, i diversos llogarets del Carxe, dins la província de Múrcia.\nDels quasi 13 milions d’habitants dels Països Catalans, n’hi ha un 4 % que no tenen com a llengua territorial el català: són la gent de les comarques occitanes de la Fenolleda i la Vall d’Aran i de les aragoneses o castellanes de l’interior i l’extrem sud del País Valencià. El cens del domini lingüístic català és, doncs, d’uns 12 milions de persones, de les quals si fa no fa el 75 % han nascut en aquestes terres i, amb la progressiva normalització, tenen dret a ser considerades totes catalanoparlants. La resta són població immigrada, la majoria de llengua castellana. Hi ha, encara, molts milers de persones que conserven el català entre els membres de les colònies catalanes a Europa –especialment a Madrid i a París–, Amèrica i, fins i tot, Austràlia.\nCircumscrivint-nos a l’àrea europea, el català –amb 8 milions llargs de parlants– es disputa amb el suec el 17è lloc en una llista de més de 60 llengües, immediatament per darrere del grec (9,5 milions) i força per davant del danès (5 milions) o el noruec (4 milions), per exemple. Totes les llengües tenen la mateixa importància qualitativa, però també en quantitat el català és una de les llengües importants d’Europa.\nDels orígens al segle XVI\nCom totes les llengües romàniques, el català deriva del llatí vulgar, d’una de les modalitats col•loquials del llatí que parlava el poble en el Baix Imperi. La caiguda de l’Imperi Romà al segle V i la consegüent fractura de la intercomunicació entre les terres que l’integraven conduí fins al segle IX a la definitiva diferenciació de les diverses llengües romàniques: el galaico-portuguès, el castellà i el català a Hispània, amb l’asturiano-lleonès i l’aragonès entremig, absorbides després en gran mesura pel castellà; el francès i l’occità a la Gàl•lia; el francoprovençal als Alps occidentals; el retoromànic entre els Alps Grisons i la Mar Adriàtica; l’italià amb «dialectes» prou diferenciats; el sard; el romanès.\nEl català té com a focus els Pirineus orientals, on es refugià una part de la població cristiana –sobretot les capes dirigents– quan els àrabs envaïren també el nord-est del regne visigòtic, pels volts de l’any 720. En aquell reducte muntanyós, devia acabar de cristal•litzar-hi l’embrió de romanç que es parlava ja probablement a bona part de l’actual Catalunya abans i després de la invasió sarraïna. I ben aviat, al cap de dues o tres generacions, «exiliats» i «ocupats» es reagrupaven: ja en el transcurs de la segona meitat del segle VIII la «conquesta» carolíngia va anar avançant no tan sols pel nord dels Pirineus, sinó també pel sud fins al Llobregat. És l’anomenada Catalunya Vella. Caldria esperar, en canvi, fins a mitjan segle XII perquè culminés l’expansió dels comtats catalans per la resta del Principat amb la presa dels territoris de Tortosa i Lleida. En aquesta Catalunya Nova, tot i que l’empremta àrab hi és encara avui rellevant, els repobladors del nord no tingueren però tampoc gaires problemes per entendre-s’hi amb els naturals que havien conservat la religió cristiana i una mena o altra de «pre-català», menys nombrosos i més arabitzats com més trigaren a arribar-hi els «conqueridors»; d’altra banda, el parlar romànic de l’àrea interior dels Pirineus fins a Tortosa sembla que era més similar al del País Valencià que al de la resta del Principat. Fa de mal dir què en restava, del primitiu romanç, a les terres valencianes, quan el 1232 començà a conquerir-les la corona catalano-aragonesa, al cap de cinc segles de dominació musulmana! El fet és que, gràcies als repoblaments, la llengua ja ben desenvolupada de la Catalunya Vella i la Catalunya Nova s’implantà també d’una manera compacta tant a les Balears (musulmanes des del principi del segle X fins als anys 1229-1287) com al País Valencià, on fins al principi del XVII coexistiria amb l’àrab de la nombrosa població morisca sense mesclar-s’hi –però sí rebent-ne més influxos que enlloc–, i on la participació aragonesa en la conquesta hi deixaria així mateix petjada lingüística.\nEn la relativa homogeneïtat que caracteritza encara avui el català, hi han tingut un paper determinant les condicions geogràfiques, en particular l’eix comú per al trànsit humà, mercantil, comunicatiu –i, per tant, lingüístic– que ha format sempre l’espinada dels Països Catalans: la línia costera, tant per terra com per mar. La Via Augusta de l’època romana –que en part seguia rutes anteriors– venia a ser ja el que és avui l’autopista Perpinyà-Alacant.\nEl factor geogràfic –ja la Via Augusta portava a Roma pel litoral de la Gàl•lia Narbonense– determina també l’estret parentiu del català amb l’occità. D’altra banda, la vinculació político-cultural entre les terres situades al sud i al nord de les Corberes fou una constant des de l’època visigòtica en què es gestaren totes dues llengües romàniques fins a la batalla de Muret (1213).\nPirineus endins, val la pena d’esmentar la persistència fins al segle X de l’èuscar o una parla bascoide a les altes valls del Pallars i la Ribagorça.\nPel que fa a l’escriptura, en alguns textos llatins dels segles IX i X hi comencen a aparèixer mots catalans, que al segle XI són ja frases reveladores d’una llengua parlada no gaire diferent de l’actual. Del segle XII se n’han conservat ja fragments de prosa jurídica i documents entres. La forma de català escrit fixada des del segle XIII per la cancelleria dels reis catalano-aragonesos i la grandiosa obra contemporània de Ramon Llull han pogut servir de model lingüístic fins als nostres dies. Els estats mediterranis de Catalunya i Occitània anaven molt per davant de països «bàrbars» com França, Anglaterra i Alemanya en l’establiment d’una norma comuna per als registres cultes dels idiomes nacionals. Tots aquests pobles nòrdics trigarien encara ben bé dos segles a tenir un «estàndard» que facilités la comunicació supraregional.\nDurant els segles XIV i XV, el català és una de les principals «llengües de cultura» d’Europa –per als àmbits mediterrani i germànic, més important que el castellà. Recordem l’ús administratiu que tingué a Sicília, a Nàpols, a Sardenya (fins a mitjan segle XVII) i, fins i tot, a Atenes. El Libre del consolat de mar era la base jurídica internacional arreu de la Mediterrània, on arribà a haver-hi una vuitantena de consolats catalans. El primer diccionari bilingüe de la Península Ibèrica d’idiomes vivents, el Vocabolari molt profitós per apendre lo catalan alamany i lo alamany catalan, aparegut a Perpinyà el 1502, demostra com era d’important també el català per a l’Europa central.\nDel segle XVI al segle XX\nJa des de la primeria del segle XV amb l’adveniment dels Trastàmares, i sobretot a partir del XVI amb els Àustries i els seus virreis, hi ha una progressiva castellanització del món cortesà i aristocràtic. Encara pitjor el centralisme borbònic, que –el 1659 a la Catalunya del Nord i entre el 1707 i el 1716 a l’estat espanyol– aboleix les institucions nacionals dels Països Catalans i pretén d’eradicar el català. I, després de la Revolució Francesa del 1789, el liberalisme jacobí no seria pas menys centralista. Són els segles de l’anomenada Decadència. El català perd prestigi i es dialectalitza. Continua essent tanmateix la llengua materna i de relació de burgesos, menestrals i pagesos, i continua tenint un cert ús literari, sobretot en els gèneres populars.\nSobre aquesta base, la Renaixença obre el camí des del 1833 al redesplegament d’una literatura catalana d’ampli espectre i, més tard, al catalanisme polític, especialment al Principat, on la llengua pròpia torna a guanyar posicions fins i tot en les altes esferes de la vida social. En les dues primeres dècades del segle XX, tot el projecte col•lectiu de la modernització de Catalunya es fa en català. Sorgeixen multitud d’entitats cíviques i institucions culturals, entre elles l’Institut d’Estudis Catalans, que tindrà un paper decisiu en la normativització i la reunificació de la llengua.\nDesprés del parèntesi de la Dictadura de Primo de Rivera, amb la Segona República Espanyola i l’Estatut del 32 els catalans del Principat accedeixen al ple ús públic de la llengua pròpia. El 1932 apareix el diccionari normatiu de Pompeu Fabra, i el mateix any la plana major de la intel•lectualitat valenciana accepta formalment la reforma ortogràfica de l’Institut d’Estudis Catalans.\nPerò la República dura poc, i la Guerra d’Espanya porta el 1939 un règim totalitari que durarà quasi 40 anys i que vol tallar d’arrel qualsevol vel•leïtat de «separatisme» esborrant del mapa la llengua i la cultura catalanes. Les noves autoritats foragiten sistemàticament el català de l’escena pública: els rètols catalans són retirats i substituïts per rètols castellans; els noms dels carrers i les poblacions, castellanitzats o canviats; els llibres, la premsa i tota mena d’impresos –fins les targetes de visita–, prohibits. Es destrueixen tirades enteres de publicacions i es tanquen biblioteques. Un hom no té dret ni al nom de pila en la llengua pròpia. Sota el lema «hable usted cristiano», es desencadena també una ferotge campanya contra el català parlat: l’expulsen de l’escola, de la universitat (on, a més, molts professors han d’exiliar-se), de la ràdio, de l’administració; si et denuncien per parlar català, perds la feina. A fi de bandejar totalment el català de les escoles, els mestres catalans són depurats en massa, o traslladats fora del país, i vénen milers de mestres castellanoparlants amb una missió espanyolitzadora. Puja així tota una generació de catalans que no coneixen cap manifestació pública en la llengua materna i només saben escriure en castellà –n’hi ha, però, que aprenen a llegir en català a casa.