Els cops de porra de la Policia Nacional l'1 d'Octubre quedaran per sempre a la memòria de molts catalans, però els agents no es van limitar a atonyinar els concentrats amb les defenses. CRÍTIC ha tingut accés a vídeos inèdits gravats per la Policia Nacional en una quinzena de punts de votació diferents de Barcelona durant la jornada del referèndum. Un material audiovisual que mostra com es coordinava i comunicava la policia, així com el tracte dels agents amb els manifestants: amenaces, ditades a l'ull, estrebades i mans retorçades.\nL’informe policial sobre les pilotes de goma de l’1-O, al descobert: 17 trets i molta opacitat\nText: Roger Palà | @rogerpala / Foto: Jordi Play / ACN\nLa repressió del referèndum de l'1-O a Barcelona no va ser només a base d'empentes i cops de porra. La Policia Nacional també va disparar 17 bales de goma i 59 cartutxos de projecció ('salves' sonores), obviant la prohibició d'emprar aquest material aprovada pel Parlament de Catalunya l'any 2013. Així queda reflectit en un informe fins ara inèdit elaborat pel responsable de les Unitats d'Intervenció Policial (UIP), al qual ha tingut accés en exclusiva CRÍTIC. El dimarts 20 i el dijous 22 de novembre declaren com a investigats davant del jutge vuit dels escopeters que van obrir foc en el marc de l'operatiu.\nL'1 d'octubre i la rèplica posterior de l'aturada de país del 3-O van visualitzar a les escoles i als carrers un 'nou nosaltres', que agrupava independentistes de tota la vida i partidaris del dret a l'autodeterminació que no provenien estrictament de la militància 'indepe'. Els unien, sobretot, dues coses: la ràbia contra les càrregues policials i la defensa del dret a votar el futur de Catalunya. Per això CRÍTIC ha volgut conversar amb activistes socials i polítics que no vinguin d'una militància històrica vinculada estrictament a l'independentisme, per saber com van viure l'1-O i el 3-O i quin balanç en fan un any després.\nQui són i què van fer els policies més agressius de l’1-O a Barcelona\nText: Roger Palà i Laura Aznar / Foto: Jordi Play / ACN\nLes imatges de la repressió policial de l'1 d'octubre de 2017 van fer la volta al món. Però, més enllà de la multitud de vídeos i de fotografies que s'han viralitzat d'aquella jornada, sabem poques coses concretes dels policies que les van protagonitzar. Qui són i quines agressions concretes van cometre? CRÍTIC ha tingut accés a vuit interlocutòries del Jutjat núm. 7 de Barcelona que imputen un total de 24 agents per la seva actuació durant la repressió del referèndum a la capital catalana. L'actuació de cinc d'ells, especialment greu, està documentada gràficament. En aquest article us expliquem què van fer i per què el jutge ha decidit investigar-los.


El Col·legi presentarà al novembre les primeres fitxes del renovat Manual de seguretat contra incendis - Notícies - Enginyers BCN\nPortada > El Col·legi > Notícies > El Col·legi presentarà al novembre les primeres fitxes del renovat Manual de seguretat contra ince...\nLa renovació del Manual de seguretat contra incendis, editat pel Col·legi ara fa uns deu anys, va ser una proposta de la Comissió de Seguretat contra Incendis i Emergències. Des de llavors, el Col·legi ha treballat per dur a terme aquesta actualització del Manual, que inclourà la normativa actual en aquests camps, que ha anat canviant amb el pas del temps. A més, els tècnics del grup de treball (inclou col·legiats, tècnics i personal d’ENGINYERS BCN) han considerat oportú ampliar el nombre de fitxes incloses, un fet que permetrà aprofundir sobre continguts que requereixen un desenvolupament més ampli i que fins ara no tenien cabuda al Manual. Entre els nous continguts hi trobem la reacció al foc, la sectorització mòbil i sectorització fixa, la protecció estructural i el manteniment en la protecció passiva. Una altra de les grans novetats d’aquesta nova col·lecció de fitxes és la col·laboració de tècnics de diverses empreses capdavanteres en el sector de la seguretat contra incendis.\nLa presentació s'havia de fer el 20 d'octubre, però, finalment, i per problemes d'agenda, la presentació s'ha traslladat al proper 8 de novembre. L'acte estarà presidit pel degà, Miquel Darnés, Laia Liébana, vocal de la junta, i Òscar Rosique, president de la Comissió de Seguretat contra Incendis i Emergències, presentaran aquest renovat Manual i donaran a conèixer les quatre fitxes del primer capítol del Manual, dedicat a la protecció passiva. També es farà un debat tècnic sobre la situació actual de la protecció passiva contra incendis.\nPosteriorment a aquest acte, les fitxes seran accessibles a través del nostre web.\nData, hora i lloc: 8 de novembre, a les 18.30h, a la sala d'actes del Col·legi (Consell de Cent, 365).\nMés informació de l'activitat aquí.


Un gat és un membre complet de la família i s'ha de tractar en conseqüència. No és suficient alimentar i netejar la safata després de l'animal a temps. Perquè la mascota sigui saludable, calen mesures preventives. Per prevenir malalties infeccioses, els gats són vacunats. Molts propietaris d'animals sovint es pregunten si han de vacunar el gat si l'animal és intern i no entra en contacte amb el món exterior. Pot semblar que, per complet, l'animal domèstic no té cap part per infectar-se, el que significa que no és necessària la vacunació. De fet, la qüestió de si les vacunes són necessàries per als gats domèstics no hauria d'emergir en absolut. La infecció pot portar fins i tot a la sola de les sabates i ningú no garantirà que la seva casa Murka no capti el virus.\nCalendari de vacunes per a gats\nHi ha certes regles per a la vacunació:\nLes primeres vacunes es fan a l'edat de 18 setmanes, seguit d'una reanimació. A continuació, el gat és vacunat cada any, sense reanimació;\ngatets, la mare de la qual va ser vacunada, se'ls administra vacunacions a partir de 12 setmanes;\na l'edat de 4-7 mesos després de les vacunes, és millor rebutjar;\nés impossible inocular gats embarassades;\nDesprés de la vacunació, assegureu-vos d'observar la mascota, poseu-vos en contacte amb el veterinari si és necessari.\nVacunació per a gats contra la ràbia\nLa rabia s'anomena malaltia infecciosa aguda causada per un virus. La malaltia afecta el sistema nerviós. Els propietaris dels gats domèstics estan cautelosos amb la vacuna contra aquesta malaltia. No fa gaire, els gats es van oferir per fer la vacuna fenòlica, que va causar al·lèrgies i podria realment danyar la salut. La vacunació moderna per als gats de la ràbia és innocu i no és perillosa per a la vida de l'animal. Les vacunacions es realitzen a partir dels tres mesos d'edat. Abans de la vacunació, el veterinari ha d'examinar el gat. Un tret d'una gatet embarassada només es fa en cas de necessitat aguda.\nInoculació integral per a gats\nActualment, per als gats, les clíniques veterinàries ofereixen diverses vacunes complexes. Aquestes són les vacunes principals que us oferiran:\nNobivac Triket. La vacuna protegeix al gat de la rinotraqueitis viral, la infecció per calicivirus i la panleucopènia. La vacuna s'ofereix que es faci a l'edat de 12 setmanes, amb un reforç. La vacuna es repeteix anualment.\nLeucorifeno. Està dissenyat per protegir contra tot un espectre de malalties virals. L'analògic d'aquesta preparació és quadràtic. Ja és possible fer una injecció a partir de 7 setmanes.\nFelovax-4. Proporciona protecció contra la rinotraqueitis, la clamidia i el calicivirus. Repetiu la vacunació cada any.\nMultifel-4. La vacuna ajuda a combatre totes les malalties víriques. Es pot utilitzar per a un animal de 8 setmanes.\nInoculació d'un gat de la toxoplasmosi\nTot propietari del gat ha de saber sobre aquesta malaltia. La malaltia és bastant freqüent. Un gat pot estar infectat de dues maneres:\na través dels aliments (menjar brut, ratolins o rates);\na través del fang (el gat agafa els quists de la brutícia que vau portar a casa a les sabates).\nMolts propietaris de gats esperen que la vacuna salvarà els animals de la malaltia. De fet, no hi ha tal vacuna. Només podeu prendre mesures de seguretat. Excloeu la carn crua i el peix de la dieta del gat, monitoritzeu constantment la neteja del vàter, no permeti la caça dels rosegadors.\nQuines vacunes són necessàries per al vostre gat, depèn de vosaltres. Però és perfectament natural vacunar gats, com vacunar a un bebè. L'atenció adequada i la cura de l'animal us estalviaran molts perills. Fins i tot abans de l'aparició d'un gatet a la casa, troba una bona clínica amb una reputació. Pregunteu a què vacunes li assessora el veterinari i per què. La cura d'una mascota no és menys dolorosa que cuidar un nen.\nChinchilla: atenció i contingut\nFurinida per a gats\nCom banyar-se un lloro ondulat?\nPer què el gos va treure la llengua a la calor?\nDisopatia en gossos - tractament\nPer què els gats dormen als seus peus?\nCom sé quina edat té un gat?\nParc amb pell natural a la caputxa\nCom desenvolupar habilitats extrasensòries en 2 setmanes?\nCom estalviar una relació?\nParc d'Ocells (Bali)\nBorschovy vestir sense remolatxa per a l'hivern\nSignes d'amor, felicitat i sort\nQuè és útil per esmorzar?\nBritney Spears va espantar als fanàtics amb cames blaus\nCelebració de Macovei: què no es pot fer?\nAmb què portar una jaqueta blava?\nIdil·li de la família Marion Cotillard i Guillaume Cane\nCalaix de pell\nLa pintura per a la cuina - que és millor triar per a la decoració de parets i sostres?\nPeix amb gourami