\nLa dictadura de Franco hauria pogut ser mortal per a la llengua catalana. Si ha sobreviscut, és, òbviament, perquè –tret de les famílies burgeses més addictes al règim– la majoria dels catalans l’han mantinguda com a llengua familiar i de relació. Aquest alt grau de lleialtat lingüística s’explica, entre altres raons, per la consciència de pertànyer a una comunitat diferenciada que té una història secular, pel pes específic de la cultura catalana –no sentida com a inferior a l’espanyola– i pel fet que, en l’època franquista, lluitar per la llengua pròpia era lluitar contra el feixisme i per la democràcia, amb la qual cosa el català adquiria el caràcter de llengua de l’alliberament i el progrés.\nTotes les llengües de cultura solen posseir dues modalitats de llengua. Una, la literària, l’estàndard, unitària, subjecta a unes normes, que facilita la comunicació entre els membres de la comunitat lingüística. L’altra, la històrica, disgregada, reflex de contingències històriques, accidents geogràfics, relacions amb l’entorn natural, creences atàviques, variables socials, etc.; llengua històrica, és a dir, el conjunt dels seus dialectes, dels seus parlars, més o menys diferenciats, però units per un denominador comú, vertebrats en una mateixa llengua. D’aquestes diferències volem parlar, a un nivell «light»; diferències que permeten identificar, a través de la llengua, de les seves característiques, la procedència geogràfica del nostre interlocutor. Un poeta francès, Zamacoïs, ja ho deia: «Avoir de l’accent, c’est parler de notre pays en parlant d’autre chose».\nÉs bo que coneguem el nostre mosaic dialectal, que arrenca de la profunditat de la història i que ha sedimentat en forma lingüística la psicologia, les inquietuds, la creativitat del nostre poble. Un coneixement dels nostres països ha d’anar forçosament lligat a un contacte amb la seva gent a través del pont de la llengua. Una conversa amb els pescadors, amb els pagesos, amb els muntanyesos, a més d’una lliçó de llengua, ens mostra les meravelles de la diversitat.\nFarem, doncs, una mica de turisme lingüístic a l’interior del nostre domini. I començarem pel català central de comarques com Osona, el Bages, el Baix Llobregat, el Barcelonès, etc.\nEl català central, com tot el català oriental, té una característica emblemàtica: les vocals no accentuades a i e coincideixen en una mateixa pronunciació «neutra» (æ), com en els mots manar i menar, pronunciats iguals (mæná), i la vocal no accentuada o coincideix amb la pronunciació de la u, com en els mots coqueta i cuqueta, ambdós pronunciats iguals (kukétæ). El contacte de llengües fa substituir, en alguns àmbits, la æ per la a (en lloc de casæ es diu casa).\nSi ens passegem per la Plana de Vic, sentirem fuia, cuiera o abeia en comptes de fulla, cullera o abella: és el fenomen anomenat «iodització»; festivament hom se’n burla amb denominació de «els de la paia a l’ui». Es tracta d’una evolució antiga, però subestimada com a vulgar des del segle XV; per això es troba en recessió; les causes són la llengua escrita, el model barceloní i l’escolarització, que han apostat per la ll.\nSi orientem els nostres passos cap al sud, cap al camp de Tarragona, el manteniment de la v labiodental de vi, vaca, veritat, com a l’edat mitjana, ens assenyala que som en una àrea perifèrica de Barcelona, tot i formar part del dialecte central; ara bé, no els hem de carregar més v de les que els corresponen històricament, de manera que quan algú us digui que «A Valls venen vi vo i varato» veiem que és una manera exagerada de riure’s d’aquest tret fonètic per part d’algú de fora de l’àrea. Criden l’atenció també duplicacions dels sons ny i ll en mots com canynya ‘canya’, relllla ‘rella’ o cunynya ‘cuina’; variants com el demostratiu aqueta ‘aquesta’ o la forma verbal deix per deixa.\nIndicis d’una transició del tarragoní cap al català occidental són la i pronunciada que precedeix la š i la ž de faixa i afeigir (en lloc d’ésser només signe gràfic mut), els plurals amb n restituïda (hòmens) o el pronom feble mos ‘ens’ («mos diu»).\nSi enfilem la Conca de Barberà, fronterera amb el català occidental, sentirem lis vaquis, el colzi, (ell) canti, etc., on la e ha extremat el seu tancament passant a i. Amb la frase: «Mari, lis sopis són calentis. –Doncs, bufa-lis que seran fredis», els parlants d’altres pobles parodien aquesta habitud fonètica. Els dialectòlegs en diuen «parlar xipella».\nSi ara ens encaminen cap al nord de Barcelona, cap a la Costa Brava, ens sobtarà sentir de la boca d’un mariner es capellà, s’a(r)bre, es capellans, es a(r)bres, ses olives; és a dir, notarem que salen, que usen l’article es, sa, es, ses en lloc d’el, la, els, les. Fins al segle XIII, l’article salat va conèixer un ús vivaç en català, sobretot oriental, i sostingué una lluita aferrissada amb el, la, que acabà imposant-se, menys a la trinxa costera que va de Blanes a Begur així com a Cadaqués (i les Balears) que conserven es i sa. Topònims de fora d’aquesta àrea com Sant Just Desvern (=des vern), Sant Joan Despí (=des pi), Sant Climent Sescebes (=ses cebes), etc. en són precioses relíquies.\nA mesura que ens acostem als Pirineus, notem uns altres aires lingüístics. En una faixa que comprèn la part septentrional de l’Alt Empordà, la Garrotxa, el Ripollès i la Cerdanya podem sentir col, olla, hora amb o tancada, i soms ‘som’, al cim de ‘sobre’ i alguns altres trets, com canti ‘canto’, la fred, iré ‘aniré’, que fan d’aquests parlars l’antesala del rossellonès.\nEn creuar la serra de l’Albera, el català pren un altre color. Gabriel Alomar parlava d’una «transfiguració ultrapirinenca». Les causes són diverses: la lateralitat de l’àrea, que l’empeny cap a l’arcaisme, la contiguïtat de l’occità, que l’aproxima de bona hora a les solucions gal•lo-romàniques, i des del segle XVII, la pressió del francès, que es vigoritza des del segle XIX. A la Catalunya del Nord no sols les o no accentuades sinó també les accentuades tancades han passat a u: cançú ‘cançó’, musca ‘mosca’. Vet aquí una frase prou expressiva: el gus rus de la turre de Canigú. La š apareix rarament en posició final (pei ‘peix’, calai ‘calaix’, però peixos, calaixos). Si pel carrer oïm es peus, es diumenges, no hem de pensar que estem davant l’article «salat» sinó que es tracta d’una assimilació d’els peus, els diumenges. Elements gramaticals del català literari que no són vius en el codi col•loquial, tenen vida aquí: qualque, qualcú(s), quelcom, llur. Si pregunteu per un carrer de Perpinyà, potser us respondran: «Ho sé pas», on la negació cau solament sobre pas. Mots com belleu ‘potser’, cornes ‘banyes’, cilles ‘celles’, veire ‘got’, teta ‘mamella’ han arribat de més enllà de les Corberes, però de molts segles enrere. L’hegemonia del francès ha empeltat força interferències com mere ‘batlle’, muleta (del fr. omelette)‘truita’, ancra ‘tinta’ o la manca d’esdrúixols (sil•laba, botanica; amb l’accent a la penúltima síl•laba), imputable també a l’adstrat occità.\nQuan arribem a l’altiplà del Capcir, el parentiu amb l’occità és més fort. Ho testifiquen la -s- mantinguda de rasó ‘raó’, possessius com miu, tiu, siu, mots com tampar ‘tancar’, tet ‘teulada’, o un començament de palatalització que ha canviat la u en oe (com la ö alemanya): toe ‘tu’, poeja ‘puja’; veritable dialecte de transició entre occità i català.\nUna visita a les Balears ens portarà grates sorpreses lingüístiques. Les mostres d’arcaisme alternen amb les d’innovació a causa de la insularitat. La iodització (paia per palla, ui per ull) i l’article «salat» (es cavall, es cavalls, ets al•lots, sa somera, ses someres) ens recorden una colonització realitzada amb gent de la Catalunya oriental, especialment de la faixa costera; també ho fan la æ neutra en posició accentuada de verd, ceba, cadena, rebre, que coneixien els repobladors peninsulars, però que ara criden molt l’atenció de cada català de terra ferma, o les desinències –am, –au del present d’indicatiu (cantam, cantau) o la desinència zero de (jo) cant ‘canto’, pos ‘poso’, patesc ‘pateixo’. Mallorca (tret de Sóller) no ha tancat en u la o no accentuada (collar, colom, posar). La força innovadora és visible en els canvis de k, g en certs contactes vocàlics: kiap ‘cap’, guiana ‘gana’, pròpia d’alguns parlars mallorquins, i les assimilacions consonàntiques com bots ‘boscs’, cats ‘caps’, pors ‘porcs’, tens ‘temps’, set sabates ‘ses sabates’, etc., de Mallorca i Menorca. Aquesta i Eivissa, que fan u totes les o no accentuades (cullar, culom), fonema d’una gran freqüència, mostren a primera vista més afinitat amb el català de Barcelona que Mallorca. Menorca afegeix com a característca pròpia, després de 66 anys de presència britànica al llarg del segle XVIII, una colla d’anglicismes com boínder ‘balcó amb vidriera’, xoc ‘guix [d’escriure a la pissarra]’, mèrvols ‘bales [de jugar els nens]’. Eivissa, més pròxima a la costa valenciana, ha tenyit el seu lèxic de força valencianismes: gord ‘gras’, paloma ‘papallona’, calbot ‘cop al cap’, dacsa ‘blat de moro’, etc.. Altres característiques separen Eivissa de les Balears estrictes, com són la manca d’assimilacions (ses sabates) i el manteniment de l’antiga variant es d’article masculí plural davant mot començat amb vocal (es àsens, enfront del mall. ets ases).