A propòsit del Full Verd: Sobre… Acompanyar\nLa companyia està intimament vinculada a la presència. Generalment en parlem quan la trobem a faltar potser perquè és, a més d’impossible d’explicar, impagable.\nLa companyia s’ha de tenir clara en primer lloc en nosaltres mateixos, en el més pregon dels nostres cors i això és així perquè sabem que la companyia per excel·lència és la de Jesús.\nEl cel i la terra... es fan companyia. Els homes ens fem companyia. Fins i tot els enemics, els morts o les tenebres ens fan companyia. Des d’aquesta perspectiva totes les coses canvien: totes —totes!— ens fan companyia i a totes també els faig companyia jo\nEls diccionaris ens diuen que acompanyar vol dir…\nAcompanyar 1. Ajuntar-se (a algú) per fer el que ell fa, principalment per anar allà on ell va. T’acompanyaré fins a casa teva. 2. Anar (amb algú) per escortar-lo, custodiar-lo, fer-li costat, guiar-lo. Acompanyava els nois a estudi. 3. Presència d’una persona vora una altra perquè no estigui sola. Oferir la meva companyia a algú.\nTot és companyia: m'acompanya —com ho podria negar?— la llum que ara entra al despatx i el verd tan recent de les fulles dels plàtans. Podria dir que em fan tanta companyia que m'acompanyen «per dintre i per fora». Tinc el privilegi, doncs, de sentir-me absolutament acompanyat i absolutament absorvit per aquesta companyia\nDe vegades, quan llegeixo el Cant dels Tres Joves, em sembla una «formuleta» en forma de llista: una llista que cadascú de nosaltres haurà de completar personalment al llarg del dia, una llista per treure’ns la son dels ulls, una llista per fer-nos pensar en les moltíssimes coses que ens fan companyia i per les quals val la pena beneir i lloar\ntotes les seves criatures, cels, àngels, aigües de l'espai, els estols, sol i lluna, estrelles del cel, pluges i rosades, tots els vents, foc i xardor, fred i calor, rosades i gebre, dies i nits, llum i tenebres, glaç i freds, geleres i neus, núvols i llamps, muntanyes i turons, plantes de la terra, mars i rius, fonts de les aigües, peixos i monstres marins, tots els ocells, feres i ramats, tots els homes, poble d'Israel, els sacerdots, els servents, els esperits i ànimes dels justos els sants i humils de cor, Ananies, Azaries i Misael\nLa Bíblia és un relat preciós de companys, de companyies, d’acompanyaments i sobretot de la companyia que ens fa i que incansablement Déu busca de nosaltres perquè li és imprescindible la companyia que nosaltres li fem a ell...\nVetlla com un pastor pel seu ramat: l'aplega amb el seu braç, porta al pit els anyells, acompanya les ovelles que crien\nCompanyia és essencialment no estar sol: tot jo em sento traspassat per la companyia quan vaig acompanyat o quan acompanyo o quan m’acompanyen ja sigui resant les Vespres o anant a comprar el pa. Per cert, ja que parlem de pa, vet aquí l'etimologia de la paraula en qüestió:\nCum preposició llatina que vol dir «amb» i panis que vol dir «pa». És a dir, més o menys: «els que compartien el mateix pa tot menjant plegats qui sap si vora el caliu d'un foc llunyà, gairebé prehistòric»\nL’altre dia, quan parlava de tot això amb un amic em va dir aquesta pensada: «Així doncs, la "companyia de Jesús" no només vol dir "els Jesuïtes", sinó més aviat allò que s’esdevingué camí d’Emmaús, oi?»\nAquella exhalació que fa posar els pèls de punta: «Queda’t amb nosaltres!»\nQuan s'hagué posat amb ells a taula, prengué el pa, digué la benedicció, el partí i els el donava. Llavors se'ls obriren els ulls\nLa companyia… o b r e e l s u l l s !\n▼ d’abril 2015 (8)


Sant Jordi 2015 « Galileo Galilei Institut\nLa festa de Sant Jordi del curs 2014-15\nInici → PROJECTES → Festa de Sant Jordi → Sant Jordi 2015\nCONCURSO LITERARIO EN LENGUA CASTELLANA\nCONCURS PROVA CANGUR\nCONCURS “EL/LA CONEIXES?”\nSant Jordi a l’Ateneu de Nou Barris\nEn Joan Heras ens ha escrit el text que fa de pròleg a la festa de Sant Jordi, i diu així:\n“Gira i gira sense parar la roda del temps i el calendari s’atura només durant vint-i-quatre hores –que passen molt de pressa- damunt la data d’avui: 23 d’abril. I això vol dir que avui és de nou Sant Jordi: un dia especial que té gust de festa grossa, color i olor de rosa i tacte suau de tantes i tantes pàgines de llibre que ens esperen per fer-nos conèixer i descobrir una immensitat inacabable d’històries apassionants.\nPerò el calendari –innocent com és- es pensa que cada 23 d’abril és igual a l’anterior i això tots sabem que no és veritat perquè cada dia és diferent i perquè aquest Sant Jordi és per a nosaltres ben especial. Aquest any, per celebrar tal i com es mereix aquesta festa, tot l’alumnat i el professorat del Galileu hem vingut per primera vegada a l’Ateneu per gaudir tots plegats durant una bona estona de totes les roses que ens regalaran des de l’escenari en forma de músiques, paraules, balls, curts i altres oloroses sorpreses. I també diem que aquest és un Sant Jordi diferent perquè aquest any el Sant Jordi que ens acompanya al cartell i en aquest programa és –no ens ho negareu pas- ben peculiar, oi?\nL’espectacle és a punt de començar. Per favor, desconnecteu i guardeu ben guardats els vostres mòbils i deixeu-vos endur per tot allò que veureu i sentireu damunt l’escenari. Aplaudiu amb ganes com si cada aplaudiment fos una rosa que regaleu. I també és important que guardeu algun aplaudiment –com si fos una rosa ben vermella- per tot el professorat que ha dedicat hores, energies i il·lusió en aquests moments difícils d’incerteses i de retallades perquè aquesta festa d’avui fos una realitat. I, en fi, també hem de guardar una de les roses més boniques per a tota la gent de l’Ateneu Popular de Nou Barris que ens han cedit aquest teatre –un dels escenaris de referència del paisatge cultural del barri, de la ciutat i del país- perquè la festa sigui memorable.\nBon Sant Jordi i/o Santa Jordina per a tothom!”\nEl dia es va desenvolupar segons aquest programa:\nRECORD DE N’ABEL MARTÍNEZ OLIVA\nEls actes de la diada van estar encapçalats per la lectura del text de condol adreçat a les famílies i a la comunitat educativa de l’INS Joan Fuster i que van redactar els alumnes de 1r de Batxillerat. Escrit que també es va llegir el dimarts anterior, abans dels cinc minuts de silenci, i que, més tard, alguns alumnes acompanyats de professors, van fer arribar personalment a l’INS Joan Fuster. El text és el següent:\n“Des de l’alumnat, professorat i personal no docent de l’INS Galileo Galilei volem expressar el nostre condol als afectats de l’INS Joan Fuster, tant a la família com a la resta de la comunitat educativa.\nEl motiu d’aquest text és compartir la tristesa i el dolor que sentiu per aquest fet greu que heu hagut de patir. Sabem que les paraules no serveixen de consol en aquests moments, però compteu amb la nostra ajuda i solidaritat. Permeteu que us oferim el nostre més sincer i profund suport de part de tot el centre educatiu Galileo Galilei.\nEsperem que aquest fet serveixi per reflexionar i debatre en profunditat sobre el fet de la violència que cada cop més està present en la societat. Creiem que hauríem de començar a plantejar-nos quins han de ser els valors que cal transmetre a les futures generacions i com es garanteix de veritat que el respecte, la tolerància i la pau siguin els valors definidors de la nostra societat.”\nBenvinguda i entrega de premis\nEn Víctor Cabello, autor del cartell de Sant Jordi d’aquest any, va ser el conductor de l’acte que es va iniciar un cop en Javier Sanz, director del centre, adrecés unes paraules de benvinguda a tots els assistents.\nEl lliurament dels premis es va fer en dos moments, coincidint amb les dues parts de l’acte celebrat a l’Ateneu. A l’inici de la primera part es va fer l’entrega de premis corresponents al 1r cicle d’ESO. En començar la segona part es va fer el lliurament de premis restants.\nRelació de textos premiats aquest Sant Jordi\nL’apartat literari és el plat fort, però tenim la sort de tenir dos plats més, el musical i el teatral, que li van al darrere de molt a prop. I és que la vessant artística dels nostres alumnes és enorme i es fa notar. Després d’haver-hi dedicat un munt d’hores, això sí.\nLa llista és llarga. Els alumnes i professors que han interpretat música i cançons són: Jennifer Camacho (violoncel), Dani Sorto (piano), Sacha (piano), Xenoa Pallarés (guitarra), Jordi Castillo (guitarra), Alejandra Huanca (piano), Kelin Sánchez (piano), Félix Cabero (piano), Angélica Makuba (bateria), Jordi Belzunces (guitarra), Anna Marigó (piano), Albert Vilanova (bateria), Mónica Makon, Angélica Makuba (veus), Héctor Torres, Mónica Makon, Brianda Ramírez (coreografia).\nMalabars i acroesport\nA continuació la Saya Cresencio, l’Andrea Castarnado i l’Adrià Gost ens van encisar amb la màgia dels malabars. Les boles il·luminades en la foscor són espectaculars!\nI el Mohamed Khaldi, Andrea Martínez, Vasyl Lupol, Miriam Reina, Rosa Quezada, Ginger Rendón, Tatiana Quiñónez, ens van fer una bona demostració d’equilibri i força fent unes taules d’acroesport.\nLectures homenatge Joana Raspall\nA càrrec de l’Adriana Cedeño, Carmen Curado, Verónica Domínguez, Eloisa López i Nerea Notario.\nEls 7 somnis\nI, un cop més, l’obra de teatre a la que ja ens estem acostumant per aquesta data. I l’esperem amb ganes perquè ens ho passem d’allò més bé amb la representació, fruit de setmanes d’assaig, sacrificant les estones d’esbarjo (el Joan Heras i la Laura Casulleras ho saben bé perquè sempre hi són), i amb un guió original del Sergio Fernández i la Karina Boichul. Les imatges que decoren l’obra les ha aportat en Bora Roqué, i l’elenc el podeu llegir en el programa de la diada.\nProjecció de curts de 3r d’ESO\nDesprés de l’obra teatral es va passar a la projecció dels curts que van elaborar els alumnes de tercer dins del projecte “Barcelona Aula Mòbil”. En el vídeo següent podem veure la projecció tal qual, però si els voleu veure amb més calma podeu clicar damunt d’aquest enllaç.\nCompanyia de l’INS Pablo Ruiz Picasso\nMés fotografies d’aquesta representació en aquest enllaç\nEl treball previ a les aules