\nSi tornem a la costa catalana i des d’aquí ens endinsem en la terra ferma, ja en la conca del Segre i de l’Ebre, notem que en mots com casa i pare, les vocals no accentuades sonen més «clares» que en català oriental, és a dir, es pronuncien com la a i e castellanes, llevat del Segrià i les comarques veïnes, on la a, en posició final, tot palatalitzant-se, ha passat a una e mitjana o oberta, la que apareix en Lleide ‘Lleida’, case ‘casa’ etc. Aquesta distinció evita homonímies entrebancadores, car no confon sogre amb sogra, o palet amb pelet, com fan els parlants orientals. Aquesta i altres característiques s’estenen també per la part meridional del domini, pel País Valencià, que forma part del domini del català occidental: la o no accentuada mantinguda com a o diferenciada de la u (donar i no dunar); la i pronunciada que precedeix la š intervocàlica o final (kaiša ‘caixa’, koiš ‘coix’) i la z intervocalica(afeigir ‘afegir’); la š i z inicials o postconsonàntiques que sonen africades (txic ‘xic’, tjove ‘jove’); les formes verbals incoatives que es fan en -i- i no en -e- (patix ‘pateix’, servix ‘serveix’); un conjunt de mots com espill ‘mirall’, corder ‘anyell, be’, romer ‘romaní’, melic ‘llombrígol’, etc., que sovint presenten afinitats amb el lèxic castellà o castellanoaragonès.\nAra bé: l’àrea que anomenem català nord-occidental, de Montsià cap al nord, coneix unes característiques pròpies: l’article lo (lo camí); unes desinències del present de subjuntiu en -a, -es, -e, -en (que faça, faces, face, facen) que alternen en -o, -os, -o, -on (que faço, faços, faço, façon) més aviat subestimades; la desinència -essa de la primera persona de l’imperfet de subjuntiu (volia que jo cantessa). Però també trobem subconjunts dins aquest conjunt del català nord-occidental. Si anem al Pallars, més amunt de Tremp, ens colpiran frases com volive, pro no podive ‘volia, però no podia’, amb la desinència -iva dels verbs de la segona i tercera conjugació; no ho faré cap ‘no ho faré pas’; aguest no vol puià ‘aquest no vol pujar’.\nSi ens encaminen més cap a l’oest, cap a la Ribagorça, podrem sentir altres novetats com la conversió de la l darrere consonant en ll (pllorar ‘plorar’, cllau ‘clau’, fllor ‘flor’); l’ensordiment de la g de germà en txermà i de la s de casa en cassa; els plurals femenins en -as (donas ‘dones’); o mots com poller ‘galliner’, canuda ‘aixeta’, cotxo ‘gos’. És, doncs, una part del nostre territori lingüístic veritablement interessant per a «parar l’orella».\nTot baixant pel curs del Segre i de l’Ebre, arribem a Tortosa, el centre d’una altra modalitat nord-occidental, atractiva també, el tortosí, on diuen (ell) canta (i no cante, com a la resta de la modalitat); vols que cantéssem una cançó? (i no vols que cantem una cançó?), on apareix l’imperfet de subjuntiu en comptes del present; adverbis com vamà (que) ‘potser, segurament’; mots com xampaina ‘vi blanc’; aragonesismes com lligallo ‘camí ramader’. La contigüitat amb el valencià explica coincidències amb aquesta modalitat meridional: pacaquí ‘cap aquí’, pacallà ‘cap allà’, estall ‘preu fet, escarada’, boçar ‘vomitar’. Més a l’oest, ja al Matarranya, ens trobem amb l’originalitat de la partició de la e oberta arcaica en dues vocals, ié o iá (corrieu, corriau ‘correu’, prieu, priau ‘preu’).\nSi continuem la nostra passejada dialectal, un cop franquejat el riu la Sénia, tot i ser conscients de trobar-nos dins una prolongació meridional de trets del català nord-occidental, anem entrant, a mesura que avancem cap al País Valencià, en una àrea de canvis i innovacions afavorits per la condició perifèrica, la llarga presència aràbiga, les reminisències aragoneses i el contacte amb el castellà.\nLa transició és jalonada per l’aparició del sufix -ada reduït a -à (cremà ‘cremada’) o l’auxiliar de primera persona ha ‘he’ (ha cantat ‘he cantat’), després per la desinència -e de primera persona del present d’indicatiu (cante ‘canto’) i els infinitius en -r clarament pronunciada (cantar, i no cantá), més al sud per la desinència -a de tercera persona del present d’indicatiu ([ell] canta) i la pronunciació audible de la -t final dels grups –nt i -lt (vent, molt); Raimon, en la seva cançó famosa, canta: al vent (i no al ven). L’empremta aràbiga es manifesta en l’onomàstica i en una bona colla d’apel•latius (moixama, bellota ‘aglà’), l’aragonesa en mots com carcallada ‘cop de rialla’ i la castellana en la forma verbal eres ‘ets’, l’absència del pronom adverbial hi («Aniras a València? No, no aniré») i un seguit de mots.\nEntre Algar i Almenara, d’un costat, i Alzira, de l’altre, pronunciacions com cassa ‘casa’ i biatxe ‘viatge’, com a Ribagorça, ens indiquen que som en el valencià apitxat. Més al sud, el valencià meridional acusa un cert pòsit arcaic al costat de la interferència castellana. El brial ‘enagos’ té ressonàncies medievals enfront de castellanismes crus com encarnat ‘vermell’, surc ‘solc’ i d’altres, densos més enllà de la línia Biar-Busot, on, a més, apareixen nombroses caigudes de la -d- intervocàlica (sea ‘seda’) i canvi del diftong -ou- en -au- (pau ‘pou’, nau ‘nou’). Notem, finalment, que Tàrbena i, en menor grau, poblets de la Vall de Gallinera mantenen alguns mallorquinismes (l’article salat, l’article personal en, jugar a conillons ‘jugar a cuit’, etc.) a conseqüència de la colonització d’aquestes terres a principis del segle XVII per 150 famílies mallorquines.\nHem conegut, doncs, mallorquinismes al País Valencià, valencianismes a Eivissa, l’article salat de la Costa Brava catalana que s’ha estés a Mallorca i les característiques que uneixen Menorca a Barcelona com les que uneixen les comarques catalanes de l’interior amb el País Valencià. I així hem conegut no sols les varietats dels diferents parlars catalans sinó també la interrelació entre ells: aquest és el món tan ric de la llengua catalana.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 12:14\nEtiquetes: català, catalanofòbia, Catalunya, dignitat, ensenyament, Espanya, fatxes, història, llengua, valencià\nLA SECTA DELS IGNORANTS\nLes sectes són grups plens d'entusiasme, integrats per homes i dones, associats voluntàriament que creuen i detecten la veritat i la solució, excloent radicalment a la resta de la gent.\nEs caracteritzen principalment per emprar tècniques de persuasió i de seducció com a mètodes d'influència social. Acostumen a emprar a més situacions de desorientació social com desastres naturals, crisis socials o terrorisme, per reafirmar la seva falsedat. Son radicals i persegueixen les crítiques formulades en contra seva.\nSempre havia pensat que els sociates no disposaven de tota la informació, que els seus mandataris els amagaven les dades, que possiblement tots eren de lletres i no sabien sumar, però cada cop més m'adono que son com una secta que és mou pels designis de quatre "gurú's" aprofitats. Una secta d'ignorants, si, d'ignorants que no es preocupen d'esbrinar el que i el com, que no admeten ni les seves pròpies dades del espoli fiscal, que no admeten mai, però mai, les grans errades comeses i, el que és pitjor de tot, no escolten ni volen escoltar, vet aquí tots els ingredients necessaris per catalogar-los com LA SECTA DELS IGNORANTS.\nDissortadament a Catalunya encara ni ha molts saltant de rama a rama que voten PSC i no entenen allò dels 60 milions diaris d'un espoli escandalós, abusiu, creixent i sense final.\nCatalunya, és el país més generós (espoliat) del mon amb un 10,2% del PIB (a Alemanya no és pot excedir del 4%, a EE.UU. del 2,5%, a Canada del 2%, a Austràlia de 2%).\nArreglar-ho ens permet aconseguir realitats: millor nivell de vida, millors prestacions socials, millors infraestructures, millors possibilitats pel desenvolupament empresarial català, més feina i més recursos per aconseguir treure'ns la crisi de sobre, etc..i no ens cal "vendre fum" doncs dos i dos fan quatre, no vint-i dos com diuen els sociates.\nCom és pot ser tant curt???\nQuina fractura social hi ha d'haver si tots els catalans poguéssim disposar de 1.000€ més a cada mes de l'any per fer el que ens roti???\nQuina fractura social hi ha d'haver quan el que es pretén és millorar les pensions, les beques des estudiants, les infraestructures, les prestacions en general???\nQuina fractura social hi ha d'haver quan el que és pretén és que hom visqui millor???\nPerquè no ho volen entendre??? Perquè no ho volen explicar???