Confidents a cop de talonari | Directa\nImatge de la trobada de l’11 d’abril entre Gimeno i les dues persones que el volien reclutar / BRUNO DÍAZ*\nSón les 11:30 h del dilluns 11 d'abril de 2016. Assegudes a una taula del Rabbar, tres persones conversen. Una d'elles és Quim Gimeno, un activista social i polític barceloní detingut el 28 d'octubre de 2015 pels Mossos d'Esquadra i acusat de "pertinença a organització criminal amb finalitats terroristes" dins del marc de l'operació Pandora, encapçalada per l'Audiència Nacional (AN) espanyola. Amb ell, seuen dos homes més. Es presenten com D. S. G. –inicials del nom i els cognoms– i T. M. –només pels cognoms–. Ambdós asseguren formar part de “la seguretat de l'Estat”.\nL'objectiu de la trobada és clar: convèncer Gimeno perquè proveeixi informació relativa als moviments socials de Barcelona. A canvi, rebrà “una contraprestació econòmica fixa” i, depenent de les informacions, “una espècie de millora econòmica”, en paraules de la persona que es presenta com T.M. També parla de la possibilitat de contactar amb la fiscalia per mitjançar en el procés obert contra Gimeno: “Si nosaltres en algun moment haguéssim de fer algo en relació a la fiscalia, no hi ha cap problema. Em comprometo jo i, a més, se sol fer”. Mentre conversen, un equip de la Directa, amb extrema discreció, observa el que passa a la plaça i documenta gràficament la trobada. La investigació havia començat setmanes enrere.\nEl 15 de gener, a Can Batlló, al barri de Sants, se celebrava la Jornada solidària amb les anarquistes represaliades. L'acte central va ser una xerrada titulada Del T.O.P a l'Audiència Nacional i Gimeno va participar al debat posterior com a persona encausada arran de l'operació Pandora.\nUna de les contrapartides que s’oferia a l’activista, acusat dins del marc de l’Operació Pandora, era mediar amb l’acusació pública en el seu favor\nEn acabar, una de les persones que van assistir al debat es va dirigir cap a ell. Pèl-roig, d'ulls clars, amb ulleres de muntura metàl·lica, de cara ampla i estatura baixa, l'home, que devia rondar la seixantena d'anys, es va presentar com a periodista de l'agència EFE especialitzat en temes relacionats amb la seguretat. Li interessava conèixer la situació de Gimeno i el va convidar a reunir-se amb ell més endavant. Abans d'acomiadar-se, es va presentar amb el nom de D.S.G. Durant els tres mesos següents, es trobarien en quatre ocasions.\nL'activista va desconfiar de la identitat de l'home des d'un principi, però, en qualsevol cas, va decidir continuar endavant amb la trobada per saber-ne més. Uns dies més tard, rep la trucada del suposat periodista d'EFE i fixen la primera data: serà el 2 de febrer a les cinc de la tarda. El lloc triat va ser Canaletes. Es van trobar al costat de la font i, mentre baixen la Rambla, van decidir seure en una terrassa de la plaça del Bonsuccés, al Raval barceloní.\n“Si nosaltres en algun moment haguéssim de fer ‘algo’ en relació a la fiscalia, no hi ha cap problema. Em comprometo jo i, a més, se sol fer”, va dir un dels captadors\nEn un primer moment, el suposat periodista es va mostrar interessat per la situació personal del jove. Quan el presumpte periodista va canviar l'objecte de les seves preguntes, Gimeno va començar a dubtar de la seva identitat: “Fent moltes voltes, em va preguntar si hi havia elements violents a Barcelona, si aquests tenien algun tipus de relació amb la meva causa... Sempre intentant posar-se de la meva banda: 'Us foten el projecte' o 'us poden tirar merda', em deia”. Fins i tot volia saber si algun cos de seguretat l'havia contactat: “Es va mostrar molt interessat a saber si els Mossos o la Guàrdia Civil m'havien echado la garra”, fet que el va fer dubtar encara més que estigués dient la veritat. Dues treballadores d'EFE consultades per la Directa no han sentit a parlar mai de D. S. G.\nAbans de la cita següent, Gimeno va decidir posar-se en contacte amb la Directa. Un cop coneguda la història, es va decidir fer un seguiment de totes les trobades que es duguessin a terme. És en aquest punt que el relat retorna a la plaça Concòrdia de les Corts. El 3 de març, poc abans de les 10 del matí, Quim Gimeno es va reunir amb l'home que es presentava com a D.S.G. en una terrassa, que seria la mateixa durant les reunions posteriors.\nSeqüència fotogràfica de la darrera trobada entre l’activista i els dos presumptes membres de la “seguretat de l’Estat“ / BRUNO DÍAZ\nPer primer cop, la Directa va documentar gràficament les trobades. “D.S.G. ja no va tornar a parlar d'EFE, sinó que va assegurar que rebia un salari fix de l'Estat i un extra com a periodista. També em va assegurar que podia donar-me diners a canvi d'informació, especialment amb tot allò relacionat amb els anarquistes xilens Mónica i Francisco”, explica Gimeno. Davant aquesta situació, l’activista volia “jugar el paper d'algú que vol col·laborar, però que no ho acaba de veure clar, fet que va motivar que el subjecte volgués convocar una trobada el 4 d'abril”.\nPosteriorment, es va afegir a la trobada una tercera persona: “Es va mostrar molt nerviós i em va tornar a preguntar si els Mossos m’havien contactat”\nAbans de la trobada, D.S.G va trucar a Gimeno per dir-li que es podrien reunir amb el seu superior “per demostrar que no era cap farol”. El 4 d'abril, va arribar per primera vegada a la plaça de la Concòrdia la persona que es presentava amb els cognoms T.M. i que, suposadament, és l'home pel qual suposadament treballava el presumpte periodista. Es tracta d'un home de prop de cinquanta anys, amb els cabells negres, encara poblats, amb celles grosses i negres com ulls, i amb pereta i bigot a una barba esclarissada. Juntament amb D.S.G., es va reunir amb Quim Gimeno el migdia d'aquell dia 4 a la terrassa del Rabbar. A més d'un nou personatge en joc, el canvi principal durant l'encontre era que, a partir d'aquell moment, totes les converses van ser enregistrades per Gimeno.\nEn tot moment, tal com proven les converses enregistrades a les quals ha accedit la Directa, és T.M –a qui, a partir d'ara, també anomenarem el superior– el que lidera el diàleg, mentre que D.S. G –des d'ara, el periodista– només parla en moments puntuals. En un moment de la gravació, Gimeno pregunta al superior: “A qui et refereixes quan et refereixes a nosaltres?”. “La seguretat de l'Estat”, respon ell.\nEl representat de la “seguretat de l’Estat” demanava informacions espefíques: noms i tasques dins de col·lectius diversos, però també professions, domicilis i implicacions\n“Em va assegurar que necessitava gent amb el meu perfil per obtenir informació i m'oferien contraprestacions, donant-me instruccions molt clares”, recorda Gimeno: “Durant tota la conversa, T.M. es va mostrar molt nerviós i em va tornar a preguntar si els Mossos m'havien contactat o si havia detectat seguiments”. Amb tot, decideixen confirmar la pròxima reunió mitjançant una trucada telefònica del periodista a Gimeno.\nFinalment, va ser Gimeno qui va trucar a D.S.G al voltant de les deu de la nit del divendres 8 d'abril perquè la comunicació acordada encara no s'havia produït. El diàleg telefònic va servir per concretar la cita pel dilluns 11 d'abril, però també es va centrar en aspectes de la col·laboració entre el suposat confident i els representants de la “seguretat de l'Estat”, en una conversa que Gimeno va gravar. “Això serà com a les pel·lícules periodístiques, que hi ha unes línies de treball completament protegides: pel tema del suport i per les contraprestacions, que et poden servir –què sé jo– per anar-te'n de vacances a algun lloc. Jo entenc que és com una col·laboració remunerada, això és interessant”, explica el periodista. També va intentar transmetre confiança a Gimeno en relació amb els seus mitjans: “El que jo volia amb la visita de T.M. era que tu veiessis que hi ha una realitat: tinc tots els mecanismes per acudir a persones que estan a llocs d'interès (...) Volia que veiessis amb cara i ulls que jo no et venia motos, aquests barboteigs no em van”.\nL'encàrrec i el pagament\nL'última reunió entre Quim Gimeno, D.S.G i T.M. va tenir lloc el dilluns 11 d'abril, un cop més, amb la plaça de la Concòrdia com a teló de fons i, un cop més, amb periodistes de la Directa observant la trobada des de llocs estratègics.\nDurant la reunió, que novament va conduir el superior, es van concretar els punts sobre els quals es basaria la col·laboració. Es va parlar de les condicions econòmiques del treball: “T'oferim una contraprestació econòmica. El que passa és que aquesta contraprestació econòmica tindrà una part fixa (...) I després, depèn de les informacions més o menys rellevants que ens puguis donar, en l'explotació operativa que nosaltres puguem fer; si és transcendent, tindràs una espècie de millora econòmica. En principi, et podríem donar uns 200 o 250 euros perquè tu poguessis començar a funcionar”.\nEn un moment, es comença a parlar de la possibilitat d'aconseguir millores en la situació processal de Gimeno. T.M. es mostra rotund: “El fiscal és un puto funcionari, amb tots els meus respectes, jerarquitzat, amb caps, que depèn del govern, en aquest cas, de l'administració del govern central, del govern d'Espanya. A un fiscal sí que se li pot parlar, però a un jutge no”.\nEl superior comença a valorar el perfil del suposat infiltrat per a les investigacions. “Tu tens tota la disponibilitat, la facilitat d'entrar en aquests temes perquè ets un d'ells, un dels seus. No tens aquesta dificultat (...). Nosaltres valorem, en gent com tu, que el treball que tu fas en quinze dies, nosaltres triguem un any. Perquè tu estàs dins. Això ens estalvia temps i esforç”, subratlla el suposat representant de la “seguretat de l'Estat”, explica Gimeno. És aleshores quan T.M comença a explicar què és el que es demana a l’activista. Especialment, noms i tasques dins de col·lectius diversos, però també professions i domicilis. “M'interessa que em posis, per exemple: ‘Pepe, Pepe López, viu per aquí, treballa no sé on’”, diu T.M. a la gravació. “Dades objectives: domicili, telèfon. Si està posat en alguna moguda, si ha estat detingut, si es un tio molt actiu o poc actiu...”.\nA la gravació, T.M. demana “dades objectives: domicili, telèfon. Si està posat en alguna moguda, si ha estat detingut, si es un ‘tio’ molt actiu o poc actiu...”\nPer continuar amb l'operació, es volen assegurar de la seguretat de les comunicacions, sempre vehiculades pel periodista: “El canal principal de comunicació és el correu. Durant aquestes dues setmanes, qualsevol cosa que et passi, qualsevol dubte que tinguis, qualsevol cosa, D. et contesta a través del correu. Després, la setmana que ens veiem, jo et portaré un mòbil. El nou número serà el canal de comunicació d'urgència amb nosaltres”.\nLa reunió següent es va fixar per la setmana del 25 al 29 d'abril. No es produirà. Gimeno no pensa seguir amb les trobades: “Des del moment que vaig saber que tot allò tenia a veure amb l'Estat, vaig voler fer-ho públic. D'una banda, fer-ho públic és una manera de fer front a la situació i, de l'altra, és una eina política en el meu judici i, en general, davant l'onada repressiva que vivim”.\n*Les fotografies s'han distorsionat per imperatiu legal, en aplicació de la Llei de Protecció de la Seguretat Ciutadana 4/2015, coneguda com a 'llei mordassa'\nConfidents a cop de talonari Flattr donate!\nL’ateneu La Base, al punt de mira\nÉs la principal missió que T.M. i D.S.G. van encomanar a Quim Gimeno.\nJordi s’havia convertit, durant una dècada, en la bèstia negra dels moviments socials catalans.\nEspionatge més enllà de la llei\n“Nosaltres t’oferim una contraprestació econòmica.


30/05/2010 – Campionat de Catalunya d'Optimist\nAquest cap de setmana ha acabat el Campionat de Catalunya d'Optimist que ha tingut lloc al Club Nàutic d'Arenys de Mar. Malgrat estar organitzat en dos caps de setmana, la manca de vent només ha permès fer una prova en els quatre dies de regata.\nEl Gorka Arajol ha quedat 17 de la general del grup 1, que comptava 64 inscrits. Al grup 2, amb 70 inscrits, la Tere Morató ha quedat 3a de la general i 2a de la categoria B i la Mar Vergens ha quedat 9a de la general.\n24/05/2010 – Campionat de Catalunya Classe Europe\nEls 15, 16, 22 i 23 de maig ha tingut lloc a l’Estartit el Campionat de Catalunya de la classe Europe. Els 55 inscrits han hagut de fer front a condicions meteorològiques adverses que només han permès fer 4 proves en 4 dies de competició. El dia 15 una tramuntana d’entre 20 i 30 nusos no va permetre sortir a mar; afortunadament l'endemà la tramuntana va baixar d’intensitat i es va poder fer dues proves. Després d'aquest primer cap de setmana l'Eduard Arajol, amb uns parcials de 39 i 32, anava 33 de 55 inscrits. El dia 22 només es va fer una prova; el dia 23 es va aixecar amb boira però, just abans de l’hora límit de les 4 de la tarda, també es va poder realitzar una prova. L'Eduard Arajol va fer un 30 i un 36, quedant finalment 38 de la general.\n09/05/2010 - I Gran Premi Club Nàutic El Masnou\nAquest cap de setmana ha tingut lloc el primer Gran Premi Club Nàutic El Masnou. En classe Laser 4.7 el Carles Morató ha quedat setè de 15 inscrits amb uns parcials de 9, 11, 7, 5, 7 i 6; en classe Europe l'Eduard Arajol ha quedat vintè de 27 inscrits amb uns parcials de 20, 16, 23, 19, 12 i 20.\n02/05/2010 – Setmana Catalana Vela\nAquest cap de setmana s’ha celebrat en aigües del Club Nàutic El Balís, a Sant Andreu de Llavaneres, la XXIV Setmana Catalana de Vela en la qual s'ha batut el rècord de participació de la prova més concorreguda del calendari català amb més de 500 embarcacions i més de 800 regatistes inscrits. Els regatistes de la Federació participaven en Optimist, Laser 4.7, Laser Radial, Europe i 420. El dissabte la inconstància del vent ha fet que d'aquestes classes només es fessin proves vàlides en Optimist i en 420, una per a cada classe; el diumenge les condicions han millorat i malgrat un vent fluix d'entre 6 i 8 nusos s'ha pogut fer tres proves en totes aquestes classes, llevat de la classe 420 en què se n'ha fet només dues.\nEn la classe Optimist la Tere Morató i la Mar Vergens participaven en el grup 2 que comptava 87 inscrits.\n25/04/2010 – I Trofeu Comodor\nAquest cap de setmana s’ha celebrat en aigües del Garraf el I Trofeu Comodor per a les classes Optimist i Laser. En Optimist han participat 69 regatistes en el grups 1, altres 69 en el grup 2 i 33 en el grup 3; en Laser 4.7 han participat 11 regatistes i en Laser Radial 13. El dissabte la manca de vent no ha permès realitzar cap prova; el diumenge en canvi s'ha fet tres proves en cada classe amb un vent d'entre 10 i 12 nusos. L'Ireneu Pla ha participat en Laser Radial i ha quedat 4rt, amb uns parcials de 4, 4 i 4; el Gorka Arajol ha participat en el grup 1 d'Optimist.\n25/04/2010 – Trofeu Primavera\nAquest cap de setmana ha tingut lloc a Salou el Trofeu Primavera per a la classe Optimist. Els 70 joves regatistes s'han hagut d'esforçar de valent per competir en condicions de poc vent tant dissabte com diumenge, fent un total de cinc proves. La Tere Morató ha quedat 4a de la categoria B i 12a de la general, amb uns parcials de 12, 13, 9, 6 i 10; la Mar Vergens ha quedat 4a de la categoria C i 16a de la general, amb uns parcials de 14, 17, 21, 16 i 18.\n05/05/2010 – Europa Cup\nAvui ha acabat a Hyères l'Europa Cup que ha tingut lloc de l'1 al 5 d'abril. La prova comptava 99 inscrits en Laser Standard, 276 en Laser Radial i 139 en Laser 4.7. L'Ireneu Pla ha quedat 172 en Laser Radial, amb uns parcials de 28, 30, 31, DSQ, 45, DNF i 31.\n04/04/2010 – Copa d'Espanya de Laser 4.7\nEl regatista Carles Morató ha participat a la Copa d'Espanya de Laser 4.7 que ha tingut lloc al Club Náutico La Isleta, la Manga del Mar Menor (Múrcia) de l'1 al 4 d'abril. Amb uns parcials de 44, 16, 29, 33, 38, 44 i 21, ha quedat 72 de 115 inscrits.\nRegatista de Laser – Vota!\nSi ets regatista de Laser tens fins al dia 1 de setembre per votar sobre els canvis a 7 regles que proposa l'Associació Internacional de la Classe Laser. Connecta't i dóna la teva opinió.\n13/03/2010 – Trofeu Port Ginesta\nEls regatistes del Club Nàutic d’Andorra, a bord del Nauticand, han guanyat el Trofeu Port Ginesta en la categoria Creuers 1. La regata s'ha desenvolupat en aigües del Garraf durant cinc caps de setmana de gener a març. En l'última prova d'aquest dissabte, que consistia en un recorregut costaner de 4 milles, el Nauticand ha quedat novament primer de la seva categoria. Després que la manca de vent fes endarrerir la sortida, que va ser molt renyida, el Nauticand va triar una estratègia diferent a la resta de la flota i es va veure afavorit pel vent, liderant tota la prova.\nEl Nauticand ha guanyat 4 de les 5 proves d’aquesta regata que comptava 26 inscrits, 8 en la categoria Creuer 1, fent uns parcials de 1, 6, 1, 1 i 1.


Eifel-Landhausurlaub Biersdorf Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nFerienstraße, Biersdorf, Biersdorf, Alemanya, 54636 - Veure al mapa\nMés informació sobre Eifel-Landhausurlaub\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Eifel-Landhausurlaub és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Biersdorf. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEifel-Landhausurlaub ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha servei de cangur, servei de bugaderia.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com centre esportiu, sauna, pesca, parc infantil, esplai. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Eifel-Landhausurlaub la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Biersdorf.


Descobreix El Masnou – Activitats de Turisme i Patrimoni - Port Masnou\nVisita guiada a l’exposició “Obres obertes. L’art en moviment 1955-1975”\nLa Pedrera, pg. de Gràcia, 92 (Barcelona)\nDissabte 26 de gener, a les 17 h.\nVisita a l’exposició sobre art cinètic de la Pedrera, que comptarà amb l’assistència de Jordi Pericot i Canaleta.\nL’Espai d’Art Cinètic Jordi Pericot del Masnou ha cedit dues de les peces de la seva col·lecció permanent a l’exposició “Obres obertes. L’art en moviment, 1955-1975”, que es pot visitar a la Pedrera de Barcelona fins al 27 de gener. La mostra, que és probablement la més rellevant que s’ha fet a Catalunya sobre el cinetisme internacional, reuneix una àmplia i acurada selecció d’obres de 37 artistes internacionals que busquen una transformació profunda del rol de l’espectador a través de la participació i la interacció amb l’obra d’art. El cinetisme o l’art del moviment és una de les últimes avantguardes artístiques del segle XX.\nAquesta és la segona visita guiada a l’exposició i es farà just abans que s’acabi la mostra.\nInauguració de l’exposició “Viacrucis en 50 estacions”\nDivendres 25 de gener, a les 19 h.\nExposició de dibuixos del caricaturista i publicista francès Bernard Aldebert sobre els camps d’extermini nazis, on va estar internat des del 15 de novembre de 1943 fins a l’abril del 1945, quan es va produir l’alliberament dels camps d’extermini de Mauthausen i camps satèl•lits Gusen 1 i Gusen 2.\nExposició que coincideix amb el Dia Internacional de Commemoració en Memòria de les Víctimes de l’Holocaust, el dia 27 de gener.\nHa estat produïda per l’entitat La Garriga Secreta, amb la col•laboració de l’Amical de Mauthausen.\nEs podrà visitar fins al dia 24 de març.\nQuart diumenge de mes, a les 11 h: 27 de gener, 24 de febrer i 24 de març.\nLa passejada comença a la plaça de l’Església i finalitza al parc del Llac (gener, març, maig, juliol, setembre i novembre) o a Cal Ros de les Cabres (febrer, abril, juny, agost, octubre i desembre), alternant cada mes.\nDiumenge 17 de febrer, a les 11 h.\nDiumenge 17 de març, a les 12.30 h.\nUs convidem a degustar productes elaborats al Masnou, maridats amb vi de la DO Alella. Un sommelier expert conduirà l’activitat perquè pugueu gaudir d’aquesta experiència. Preu: 7 €.\nabril agenda bandera azul Barcelona calidad competición congreso Congreso Nautico crucero cultural deporte El Masnou embarcacion evento eventos filosofia fotografia galardon gastronomia Instagram Marina Day medioambiente menu Nadal nautica Navidad noche ofertas optimist Palma pelicula Port Masnou premio prueba regata respeto restaurante restaurantes Salon Nautico Barcelona sector seguridad septiembre socios sostenibilidad verano