\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 02:48\nEtiquetes: Catalunya, espoli\nsoc boig o m'estic tornant boig???\nCada dia que passa tinc menys ganes de lluitar..., entre los Jimenes los Santos, Tele Madrid, Infoeconomia, l'Albertito Ribera dels collons, els ganàpies del PP i tot els ignorants espanyolistes del PSC m'estan fer perdre la fe amb el genere humà.\nPerquè m'he d'encendre la sang, emprenyar-me, enneguitar-me, si desprès de tot, per quatre galifardeus sense coneixement tornarà a governar lo PSC, amb lo que representa d'endarreriment i d'ignorància... o, potser ho fa lo CiU d'en Mas, amb les seves ansies de poder i de munyir la vaca uns quants anys, sense tenir present Catalunya.\nAra és el moment clau per aconseguir la independència d'Espanya i d'uns espanyols que ni ens volen ni ens respecten, que fan tot el possible per reduir-mos a la mínima, per humiliar-nos i fer-mos parlar en castellà a tots... i a sobre foten-se, jactant-se i cagant-se amb nosaltres.\nVagi on vagi de casa nostra sols sento parlar amb castellà (Barcelona, Mataró, Granollers,Tarragona,Calella, Sabadell, Girona, Ulldecona, etc..), sols sento menyspreus a Catalunya i al català, i constantment tinc basques i ganes de vomitar, ja no se com superar-ho ni quin antídot prendre... estic acabat, amb les esperances perdudes i amb la moral per sota de la sola de la sabata...\nSomnio amb l'Arias Navarro dient la famosa frase: Catalanes (snif, snif), Espanya a muerto!!!\nTambé somnio que tots els espanyolistes de Catalunya es dissolen: "de pols ets i en pols et convertiràs", quedant una terra totalment abonada, fèrtil, neta, amb floretes i sense tantes mosques, serps, rates i escarabats.\nPotser la meva ment ha traspassat la barrera de la llum i estic boig... com que boig? com una puta cabra... pa tancar-me al manicomi.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 02:28\nEtiquetes: català, catalanofòbia, Catalunya\nSIGUEM CONSEQÜENTS: VOTEM INDEPENDÈNCIA\nEl proper 28 de novembre els catalans estem cridats a les urnes i hi ha una intuïció generalitzada que aquestes no són unes eleccions més, com aquelles que ens comminaven a anar a votar a un partit espanyolista d’esquerres perquè no guanyés un altre partit espanyolista de dretes. Aquestes són unes eleccions en clau catalana i ens hi juguem molt; per tant ens hem de mobilitzar, no s’hi val quedar-se a casa.\nPatim anualment d'un espoli fiscal xifrat en 22.000 milions d'euros (60 milions d'euros cada dia), els quals se’n van a una Espanya que, sense dissimular el seu desvergonyiment, encara ens titlla d’insolidaris i de massacrar la llengua castellana. El més greu de tot això és que aquesta Espanya té els seus servidors a Catalunya, ja sigui en forma de partits espanyolistes o d’altres que, sent catalans, atenen els seus interessos de partit o particulars, tot embolcallant-se amb la senyera i fent invocacions a la nació, però oblidant-se que les necessitats d’avui passen per tenir un Estat propi que ens permeti desenvolupar totes les nostres capacitats. I això no ens ha de fer por: si altres països menys desenvolupats que el nostre, com Montenegro, Lituània o Eslovàquia ho han aconseguit, nosaltres no n’hem de ser capaços?\nPer tant, és molt important que l’independentisme entri al Parlament, encara que sigui perquè la seva presència condicioni les polítiques als altres, i posi en evidència la seva contradicció, la de dir-se catalans i actuar com espanyols. I si no s’ha pogut aconseguir que es fes una sola candidatura, això no ens ha de desanimar, perquè una o altra, o les dues, seran al Parlament, si som conseqüents i anem a les urnes el dia 28 de novembre i dipositem una papereta, ja sigui la de Reagrupament o la de Solidaritat.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 01:49\nEtiquetes: Catalunya, eleccions, espoli, Independència\nLES MENTIDES DELS FEDERALISTES\n(Avui he rebut per em@il aquest escrit i em sap greu no saber-ne qui és l'autor, perquè caldria felicitar-lo).\nL'Avui publica (12-09-2010) un article de Jordi Font on es torna a predicar la via del federalisme com a panacea del possible encaix de Catalunya dins l'estomac de l’Estat espanyol. Durant aquest estiu m’he procurat informació al respecte; he llegit llibres, articles, he consultat amb experts, he parlat amb polítics de tot color i n'he tret algunes conclusions: El federalisme no és possible en un Estat no reformat i de curtes mires democràtiques com ho és l’Estat Espanyol; el federalisme no és possible amb l’Espanya de l’actualitat com tampoc ho era de la de fa 100 anys (ara bé la d’aquí a 100 anys no ho sé, potser hauran evolucionat).\nAquesta és la primera pedra en el camí que topen els partidaris del federalisme i que ho intenten de totes maneres amagar.\nJordi Font, ens parla des de la ingenuïtat premeditada o potser des de la consigna de partit qui sap, però això d’intentar presentar a l’Estat espanyol com un Estat que faria possible el federalisme plurinacional de totes les nacionalitats que l’integren, en detriment de l’Espanya única (que és el model que s’està imposant de manera ja irreversible) és si més no, un insult a la intel•ligència.\nVostè creu senyor Font que la majoria de ciutadans de Valladolid o Salamanca, per posar un exemple, estarien disposats a renunciar al seu paper preponderant, en un Estat on valora per sobre de tot allò castellà? En quin món viu? Només hi ha una resposta, en el món del PSC. El federalisme plurinacional, que nega les sobiranies absolutes que vostè propugna, abans de tot hauria de negar la pròpia sobirania espanyola, absoluta i centralista a més no poder.\nDins l’Estat espanyol no és possible aquell pacte entre iguals que promou les interdependències entre els pactants i la seva projecció internacional. No voler veure això és pervers. Aquest federalisme plurinacional que vostè i el PSC predica (quan Ibarra o Guerra estan fent la “siesta”), és una utopia perversa dissenyada per a mantenir les coses tal com estan sense que ho sembli, i així d’aquí a uns anys haver eradicat totes les discrepàncies nacionals de Bascos i Catalans.\nVan jugant si més amb la bona voluntat de l’electorat que veu en les seves paraules una opció moderada, que integra a tothom i que no exclou a ningú, però la realitat és diferent. Vostès volen senzillament castellanitzar Catalunya i ho fan d’una manera subtil, progre, i es presenten (com sempre han fet les esquerres) com els “guais” de la pel•lícula, (a Lennin si no el van fer Sant, poc li va faltar). L’Estat espanyol mai actuarà de la forma que vostès prediquen de la mateixa manera que la Unió soviètica no va respectar en absolut les ètnies i nacionalitats que formaven part d’aquell monstre anomenat URSS.\nEl compromís democràtic que vostè demana senyor Font per fer front al nacionalisme espanyol imperialista i franquista no es realitzarà. S’hauria de re-educar la ciutadania espanyola de dalt a baix, s’haurien d’abolir les institucions hereves d’aquesta concepció imperial i franquista com és la monarquia. S’hauria de re-definir estructuralment l’Estat, s’haurien de modificar els nuclis de poder fàctic…, en definitiva, hauria d’irrompre una mena de revolució burgesa sinó proletària, per a fer creïble aquesta via del federalisme. Espanya hauria de ser una República popular i democràtica, sobretot democràtica. Empresa difícil certament, com molt bé diu, i jo afegeixo que la viabilitat futura d’Espanya és fosca, molt fosca. Tinc el pressentiment de que anem cap a un desastre col.lectiu de proporcions considerables. És sols un pressentiment, tant de bo vagi errat!\nUna altre proposta per anar deixant les coses tal com estan és la via de la con-llevancia de nacionalismes inversos (català i espanyol), en definitiva la via de CIU.\nAquest paripé passa per no qüestionar des de Catalunya l’Estat uninacional i centralista espanyol (per tant un greu error, ja que l’Estat espanyol necessita ser qüestionat fins a la mèdula) i conformar-se a anar arrancant miserables contrapartides a canvi de vots parlamentaris (tal com ha fet sempre CIU), quan el govern espanyol ho necessita. CIU ha pactat i pactarà tant amb el PP, com amb el PSOE. Aquesta opció reposa en l’immobilisme social, i mai arriscarà rés en detriment de tenir la panxa contenta. És la postura del poruga, del conservadorisme carrincló. És si més no un nacionalisme català d’arrel eclesial que no dubtarà ni un moment a demanar un retorn involutiu cap el pujolisme, malgrat les seves bases joves i burgesetes reclamin a mitja veu la independència.\nEls nostres partits polítics amb representació parlamentària no han sabut reaccionar davant els canvis socials. El PSC continuarà apel•lant a un federalisme que, senzillament és inviable, ja que per a un acord entre dos que alteri les regles del joc (tal com ho he intentat expressar), sempre calen dues voluntats fermes, situades en el mateix pla de decisió política i de poder, calen si hem permeteu dos Estats. L’autonomisme a Catalunya ja no porta enlloc. I l’Estat espanyol, és adir Madrid, només acceptarà una asimetria: la que beneeix el règim financer del País Basc i Navarra, quelcom que fins i tot Franco, en certa mesura, va permetre. La reivindicació del concert econòmic que proposa CIU xoca amb aquest realitat, és si més no un enverinat caramel electoral, per atraure els vots que estan entre CIU i ERC.\nCom diu Toni Strubel: és l’hora de mullar-se. Com diu Joan Carretero: Independència, ara si, ara toca. Aquesta és la tercera via. Si a les properes eleccions triomfa la sociovergència o el tripartit, s’hauran posat les bases de la nostra derrota política i social més importants dels últims temps. Hem de tenir present que la deriva espanyola del PSC i del PP serà implacable. S’ha anat gestant de manera tentacular, controlant els mitjans i l’opinió pública. Ens ho estan dient a diari, ja no calen metàfores ni subterfugis, cada cop menys. Si no som capaços de reaccionar després de tot el daltabaix de l’Estatut, després de tota la bona feina de les consultes populars, després de tot el ridícul que ha fet la nostra classe política en aquest darrers anys potser cal replantejar-nos qui som i cap a on volem anar. Potser no ens mereixem ser una nació, car qualsevol poble o ètnia amb les mateixes capacitats polítiques i culturals, empresarials i comercials, un poble civilitzat com el nostre ja faria 200 anys que seria independent. La desunió és una cosa que ens identifica, forma part d’aquell individualisme ibèric tant característic, que ja van detectar els Romans. Hem d’aprendre a lluitar políticament amb aquest factor: l’independentisme tindrà molts caps, per tant la força real a les urnes i per tant la representació parlamentaria serà menor que la realitat que es vol representar. Tant de bo la unió dels catalans, cap el sentiment de la independència fos una realitat, superant partidismes i particularismes. Madrid sempre ha sabut que nosaltres mateixos ens dificultarem el camí. El temps real juga a favor d’Espanya. La involució espanyola es veurà a les properes eleccions estatals quan el PP aconsegueixi la majoria, per a que quatre o vuit anys després torni a guanyar el PSOE i torni la musiqueta del federalisme i així “por los siglos de los siglos”.\nLes properes eleccions són cabdals. Tothom ho sap, fins i tot “el passota de la política”. La tensió anirà creixent. Ara només és palpable en la seu dels partits polítics, però la cosa anirà a més, fins que es manifesti en els carrers. En aquestes eleccions s’avaluarà la consciència del votant, més que mai, i s’examinarà la seva capacitat per a la responsabilitat política. Si no som prou responsables políticament no podem tenir un Estat, i haurem de ser sempre “los mandaos”. Si no som responsables políticament no podem tenir el dret a decidir, i cap país del món ens prendrà seriosament. Si no acceptem aquesta responsabilitat, que implica un canvi profund i ferm no podrem esdevenir mai un Estat, i ens haurem de conformar amb aquest vaixell a la deriva que es diu Espanya.\nEl pròxim 28 de Novembre voteu amb la raó i el cor. No serviran els càlculs maquiavèl•lics del vot estratègic, ni el vot en blanc, i molt menys l'abstenció.\nVoteu la via de l’independentisme, qui no arrisca no avança.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 00:03\nEtiquetes: Catalunya, CiU, federalisme, Independència, PP, PSC\nQUI T'HO HA DIT?\nLectura de l'evangeli segons sant Mateu.\nEn aquell temps Jesús s'adreçà a la gent i als seus deixebles i digué: Els mestres de la Llei i els fariseus s'han assegut a la càtedra de Moisès. Feu i observeu tot el que us diguin, però no actueu com ells, perquè diuen i no fan.\nPreparen càrregues pesades i insuportables i les posen a les espatlles dels altres, però ells no volen ni moure-les amb el dit. En tot actuen per fer-se veure de la gent: s'eixamplen les filactèries i s'allarguen les borles del mantell; els agrada d'ocupar el primer lloc als banquets i els primers seients a les sinagogues, i que la gent els saludi a les places i els doni el títol de "rabí", o sigui "mestre".\nSempre que hi ha qualsevol enrenou recordo les paraules del meu avi: Qui t'ho ha dit?, doncs el mes important era saber d'on sortia la noticia, si el que l'escampava era un poca-solta o algú amb seny.\nAra però, se'm fa difícil seguir les paraules del meu avi: els polítics avui diuen blanc i demà negre, els famosos surten a la tele per escampar foteses, als capellans no els entenen ni els seus parroquians, els dels drets humans defensen als malefactors, hi ha més respecte pel gat del carrer que pel veí de casa i la paraula donada és llei per pocs de nosaltres. A sovint em costa diferenciar la realitat de la ficció, dubto al desxifrar quin programa es el real, si Polònia o Telenotícies Vespre.\nTot i així encara tinc esperances: crec sincerament que Catalunya aconseguirà força avenços cap a la seva independència, impulsats majoritàriament pels ciutadans i no pels polítics, que ja poden començar a fer les maletes puix no els votarà ni sa mare a les properes eleccions.\nEtiquetes: Catalunya, Independència, polític\nUna història val mil afirmacions\nSi a una reunió us digues "Us explicaré amb detall les característiques macroeconòmiques del Govern Català" i començo a enunciar les dades que surten a la pantalla, probablement pensareu "Com puc sortir d’aquí i escapar-me?". I és cert que d’aquesta manera no us ajudo gens a entendreu...\nPerò si us pregunto “voleu que us expliqui el que va fer l’Alcalde de Rostoll de Dalt per aconseguir que els magrebins fonamentalistes no fossin un problema?", la vostra reacció possiblement seria "Sí, m’encantaria escoltar-ho".\nTots ens trobem a sovint en situacions en les que hem d’ensenyar o explicar quelcom a altres companys, ciutadans i/o premsa. Sigui quin sigui el motiu, les històries son una forma d’ensenyar molt efectiva.\nSens dubte, la millor manera d’ensenyar és amb l’exemple. La segona, explicar una història que serveixi d’exemple. Les històries permeten a les persones descobrir les coses per elles mateixes. Per exemple, dir "aquí valorem a les persones" no significa res. Però explicar la història d’un cap que va ajudar a un empleat quan va passar problemes familiars, farà comprensible el significat de valorar les persones. Si una imatge val mil paraules, una història val mil afirmacions.\nSucceeix que les persones ens submergim dintre la història. Experimentem com si la haguéssim viscut i l’idea que volíem transmetre es torna pròpia.\nLas persones no volem mes informació. Estem saturats de dades i necessitem missatges amb els que creure. Les històries han estat molt populars des de fa milers d’anys i s’han utilitzat per diferents propòsits, no sols per entretenir o transmetre informació, sinó també per promoure la innovació, preservar una realitat ... o canviar-la!\nEls nostres polítics sempre han interpretat malament el missatge al confondre història amb conte xinés i és limiten a explicar-nos somnis de mal pagador.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 13:42\nEtiquetes: història, missatge, musulmans, polític\nEstem perdent l'oportunitat de viure millor\nSi deixem les raons identitàries en un costat i ens centrem al dia a dia:\nQui pot defensar l’espoliació que patim tots els catalans, independentment de si ens sentim espanyols o catalans?\nQui pot defensar per raons identitàries que Espanya robi a Catalunya 60 milions d'euros al dia a partir del dèficit fiscal?\nQui pot defensar que els estudiants catalans rebin només el 5% de totes les beques de l'estat i els estudiants de Madrid rebin el 58%?\nQui no voldria veure augmentada per meres qüestions identitàries la renda per càpita anual dels catalans en uns 2.400 € a l'any si tinguéssim seguretat social pròpia?\nQui pot defensar que el "Ministeri de Cultura" faci una despesa anual per cada espanyol de 47 € i per cada català només de 5€\nQui voldria viatjar per pures qüestions identitàries amb el 40% dels trens construïts per l'estat durant la dècada dels 70 (que es van considerar obsolets) i que encara circulen per Catalunya, mentre que Madrid només té el 4%?\nQui no voldria veure el seu país 7 vegades més ric com va dir el Premi Nobel de Economia Aplicada en l'UB el passat mes de maig?\nQui pot defensar per causes identitàries que 1 de cada 3 anys el Ministeri de Foment no inverteixi res de res a Catalunya?\nQui vol, malgrat ser català i sentir-se espanyol, que cada any ens robin 20.000.000.000 d'euros (11% del PIB), sent així la regió del món que sofreix més dèficit per part del seu govern? Realment sentir-se espanyol a Catalunya compensa això?\nCom a resident en Catalunya, qui pot tolerar, per qüestions identitàries, que per cada 12,7 milions d'euros que s'inverteixen al mig-ambient a l'aeroport del Prat, s'inverteixin 300 milions al de Barajas?\nPer molt espanyolista que un sigui a Catalunya es pot defensar que entre 1985 i 2005 només s'hagin construït a Catalunya 20 km d'autovies mentre que a Madrid se'n facin prop de 900 Km en idèntic període?\nPer motius identitaris es pot acceptar i protestar quan en Catalunya només s'inverteix una mitjana del 12% del PIB espanyola anual malgrat aportar el 22% del mateix PIB espanyol?