La diversitat sexual i de gènere és un fet transversal en la història de la humanitat. No obstant això, el sexisme, el masclisme i la LGBTI-fòbia estructurals han legitimat durant segles les agressions i discriminacions contra les persones LGBTI sobre la base de negar-los el dret a viure el gènere i la sexualitat amb llibertat.\nAmb la voluntat d'oferir als professionals d'afers socials una perspectiva de la diversitat sexual i de gènere, DIXIT Centre de Documentació de Serveis Socials va retransmetre en directe per internet el 29 de setembre la conferència "Diversitat sexual i de gènere".\nLa xerrada va anar a càrrec de Rodrigo Prieto, que l'any passat va visitar DIXIT per parlar de l'"Abordatge dels rumors en els serveis socials". Durant la ponència, va presentar les bases de la diversitat sexual i de gènere, va donar a conèixer els principals debats sobre les identitats de gènere i va abordar la necessitat d'aturar la LGBTIfòbia.\nPrieto és doctor en Psicologia Social per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i llicenciat en Comunicació Social per la Universitat de Santiago de Xile (USACH). Actualment, és director de Contingut de l'Institut Diversitas, que va cofundar, així com professor col·laborador de la Seinäjoki University of Applied Sciences de Finlàndia.\nRecursos proporcionats pel conferenciant:\nDurant la conferència, Rodrigo Prieto va fer referència als següents diversos recursos en línia:\nDiversitat en curt: curtmetratges per treballar les diversitats afectives, sexuals i de gènere amb diferents edats.\nGuia de comunicació inclusiva, de l'Ajuntament de Barcelona: guia per incorporar la perspectiva de la diversitat sexual i de gènere en el llenguatge, a més d'altres diversitats com la d'origen i cultural, la funcional, etc.\nRecurs pedagògics sobre masculinitats: formació que inclou textos explicatius de conceptes claus, referències útils i activitats didàctiques totalment desenvolupades i fàcils de replicar.\nLa Lore, espai jove sobre sexualitats, relacions i gènere de la cooperativa Candela: repositori de recursos per abordar aquests temes amb les adolescents.\nUlleres per a esquerrans: reflexions i recursos sobre masculinitats, gènere, feminismes, empoderament, educació, transformació organitzacional des de la perspectiva de la diversitat afectiva, sexual i de gènere.\nCua de sirena: curtmetratge animat per a públic infantil que aborda la qüestió de la transexualitat de maneramolt encertada, subtil i respectuosa.\nEtiquetes de comentaris: 2020 Formació JoveCat sexualitat


Així sí es crea impacte social | Sports & Landscape\nAixí sí es crea impacte social\n5 nov., 2021 | Notícies\nEl projecte que Sports & Landscape ha portat a terme a Vilanova de l’Aguda, a Lleida, és probablement un dels més petits dels últims anys, però també és el que ens enorgulleix més. És el millor exemple que podíem executar per a la creació d’un impacte positiu en la comunitat, seguint els Objectius de Desenvolupament Sostenible de l’Agenda 2030 de Nacions Unides. En aquest cas no es tracta només de l’impacte positiu mediambiental, és també un impacte social.\nFa dos anys a l’equip de futbol de Vilanova de l’Aguda li van dedicar una atenció mediàtica poc habitual per ser un club tan petit, concretament un club d’un poble de només 60 habitants. Tot i així, va celebrar el 40è aniversari amb l’orgull d’haver pogut mantenir durant tota la seva història un equip de futbol federat a la territorial lleidatana, fent front a equips de municipis amb més de 1.000 habitants i fins i tot a capitals de comarca de 12.000.\nGràcies al bon ambient d’aquest club mai no els han fet falta jugadors, i això que el poble perd habitants. Fins ara, un altre emperò era el camp on entrenaven i jugaven: un camp de terra, que cada quinze dies, abans del partit, un pagès havia de preparar amb el seu tractor amunt i avall.\nEls pagesos s’han alliberat ara d’aquesta tasca i ja poden tornar als camps de cultiu. Perquè el camp de futbol de la Unió Esportiva de Vilanova de l’Aguda compta ja amb gespa artificial gràcies a Sports & Landscape.\nL’obra ha inclòs la instal·lació d’una làmina geotèxtil impermeable, i sobre aquesta farcits de sorra i cautxú i gespa artificial reutilitzats d’un altre camp, reduint així la petjada ambiental i tancant el cercle de l’economia circular. Però, sobre tot, creant impacte social positiu.\n“Fa dos anys vaig veure un reportatge a la televisió sobre aquest històric club de futbol -comenta el fundador de Sports & Landscape, Ignasi Senabre-, i vaig pensar que aquest equip havia de poder gaudir del futbol sobre gespa artificial, que s’ho mereixia, per l’esperit que té, el bon ambient, la solidaritat dels pagesos. Dit i fet, ens hi vam posar en contacte i hem pogut portar a terme un projecte de baix pressupost en benefici d’aquest equip reutilitzant la gespa artificial que hem desinstal·lat d’un altre camp. Ens alegra molt contribuir a què l’equip de Vilanova pugui continuar jugant a futbol, i estem orgullosos de fer-ho a més amb un projecte d’economia circular”.


Reserva de la Tierra es defensa | Canal Reus TV\nReserva de la Tierra es defensa\n18:30 - 21 octubre 2021\nDesprés que aquest dijous al matí els Mossos fessin públics més detalls sobre aquesta causa que afecta l'empresa Reserva de la Tierra, ubicada a les Borges del Camp, l'empresa ha emès un comunicat defensant-se.\nReserva de la Tierra surt a defensar-se. Després que els Mossos hagin fet públics més detalls al voltant de la causa oberta pels delictes de falsificació, estafa i introducció al mercat d'una denominació d'origen, en relació amb una denúncia presentada per una possible falsificació en l'etiquetatge d'ampolles de vi amb denominació d'origen. Doncs bé, l'empresa ha emès un comunicat on "garanteix la qualitat de tots els vins elaborats i comercialitzats per la companyia sota les més de cent marques que comercialitza".\nDavant la denúncia presentada per la Denominació d'Origen Montsant, Prioritat i Terra Alta, la companyia explica que "desconeixia la seva existència fins la setmana passada". Reserva de la Tierra diu que "el grup ha col·laborat i col·laborarà en les investigacions per demostrar la qualitat i traçabilitat dels seus productes".\nEs plantegen una resposta legal\nLes actuacions judicials derivades d'aquesta denúncia, "han comportat un fort impacte reputacional en el grup. Davant d'aquesta situació d'indefensió, la companyia estudia una resposta legal".\nMossos d'Esquadra Les Borges del camp estafa\nEl TSJC confirma la investigació sobre l'etiquetatge fraudulent d'ampolles de vi\nEls Mossos investiguen un presumpte delicte d'estafa en una empresa vitivinícola


La CASS no considerarà de baixa els assalariats aïllats pel coronavirus que puguin fer teletreball - Altaveu el diari digital d'Andorra\nLa CASS no considerarà de baixa els assalariats aïllats pel coronavirus que puguin fer teletreball\nEn el cas dels sanitaris o empleats de sectors en actiu que es mantinguin actius no es farà complement final 100% del sou si tenen contractades assegurances complementàries\nLa llei òmnibus aprovada dilluns pel Consell General preveu diferents mesures en l’àmbit de la seguretat social destinades en bona part a aquelles persones que no puguin treballar per ser sospitosos d’estar infectats pel coronavius o, directament, per tenir-lo. La voluntat era que la reducció d’ingressos que suposava haver d’agafar la baixa fos inferior. Això si, la seva posada a la pràctica tindrà lletra petita, com es pot comprovar en el comunicat fet públic des de la Caixa Andorrana de Seguretat Social. Així, si un empleat és aïllat per, per exemple, haver tingut contacte amb un afectat i l’empresa pot habilitar sistemes de teletreball, no es considerà que estigui en situació d’atur.\nLa CASS ha volgut fer públics els procediments a seguir per a l’aplicació efectiva de les mesures contingudes a la Llei de mesures excepcionals i urgents per la situació d’emergència sanitària causada per la pandèmia de SARS-SoV-2. Una part important d’aquests fan referència a com accedir a les prestacions per atur vinculades directament a la malaltia. Així, pel que fa als assegurats aïllats, serà el ministeri de Salut qui informarà directament la parapública de les dades de les persones i de la data d’inici i fi de la situació i es farà automàticament la baixa i alta com a accident laboral, cobrant el 66% del salari des del primer dia.\nPel que fa a les persones directament diagnosticades, les baixes les tramitaran els metges. En aquest cas, també seran considerats com a accident laboral. Els facultatius, indica el comunicat, també podran acordar aturs per aquelles persones que, sense estar infectades, presentin patologies prèvies que puguin suposar un alt risc en cas de ser contagiades amb el coronavirus. En aquest cas, la baixa serà considerada únicament com a malaltia comuna.\nEls tràmits per acollir-se als beneficis de cotizació dels autònoms o el pagament de Govern de la part patronal de la dels treballadors s'haurà de fer per la web\nPel que fa al personal sanitari o d’altres sectors actius durant l’emergència sanitària, si han de quedar aïllats, serà el ministeri de salut qui informarà la CASS, que farà automàticament el tràmit d’alta i baixa. També, en aquest cas, es considerarà accident laboral i, a més, es realitzarà un complement fins al 100% del salari, sempre que l’usuari no disposi d’una assegurança complementària i que l’empresa declari la situació com a accident laboral. Aquí és on s’apunta que si ha la possibilitat d’habilitat sistemes de teletreball, l’aïllament no es considerarà com a situació de baixa. En cas que la persona d’aquest darrer col·lectiu sigui infectada amb el coronavirus, seran els metges qui faran el tràmit.\nLa CASS també demana que els autònoms que vulgui acollir-se a la suspensió del pagament de la cotització o bé a la seva reducció facin el tràmit a través de la pàgina web. S’indica que no caldrà disposar de certificat digital sinó que es demanarà una sèrie de dades per identificar l’usuari.\nEl mateix camí, el telemàtic, han d’agafar les empreses que vulguin que Govern, tal com permet la llei òmnibus, es faci càrrec del pagament de la part empresarial de les cotitzacions dels treballadors.


Uniterra | Recerca\nInvestiguem holísticament i interdisciplinàriament amb una actitud d’obertura i atenció per endinsar-nos en allò que volem comprendre millor.\nInvestiguem holísticament i interdisciplinàriament.\nEns considerem subjectes-en-relació i per tant, essent part sempre d’allò que volem investigar. No separem la reflexió de l’emoció, ni supeditem la informació que ens donen els sentits a la lògica racional. Investigar és una activitat humana que no requereix especialització, sinó una actitud d’obertura i atenció per endinsar-se en allò que volem comprendre millor.\nLes línies de recerca d’Uniterra són: Ecosofía, Diàleg Intercultural, Teknopoiesis i Nous Imaginaris.\nVinculem per exemple, canvi climàtic amb l’antropologia i la cosmovisió, amb l’imaginari dels elements, amb el camí interior que ens ajuda a actuar sense condicionar l’acció al resultat que en puguem obtenir. La recerca a Uniterra implica sempre un posicionament polític, en el sentit que res és neutral i com deia Maturana “Tot coneixement porta un món a la mà”.


Allò que li ha pres l'Alzheimer | Reusdigital.cat diari de Reus. Notícies i actualitat del Camp de Tarragona\nAllò que li ha pres l'Alzheimer\n26 de Juliol de 2019, per Fito Luri\nAsseguts a la taula de fora, esperem la fresca que no arriba, aquests dies de profunda calor, que ens té ben aclaparats, mentre el fum que surt dels boscos catalans ens tapa les estrelles. Ella arriba acalorada, amb la pell bruna que contrasta encara més amb el seu vestit blanc, s'asseu a la taula i demana un vermut, s'encén una cigarreta, i el somriure ben trobat el rebem amb la mirada oberta de bat a bat, alegren els dies els somriures.\nA ella, però, tot i que no el perd mai, li costa una mica més somriure. Fa un parell d'anys van diagnosticar a la seva mare d'Alzheimer. Sí, només dos anys, però ha estat galopant, en dos anys ha perdut la mare. Sembla mentida, quasi un malson del qual no pots despertar. Ella està fent el dol amb la mare en vida, és una situació estranya, cruel, no desitjable a ningú.\n— El que més trobo a faltar, és poder-la trucar per quedar amb ella, o parlar-hi —diu mentre la seva mirada em traspassa, els ulls s'humitegen, i la tristesa lluita per vèncer el seu somriure maltractat últimament.\nM'explica que en dos anys la vida, és una altra vida, que tot ha canviat, i se'n fa creus de com ha passat de fer el dinar a les netes adolescents en sortir de l'institut, a no saber qui són. Elles, les nenes, també estan ben astorades amb tot plegat, la iaia ha desaparegut de la seva quotidianitat, la iaia que sempre mima, com totes les àvies, ara ni les mira.\nNo fa pas molt, mentre tornàvem de viatge, em va dir que si la meva mare es trobés bé, ara li trucaria i segur que ens faria anar a sopar perquè poguéssim descansar del viatge.\n— Veniu, va, que faré una truita de patates, que a les nenes els hi agrada molt. Així quan arribeu a casa us poseu al llit directament i no cal que penseu en el sopar.\nLes llàgrimes li rodolen per la galta, pensa molt en la seva mare, la troba a faltar tant! Les mares, aquelles persones que ho donen tot, i ho donen tot sempre, les mares, aquelles persones que fan d'aquest món un cúmul de sentits on ens refugiem quan més perduts estem.\nI ella, que també és mare, que cuida, ara, mentre cuida de la seva mare, l'enyora infinitament, i s'aferra a tots els records que té d'ella. Però així i tot, sempre vesteix un somriure tan dols com fort, un somriure que lluita contenent la tristesa, perquè cada dia la festeja la tristesa, la busca, i està allà ben present cada cop que al seu davant té la mare, i sent com li pregunta qui és ella.\nCada cop que passa això, li agafa la mà i s'acosta a ella, i li diu:\n— Soc jo, mare, la Carme.\nLlavors la mare plora, perquè sap que és algú que tot i que no recorda, estima amb tota l'ànima, i ella mentre l'abraça pot sentir allò que ha sentit d'ençà que era ben petita, allò que només pots sentir quan qui t'abraça ho fa d'aquella manera. A cau d'orella li xiuxiueja un bolero, i la mare amb els cabells blancs segueix la lletra que recorda a la perfecció. El neguit desapareix per un instant, i l'ansietat, les dues canten un bolero que ella escoltava de petita mentre la mare trafiquejava a la cuina, i l'abraça, i la petoneja, i li diu que l'estima, la mare segueix cantant.\nElla, després, mentre sopem totes a casa, els pregunta com ha anat l'institut, i ho fa amb el somriure i l'alegria d'una mare orgullosa de les seves filles. Ho fa sempre així, amb el somriure dibuixat al rostre lluitant contra la tristesa. És el millor homenatge que li pot fer a la seva mare.\nSí, somriure com a ella li somreia, i viure-la intensament, perquè la mare que no recorda molt, i no sap ben bé qui és, quan la veu, bé sap que és algú que l'estima molt.\nLa URV lidera el disseny d'una aplicació mòbil per fomentar la bona salut mental de les cuidadores