\nRealment les raons identitàries compensen el greuge que hem sofert per exemple amb el TGV? A Catalunya, pel TGV, el govern va invertir 316 € per català, però el mateix any va invertir 1.198 € per andalús, 894 € per madrileny, 574 € per aragonès i 407 € per castellanomanchego.\nJustifica el sentiment d'identitat pagar peatges i més peatges?\nÉs precís ser estúpid per defensar la dependència de Catalunya amb Espanya quan nosaltres els catalans, independentment de si ens sentim espanyols o catalans, si anem amb la roja o no, estem perdent l'oportunitat de viure millor. Estem perdent l'oportunitat de donar un futur millor als nostres fills per una qüestió identitària i, si un ho pensa fredament, arriba a la conclusió que ningú podria arribar a tolerar per una qüestió identitària tal contradicció. Aquells que són tan identitaris acceptarien sofrir un greuge al revés?\nBlog dels lectors – La Vanguardia - Un mal negocio\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 20:06\nEtiquetes: catalanofòbia, Catalunya, Independència\nA Catalunya o ets independentista o ets fatxa\nXavier Sardà, el showman (80%) i periodista (20%) català, ha manifestat aquest vespre a RAC1 que ell s'auto anomena defensor del Estatut i com a tal, contrari a la Independència de Catalunya. A partir d'aquí, utilitzant el tarannà sensacionalista que el distingeix, és mostra netament ofés perquè, segons el seu parer, actualment a Catalunya o ets independentista o ets fatxa.\nM'he quedat corprés per aquesta definició tant simple de la societat catalana, doncs no entenia el perquè, fins que ell mateix ho ha aclarit: "Ara no vull fer de presentador, m'agradaria fer de tertulià, perquè cobrant dius el que et sembla i desprès fots el camp".\nBenvolgut Francesc Xavier, a mi m'agraden molt les galeres i aquesta tarda he anat a la peixateria per comprar-ne, però la peixatera m'ha dit que no en tenia. Que havia de fer segons la seva opinió? Demanar-ho per segona vegada? Dir-ho amb castellà? Suplicar-li?\nSi el Tribunal Constitucional ens diu que l'Estatut està tururut, que hem de fer? Demanar que s'ho repensin? Pidolar almoines amb castellà? Seguir sent humiliats?\nSenyor Sardà, els fatxes sempre han estat els que defensen un govern nacionalista autoritari, un govern totalitari que imposa les lleis i que diu frases com aquestes:\n“Hay que castellanizar a Cataluña … Hay que pensar en español, hablar en español y conducirse como español, y esto de grado o por fuerza”.\n“El problema catalán no se resuelve, pues, por la libertat, sino con la restricción; no con paliativos y pactos, sino por el hierro y por el fuego”.\ni això és propi del PP, de Ciutadans, de la Rosa Diez del UPD i fins i tot del PSOE, però no de persones que ara s'auto anomenen defensores del Estatut. Aquestes persones no son fatxes, son somiatruites.\nPublicat per Pere Omar Brusca Miralles a les 03:17\nEtiquetes: catalanofòbia, fatxes, Independència, PSC, somiatruites\nNEVA DINS EL VIDRE: AQUÍ NO HI HA PAU LINGÜÍSTICA ...


Legal - Gestió d'Obres Arquitectura\n93 277 81 61\nGestió d'Obres Arquitectura\nTecnologia en la construcció\nGestio Assessors Professionals de la Construcció SL\nGran Via de les Corts Catalanes 645 2º 2ª “A”\nAquest avís té com a objecte establir les Condicions que regulen l’accés i l’ús de la pàgina de Gestio Assessors Professionals de la Construcció SL (en endavant, Gestió d’Obres). L’accés i ús de la mateixa impliquen la submissió i acceptació de les condicions que es detallen seguidament.\nEl contingut d’aquesta pàgina podrà ser modificat en qualsevol moment per part del seu titular, sense necessitat de cap comunicació prèvia per part de Gestió d’Obres.\nGestió d’Obres no es fa responsable dels continguts als que apuntin els links que es puguin oferir des d’aquesta pàgina i que no es corresponguin a dominis titularitat de Gestió d’Obres.\nEls anunciants i patrocinadors amb els que Gestió d’Obres pugui establir relacions comercials són els responsables tant del compliment de les lleis com dels continguts del material que difonguin i publiquin mitjançant la pàgina de Gestió d’Obres.\nAquesta web i tots els continguts, incloent-hi textos, imatges, àudios, vídeos, dissenys, així com qualsevol altre material susceptible de protecció, són titularitat de Gestió d’Obres. Tots aquells continguts dels quals Gestió d’Obres no en sigui la titular, seran inclosos a la pàgina únicament després d’haver obtingut el consentiment corresponent dels seus legítims titulars.\nGestió d’Obres no es fa responsable dels possibles danys o perjudicis provocats per interferències, omissions, interrupcions, virus informàtics, avaries o desconnexions d’aquest sistema electrònic.\nGestió d’Obres es reserva el dret d’efectuar, sense avís previ, els canvis que consideri oportuns a la web, i de suspendre’n temporalment l’accés per introduir-hi millores o per fer-ne el manteniment.\nL’usuari es compromet a fer un ús adequat dels canals de comunicació de qualsevol mena que Gestió d’Obres ofereixi en aquesta pàgina, i a no utilitzar-los per incórrer en activitats il·lícites o contràries a la bona fe i a l’ordenament legal. Entre d’altres, però no exclusivament: difondre continguts o propaganda de cap mena, insults, opinions que puguin ser qualificats com a delictes contra l’honor\nGestió d’Obres eliminarà totes aquelles manifestacions que no respectin l’esmentat en el paràgraf anterior.\nGestió d’Obres compleix la Llei Orgànica 15/1999 de 13 de desembre, de Protecció de dades de caràcter personal. Sempre que es recullin dades de persones físiques a efectes de ser incorporades a un fitxer automatitzat de dades de caràcter personal, degudament declarat davant l’Agència, s’informarà adequadament al titular de dites dades\nEn qualsevol moment podran exercir-se per part dels particulars que hagin proporcionat les seves dades a Gestió d’Obres els drets reconeguts al títol III de la LOPD.\nGestió d’Obres no assumeix cap responsabilitat derivada, o que se’n pogués derivar, de la utilització que els usuaris facin de les informacions i continguts d’aquesta pàgina web.\nTota la informació sobre la política de galetes que es fan servir al web la trobaràs en aquest enllaç.\nGran Via de les Corts Catalanes 645 2º 2ª\nTel. 93 277 81 61\nGestió d´Obres Arquitectura es una empresa del Grup Contracta\nPolítica de galetes | Protecció de dades\n© 2018 Gestió d´Obres Arquitectura | Website powered by Farmavet


Enric I. Canela » 2009 » març » 14\nPosted in Articles Enric I. Canela, Universitat on març 14th, 2009 No Comments »\nEnric I. Canela La ministra Cristina Garmendia ofereix diàleg per esvair el “fantasmes” anti-Bolonya i crearà un comitè d’experts per entendre quines són les inquietuds dels estudiants. Mentre la Generalitat distribuirà 130.000 exemplars de la guia editada pel departament d’Innovació, Universitats i Empresa per explicar als estudiants de secundària què és el Pla Bolonya. Ara […]\nPosted in Articles Enric I. Canela, Universitat on març 14th, 2009 16 Comments »\nEnric I. Canela A Dies de Fúria de l’amic Elies podeu trobar Tancats a la UPF: gentussa totalitària, racistes, antisemites, perroflautistes i lladres. És un testimoni de la UPF sobre el que representava el tancament a la UPF. Com es pot veure un autèntic model de comportament universitari. Si algú dubte del que són aquestes […]\nPosted in Articles Enric I. Canela, Universitat on març 14th, 2009 3 Comments »\nEnric I. Canela Aquesta vegada Especial Bolonya ha equivocat el titular: Centenars de milers d’estudiants al carrer en defensa de l’ensenyament públic. Ben bé no sé d’on els treu. Centenars de milers són com a mínim 200.000 i a banda dels cinc, sis, o deu mil de Barcelona ( a la UPF van arribar tres […]


Estat: Restaurada. Visible exteriorment. Es pot fer un complert recorregut de circumval·lació a l’edificació. Desconeixem si és visitable. Còmode aparcament als voltants.\nAl davant de la porta d’entrada a la torre hi ha rellevants restes d’excavacions arqueològiques.\nDonada la dificultat que a vegades comporta orientar-nos en aquesta extensa zona agrícola – el Delta de l’Ebre – intentarem situar aquesta edificació, partint de la ubicació de la torre de la Burgasènia (veure dades d’aquesta edificació).\nCal abandonar la finca on hi ha la torre de la Burgasènia i sortir a la N-340, en sentit L’Aldea, però de seguida, a la mateixa corba, a ma dreta, hem de tornar a abandonar la N-340, entrant en un camí sense asfaltar, i de nou cap a la dreta, hem d’anar a tocar la paret del darrera de la finca de la Burgasènia ( La part superior d’aquesta torre és aquí perfectament visible).\nHi ha un cartell de senderisme que indica “Ruta de les tres torres”. Continuant per aquest camí, hem de seguir-lo intuïtivament cap al davant i cap a l’esquerra quan no és possible, i de nou cap endavant, fins a trobar un canal, que ens barra el pas i que creuarem pel primer pont que trobem.\nA l’altre costat, hi ha una carretera asfaltada, que seguirem cap a l’esquerra. Cap al final d’aquesta carretera, al fons, ja és visible la torre. En un trencall, girarem a la dreta i continuant recte després, arribarem a l’església de la mare de Déu de L’Aldea i a la torre.\nLocalització: N 40 43 54 E 0 37 41. Altitud: 15 m.


La rosa de paper creix a la xarxa | Comunidad Valenciana Home | EL MUNDO\nLa rosa de paper creix a la xarxa\n27 sep. 2017 07:42\nLa poesia, la «rosa de paper» de què parlava Vicent Andrés Estellés, és potser una de les formes més pures de comunicació. Un fil directe entre l'autor i el lector, una connexió que va més enllà del conscient i es filtra per la pell. Este gènere literari -durant tant de temps considerat minoritari- viu ara un nou despertar, impulsat per veus joves que han trobat el seu públic a les xarxes socials i al YouTube.\nPerò res sorgix del buit. La línia que conduïx des d'Ausiàs March fins al mateix Estellés, i d'ell a les generacions actuals de creadors, és una successió de vasos comunicants i mútues influències que han convertit la poesia valenciana en el que és hui dia. És també un camí que val la pena recórrer.\nPoética 2.0 és una startup radicada a València que porta anys treballant per difondre la tradició poètica valenciana, traduint-la als mitjans digitals i les noves pantalles que ara dominen la nostra atenció. Amb l'ajuda de grans actors i actrius de la Comunitat Valenciana, els versos transcendixen la pàgina i tota la curiositat, emoció, espenta, tristesa, bellesa, alegria, sensualitat i compromís que tanquen es fan visibles a través de la interpretació. A més, sempre que és possible, és el poeta mateix qui se situa davant la càmera per a mirar als ulls al lector (o espectador) i donar cos i veu a les seues paraules.\nAra, Poética 2.0 s'unix a la revista ARTS per a reforçar la seua oferta digital i presentarà cada quinze dies un vídeo del seu fons audiovisual al qual els lectors podran accedir des del portal de Comunitat Valenciana en la web d'EL MUNDO. En el primer d'ells, que estarà disponible el proper dimecres 27 de setembre, l'actor Sergio Caballero interpreta Assumiràs la veu d'un poble, un dels poemes més recordats del Llibre de Meravelles de Vicent Andrés Estellés.\nÉs l'inici d'un viatge en què també es podrà escoltar la veu desafiant d'Ausiàs March a Veles e vents, sentir el lament des de la seua cel·la d'un presoner Jordi de Sant Jordi o el mal d'amors que patix Joan Timoneda en pensar en la seua estimada, veure el paisatge valencià a través dels ulls de Teodor Llorente, descobrir un vessant desconegut de Joan Fuster o retrobar-se amb Maria Beneyto, una de les grans poetes valencianes del segle XX.\nTots els vídeos estan rodats en llocs significatius de València i la seua província, com el Pati de les Sitges a Burjassot, la casa museu Benlliure, la Sala de la Muralla del Col·legi Major Doctor Peset, el Teatre Escalante o Las Naves, entre d'altres.\nPoética 2.0 ha realitzat presentacions a la Filmoteca de València, a la Beneficència i en congressos com el Comunica2 de Gandia. Va fer també que alumnes d'espanyol de la Universitat de Frankfurt escoltaren Estellés en valencià per primera vegada durant la Setmana de les Lletres organitzada per l'Institut Cervantes el 2016. Un dels lemes que poden trobar-se en les seues promocions és: «Encara no saps que t'agrada la poesia». És una cosa que, amb esta nova secció en l'espai digital d'EL MUNDO a la Comunitat Valenciana, els lectors tindran oportunitat de descobrir, revisitant alguns dels grans poemes de la literatura valenciana i veient com esta «rosa de paper» comença a brollar a la Xarxa.\nQuan la boca calla i el cos parla\nEstils allunyats, en un mateix escenari\nRussafa Escènica ja fa història\nVolver a la noticia 'La rosa de paper creix a la xarxa'


Aino Ackté - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nRetrat d'Aino Ackté\n8 agost 1944 (68 anys)\nNummela (Finlàndia) (en)\nConservatoire de Paris (1894–valor desconegut)\nHeikki Renvall (1901–1917)\nLorenz Nikolai Achté (en) , Emmy Achté\nAino Ackté (originalment Achte, Hèlsinki, 23 d'abril de 1876 – Vihti, 8 d'agost de 1944) fou una soprano finlandesa. Fou la primera estrella internacional de l'òpera finlandesa després d'Alma Fohström.\nEls pares d'Ackté eren la mezzosoprano Emmy Achte i el compositor i director Lorenz Nikolai Achte. Aino Ackté es casà amb el doctor Heikki Renvall el 1901 amb qui tingué una filla, Glòria Leppänen. Mies Reenkola, el seu fill, naixeria el 1908.\nLa jove Ackté estudiava cant sota el tutelatge de la seva mare fins al 1894 quan ingressà al Conservatori de París (Edmond Duvernoy i Alfred Girodet). El seu debut reeixit a la Grand Opéra de París succeïa el 1897 amb Faust, de Gounod. El resultat fou la signatura d'un contracte per sis anys.\nEl 1904 Ackté va signar amb la Metropolitan Opera de Nova York on romania fins al 1906. El 1907 creava el paper protagonista de Salomé, de Richard Strauss, a Leipzig i el 1910 a Londres. L'estrena al Covent Garden fou un èxit enorme i el mateix Strauss proclamava Ackté com a "l'única Salomé".\nJean Sibelius li dedicà el seu poema tonal Luonnotar quan l'estrenà el 10 de setembre de 1913 al Festival de Gloucester a Anglaterra. Ackté va acabar els seus viatges internacionals aquell mateix any i retornava a Finlàndia, on feia la seva darrera actuació el 1920. Les seves últimes actuacions en públic tenien lloc al Festival d'òpera de Savonlinna el 1930.\nEl 1911, Ackté, Oskar Merikanto, i Edvard Fazer fundaven la Kotimainen Ooppera, un predecessor a l'Òpera Nacional Finlandesa (rebatejat el 1914 Òpera Finlandesa i més tard el 1956 Òpera Nacional Finlandesa). En va ser la directora del 1938 al 1939. Després de prendre camins separats amb l'Òpera Nacional, Ackté organitzà el Savonlinna Opera Festival, que començava el 3 de juliol de 1912 i que es mantenia durant els anys 1912-14, 1916 i 1930.\nEntre les seves amistats s'hi comptava Albert Edelfelt, que pintà un famós retrat d'Ackté el 1901.\nMoria a Nummela, Vihti, l'agost de 1944.\nTé un passeig dedicat prop de l'Olavinlinna, a Savonlinna, i un altre carrer a Hèlsinki, Finlàndia. La seva casa estival, Villa Aino Ackté, localitzada prop de Hèlsinki, es lloga per a activitats culturals i reunions.\nAckté és la model original més probable per al personatge d'òpera Bianca Castafiore, dels llibres de còmics Les aventures de Tintín, del belga Hergé.\n↑ Severi Nygård: Tintti Suomessa (Tintin in Finland), Helsingin Sanomat, Kuukausiliite, October 2008.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Aino Ackté\nMostra de la seva veu\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Aino_Ackté&oldid=23987577»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 5 jul 2020 a les 18:12.


Salvem Portocolom, ARCA, GOB, Terraferida, Amics dels Closos, Més que Pedra i Gremi de Margers criden a la mobilització per salvar el moll de sa Duana\ndBalears | 21 març 2021\n«Indignació, impotència i sensació d’haver estat enganyats», així és com se senten les entitats de Portocolom després de veure que el Govern ha adjudicat les obres de reforma del moll de sa Duana. Diferents entitats conservacionistes i defensores del patrimoni natural i cultural de Mallorca declaren que se senten «profundament decebudes» i fan un crida a la mobilització popular per salvar el moll de Portocolom.\nEl passat dia 25 de febrer el Govern va convocar a totes les entitats i partits de Portocolom a una reunió per explicar el projecte de remodelació de part del moll de Portocolom. A aquesta reunió es va pactar crear una comissió per refer el projecte inicial del Govern i incorporar les esmenes de les entitats. PortsIb de fet, es va comprometre a signar un conveni amb totes les entitats i partits del poble i el departament de Patrimoni del Consell.\nAra les entitats veuen com la comissió no ha estat creada ni s’ha reunit cap vegada i el Govern ja ha adjudicat les obres.\nEl projecte preveu aixecar l’empedrat de gairebé 2 segles i injectar formigó a la seva base, sense respectar la tècnica constructiva única, que fa d’aquesta obres el patrimoni més valuós de Portocolom. El projecte, de fet, vol reduir l’empedrat d’1,30 metres a sols 60 centímetres, els 70 cm restants seran formigó i ferro.\nDavant la indignació de la majoria d’entitats i partits del poble, el Govern va convocar una reunió, on es va arribar a un compromís públic per fer un nou projecte amb participació pública.\nEl Govern, però, ha adjudicat les obres per sorpresa de tothom. Les obres a més, s’han adjudicat a una empresa que ni tan sols està acreditada per fer restauració, el que deixa clar el nul respecte del Govern pel patrimoni més valuós de Portocolom.\nEl dic de Portocolom havia estat danyat recentment per una grua (autoritzada per PortsIB) massa pesada dedicada a la retirada d’embarcacions de grans dimensions. A causa d’aquesta activitat una petita part del moll històric ha patit un deteriorament i necessita ser restaurat.\nLes entitats es mostren sorpreses pel fet que el Govern «ni vol canviar la grua de lloc, és que preveu dur a terme unes obres agressives, al llarg de bona part del conjunt molls, rampes, norais i escales empedrades. En lloc d'arreglar els desperfectes i facilitar un lloc per treure barques sense malmetre el patrimoni es treu de la màniga un projecte desastrós i a més enganya a totes les entitats del poble».\nTambé consideren que «es tracta d'una agressió patrimonial sense precedents que les entitats no consentirem» i expliquen que «el conjunt empedrat és un patrimoni catalogat a nivell municipal i és el més important i ben conservat de Portocolom. Aquest conjunt espectacular i de gran bellesa és encara avui dia funcional i té multitud d’usos que sempre han estat compatibles amb el lloc».\n«El moll de sa Duana és una construcció vinculada a una forma de vida, cultura i activitat tradicionals del poble de les Illes Balears que mereix ser preservat pel seu enorme valor etnològic. El moll es va iniciar l’any 1828 davant la necessitat d’embarcar vi i aiguardent. Inclou cinc trams aïllats d’escales, dues rampes petites i una tercera rampa de major dimensió. Les entitats fan una crida a tot el poble per a defensar el seu patrimoni més valuós i estimat i anuncien una mobilització constant fins a fer rectificar al Govern», expliquen.\nVeient l'actuació del govern Balear, és fàcil de pensar que ací hi ha interessos ocults.


▷ ⭐Definició de teloni⭐ - Significat, Exemples i Sinònims\nelcorrector.cat » Definició de teloni\nDefinició de teloni\nara pots trobar La definició i bastants exemples de com utilitzar la paraula teloni, en aquesta col·lecció de rectificacions ortogràfiques pots veure com es pot usar en un context real aquesta paraula i utilitzar un dels sinònims que et recomanem de la llista completa que trobaràs aquí a més pots veure la seva Definició perquè et sigui molt més simple comprendre què significa teloni.\nImposició indirecta d’origen romà que gravava el trànsit i la venda de mercaderies.\n¿Cóm es diu teloni en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice teloni en catalán?\nSi tens ganes de saber com s’escriu en espanyol teloni has de entendre que la seva traducció és teloni pots veure en la nostra pàgina web més exemples en català perquè et sigui més simple contextualitzar-la en espanyol.\nExemples de com utilitzar teloni\nAmb aquest teló de fons, confio que el Consell entengui el motiu pel qual desig felicitar-lo per la important resolució que s’ha aprovat avui.\nCom a teló de fons d’aquest problema està la qüestió de la uniformitat.\nProporciona un teló de fons per a les […] finestres obertes.\nEl pressupost presenta un nivell de compromís inferior al dels anys que […] van precedir la caiguda del teló d’acer.\nDilluns 24, dia en què el museu està tancat al públic durant la […] temporada baixa, el teló tornarà a la seva ubicació […] original.\nAquest era el teló de fons quan va començar […] la transferència de veritables recursos fiscals als governs regionals i locals a la fi de 2008.\nAquest ha estat el teló de fons d’aquestes […] cims.\nEl que estic contemplant és un ou […] fregit contra un teló de fons còsmic.\nEl moviment va passar a ser un factor clau de la […] dinàmica política d’aquest any, i els seus […] activitats van constituir un teló de fons per a la intensificació […] de la lluita pel poder polític.\nUn grup d’especialistes col·laborarà amb […] vostè i «darrere del teló» per a brindar-[…] cures.\nMai es va poder imaginar que els seus treballs li […] servirien com a bon teló de fons per a la seva primera novel·la.\nCrec que l’illa […] crearà un bell teló de fons per a una […] reunió reeixida i que tots els participants es portaran records feliços del Fòrum.\nLes crisis […] alimentàries constitueixen el teló de fons.\nAmb aquest teló de fons, la present comunicació indica una llista de possibles vies d’actuació, no necessàriament exhaustiva, a fi d’oferir una plataforma per al debat, sense prejudici de futures propostes de la Comissió.\nLa pintura al tremp estava aplicada de forma molt diluïda; això ha […] permès enrotllar el teló en un cilindre de […] 60 cm. de diàmetre per anar guardant […] a mesura que s’anava netejant.\nEls successos traumàtics i tràgics […] que va enfrontar la meva família en els últims anys […] van tenir com a teló de fons una […] sèrie de traumes històrics que van abastar diverses generacions.\nVa ser amb aquesta situació com a teló de fons que un grup de petits agricultors va començar 1 […] activitat comercial.\nEn la majoria de països es perceben intents de replegament nacional sobre el teló de fons d’una adaptació necessària als canvis.\nAmb el teló de fons de la incrementada […] sensibilitat cap a les incursions del govern en els mitjans, una nova sèrie […] d’escàndols emergir per perseguir al govern de Toledo.\nAmb aquest teló de fons, demanem […] a la comunitat internacional que adopti mesures concertades i sostingudes per encarar la crisi alimentària.\nTingui un […] fons de desert o teló de fòrum fet amb […] un metre de tela cafè.\nDavant d’aquest teló de fons, les llistes […] d’espera d’habitatge públic creixen i vasts assentaments de barraques proliferen […] en els límits dels pobles i les ciutats del país.\nContra aquest […] elevat, formidable teló de fons, es […] troben pobles forts niats en els boscosos valls.\nUn cop negociat, un acord pot […] representar simplement el teló de fons per a la […] administració del cas sense que torni a fer-se referència a ell.\nAquesta sessió del Consell de Seguretat es […] celebra amb el teló de fons dels […] tràgics esdeveniments ocorreguts avui a la […] estació central de òmnibus de Tel Aviv, escenari d’un acte terrorista respecte del qual la Jihad Islàmica ha reivindicat la seva autoria.\nLa millor estació per a aquestes competicions era durant el monsó en què les […] grans núvols toves i blanques […] proporcionaven un dramàtic teló de fons als milers […] d’estels de colors girant.\nUna imatge, un color o un disseny […] que ofereix un teló de fons per a […] les finestres obertes.\nExisteix aquesta sensació que la política i la […] història formen gairebé un teló de fons distant […] de les vides que portem.


Johnson li marca el ritme a Brussel·les Johnson li marca el ritme a Brussel·les\nJohnson li marca el ritme a Brussel·les\nRebutja seguir les regles comunitàries per aconseguir un acord comercial\nTres dies després que s’hagi fet efectiu el Brexit, Brussel·les i Londres comencen a ensenyar les seves cartes de cara a la negociació de la futura relació. Les posicions comencen estant allunyades i deixant en evidència que les converses per assolir un acord, que s’hauria d’enllestir en els pròxims 10 mesos, no seran fàcils. Poc després que el cap de la negociació de la Unió Europea, Michel Barnier, hagi proposat un acord comercial “molt ambiciós” a Londres –condicionat a que se segueixin les regles i estàndards comunitaris-, el primer ministre britànic, Boris Johnson, ha rebutjar fer-ho. “No hi ha la necessitat que hi hagi un acord de lliure comerç que suposi acceptar les regles de la Unió Europea”, ha remarcat Johnson.\nEn un discurs, Johnson ha explicat les línies vermelles de Londres i ha deixat clar que vol un acord comercial similar al del Canadà però, en cas que no sigui possible, ha plantejat la possibilitat de tenir una relació sense un tractat comercial, com la que els 27 tenen amb Austràlia. Aquesta relació es basaria en acords sectorials i la resta d’intercanvis es regeixen per les regles de l’Organització Mundial del Comerç.\nEl primer ministre britànic sí que s’ha compromès a que les empreses britàniques no facin competència deslleial a les europees, tal com ha demanat Barnier en la presentació de l’esborrany per a la negociació aprovat per la Comissió.\nJohnson també s’ha mostrat disposat a complir la segona exigència de Brussel·les: un acord de pesca que permeti l’accés dels vaixells comunitaris a aigües britàniques. El primer ministre britànic ha apostat, però, per negociar cada any les quotes pesqueres per prioritzar-ne l’accés als vaixelles britànics.


Col·legi Sant Francesc - Pàgina 79 de 305 - FRANCISCANS DE SABADELLCol·legi Sant Francesc | Page 79\nCol·legi Sant Francesc - Pàgina 79 de 305 - FRANCISCANS DE SABADELL\nSortida de P-3 a la Biblioteca del Sud.\nAquesta setmana els alumnes de P-3 hem anat a la Biblioteca del Sud. Allà ens han explicat com funciona .\nTambé ens han ensenyat uns contes molt xulos i hem tingut una estona lliure per mirar contes.\nHa anat molt bé i ens ha agradat molt.\nFesta de l’AMPA de La Volta al Món\nAMPA, Educació Infantil, Educació primaria, Franciscans Sabadell, Projectes\nHem celebrat amb una festa el projecte de la Volta al Món que portem treballant tot el curs a EIP. L’AMPA l’ha organizada i ens ha convidat a xocolata desfeta i coca!\nDes de l’escola volem agrair la col.laboració de les famílies. Ha estat tot un èxit!!\nAMPA, franciscans sabadell, Infantil, Primària, secundaria, volta al món\nSisè de primària: records de Sant Jordi\nEducació primaria, Festes, Franciscans Sabadell\nFa uns dies que us explicàvem que l’escola es va vestir de festa per Sant Jordi i que els nens i nenes i nois i noies van participar en un munt d’activitats. Aquí teniu una galeria de fotografies dels alumnes de sisè de primària […]\n6è primària, activitats, franciscans sabadell, sant jordi\nAprenem a relaxar-nos a P3!\nEls nens i nenes de P3 aprenen a relaxar-se i a fer massatges. De vegades fan servir ninos […]\nfranciscans sabadell, massatges, P3, relaxació