L’actriu i creadora de Sant Pere de Riudebitlles ens parla de la seva carrera i de la falta de risc en la creació artística\nLa Mia Esteve és de Sant Pere de Riudebitlles. Allà imparteix un taller de teatre i forma part de les Dancingdays, un grup de dones improvisadores “que té com a objectiu dedicar temps, practicar, investigar, difondre i trobar formes estètiques a la dansa-improvisació”. Amb una llarga trajectòria interpretativa i creativa al darrere, en cinema, teatre i televisió, i havent treballat per La Fura dels Baus, la General Elèctrica o sota la direcció de grans dramaturgs, Esteve es pregunta perquè no hi ha més risc a les propostes artístiques i reflexiona sobre el difícil equilibri entre el que volem fer i el que ens veiem obligats a fer.\nSi ets bo, per què no et poses més al límit? Per què no t’arrisques més? Per què no fas coses més estranyes? Per què no et poses en perill?\n- Com va el taller de teatre?\nEl taller de teatre ja va funcionar l’any passat. La idea del poble era que recollís un tipus de públic que, al final, no és el que ha recollit. A la gent de Cultura de l’Ajuntament els hi semblava que hi havia gent jove, adolescents, a qui potser els venia de gust fer teatre. Es va proposar fer aquest taller per emparar aquesta possible inquietud dels joves. Però al final aquesta canalla... jo què sé... deuen estar estudiant o tenen altres coses. La qüestió és que s’hi van acabar apuntant altres persones que són totes adultes. Jo no he fet mai tallers ni he donat classes perquè em costa molt i sempre he pensat que no em sortiria i que això d’ensenyar no és “lo meu". Però la veritat és que l’any passat vaig passar el meu començament de curs una mica complicat i posant-me molt nerviosa preparant les sessions de cada divendres i ara ja els conec bastant, són poquets, i he pogut fer una mica el que jo volia. Aquesta segona tongada del taller va començar al setembre. Som poquets, només quatre. El taller està pensat sobre la improvisació, el joc de personatges i jocs que ens inventem i un format en el qual tant jo com ells ens hi sentim còmodes.\n- Per què et costa ensenyar?\nPrimer, crec que és bo ser organitzat o, si més no, ser conscient de quins són els camins, les tècniques o els processos en una creació. I jo en sóc conscient, però per a mi. M’entens? Potser en sóc conscient un cop ho he fet. Jo no tinc un sistema o uns mètodes. Sóc molt intuïtiva; llavors començo a assajar, m’estudio el text perquè tinc facilitat per estudiar-me’l i aprendre-me’l ràpid, però no tinc uns camins definits. I penso: i ara com li explico a algú altre? Jo sóc molt intuïtiva treballant. Llavors, com ho ensenyes, això? Així que el taller me l’he fet a la meva mida. Dic, si jo sóc intuïtiva, el que puc ensenyar són coses del tipus: “Mira’t aquesta foto, pensa en el que et dona i proposa’m alguna cosa”. És així com hem treballat. Aquestes són les meves eines. Ells em diuen que estan contents i que aprenen coses, que ja és l’objectiu. També em costa ensenyar per una qüestió de timidesa: posar-me davant la gent i dir “Jo sé fer això i ara us ho ensenyaré”, no ho porto massa bé. Però he de reconèixer que és una qüestió de training.\n- Si t’hi poses, va sortint?\nSí. I que també hi ha un component de respecte i el “què en pensaran” i totes aquestes coses de quan et poses davant de la gent. Però me n’estic adonant que ens n’anem sortint. M’ho he de preparar bé perquè no me’n fio gaire. No sé si t’ha passat però jo he tingut profes que arriben i et diuen: “Avui farem...” I s’ho van inventant sobre la marxa i et fan una sessió que al·lucines.\n- Has de tenir el gen.\nA mi aquest gen se’m va escapar totalment.\n- Com vas decidir dedicar-te a la interpretació?\nJo era molt petita i ja volia fer això. Volia ser o cantant o actriu. Aquí a Sant Pere sempre feia teatre i se’m donava bé. Em donaven els papers de “maresdedéu” i les pastoretes que tenien més text i això devia ser perquè m’agradava i perquè se’m donava bé. I quan vaig començar a estudiar a l’Inter, hi havia el Ricard Garcia que em va explicar que existia l’Institut del Teatre. Jo ni ho sabia. Llavors em vaig preparar les proves per l’institut i les vaig passar. Vaig començar a estudiar-hi i abans d’acabar ja em va sortir feina i vaig anar fent. Després he tingut les meves crisis, eh? Fa uns vuit o nou anys vaig dir que prou, que no volia seguir sent actriu i que volia ser jardinera. No volia treballar més d’actriu perquè ja en tenia prou. Però, “visto lo visto”, suposo que tinc la cosa dins i que això és “lo meu”.\n- Què vas fer, al principi?\nVaig tenir molta sort al començament de la meva carrera perquè el primer que vaig fer va ser amb La Fura dels Baus. Tenia vint anys i me’n vaig anar un any a voltar per Europa fent un espectacle que era una brutalitat per a mi. Pensa que jo venia de fer el teatre de text del meu poble i quatre coses més, a més de la formació de l’Institut del Teatre, que és tot molt “polidet”, per dir-ho d’alguna manera. Jo crec que començar professionalment amb La Fura em va fotre una adrenalina... Vaig pensar: “Uala! Es pot fer així!” I després també, per sort, al marge de La Fura, he fet muntatges on la part creativa tenia un pes important. Moltes coses que no eren de text “al uso”. He fet teatre de creació contemporània, vaig estar amb la Companyia General Elèctrica, amb el Roger Bernat, des dels inicis. Vam obrir un local a Barcelona on hi havia intercanvi entre ballarins i músics i actors... He viscut processos en els quals la cosa participativa i creativa hi era al llarg de tot el muntatge. Però va arribar un moment que em va disgustar la professió, perquè vaig començar a fer coses més clàssiques. Per exemple les produccions que vaig fer amb el Mario Gas o quan me’n vaig anar a Madrid amb la Compañía del Teatro Clásico. I de cop vaig dir: “Però què és això? Si no m’agrada gens fer això! Repetir cada nit el mateix” Saps aquells moments de la vida que t’allunyes una mica de tu mateixa i et preguntes si et ve de gust realment fer el que fas? Allà vaig tenir un trencament molt fort. I ara, després de tenir un fill i de temes de salut i històries, també he pensat: “A veure, Mia, què vols fer i què pots fer fàcil i be sense menjar-te tant el “tarro””. Hi ha projectes en els quals t’impliques molt artísticament i són molt gratificants i n’hi ha d’altres on no estàs tan d’acord, ni amb el muntatge ni amb el text ni amb els companys, però és la teva feina i la pots executar de manera professional, amb un sou digne i ja està. Ara estic bastant en aquesta fase més pràctica. A més, en l’àmbit personal tinc aquí a Sant Pere la història amb les Dancingdays, que tenim via lliure per a fer propostes. Amb aquestes feines, només que tinguis una parcel·la de llibertat creativa coberta – i ara parlo per mi- en l’àmbit professional pots rendir bé. Jo sé que necessito una “vía de escape” perquè sóc així. Necessito sentir que estic sacsejada. Però també tinc un cos, una veu i un entrenament per estar sobre un escenari fent X. Per sort, he trobat un equilibri.\n- De les coses que has fet, quines creus que t’han ajudat a créixer més?\nVaig créixer molt amb tot el procés de General Elèctrica perquè crec que en el fons ens estàvem inventant una cosa nova. Era un llenguatge molt desconegut per mi, molt influenciat pel teatre alemany i europeu que jo pràcticament no coneixia. Això em va marcar molt i va conduir la meva carrera cap a un lloc diferent. Durant molts anys jo crec que, d’alguna manera, em vaig mantenir en un lloc bastant alternatiu del teatre. Tot i que després vaig fer altres muntatges més clàssics o més mainstream, diguéssim... ‘Dinamita’, per exemple, era mainstream total. Vaig anar oscil·lant entre les dues coses. Molta gent de la professió – ara ja no ho sé perquè estic molt desconnectada- però crec que pensaven que jo era una persona que havia fet molt de teatre alternatiu, moltes coses poc convencionals, diguem-ne. I això crec que és un dels meus eixos com a actriu, tot i que es remunti a fa molts anys. Després he fet moltes altres coses. He treballat amb el Mario Gas, que em sembla un director d’actors meravellós i un senyor que després veig els seus espectacles i m’avorreixen perquè són molt clàssics i convencionals. Però treballes amb ell i, tot el que et diu i com et condueix... veus que aquest home en sap molt. No sé, he fet moltes coses i totes m’han convertit en una cosa o en una altra. Però aquell moment, que devia tenir de vint-i-cinc a trenta i pocs anys, a General Elèctrica em va constituir.\n- Què fèieu, per posar algun exemple?\nEl primer espectacle que vam fer era una cosa que es deia ’10.000 kg’. Ho vam fer a la sala de concerts Apol·lo. El públic estava dalt l’escenari i nosaltres a baix. Això ja no sona estrany, perquè s’han utilitzat mil espais, però en aquell moment no s’havia fet mai. Sobretot eren temes de llenguatge: que no hi hagués quarta paret, que no hi hagués personatges, que hi hagués una relació molt directa amb el públic, que estiguéssim entre el públic, que cada intèrpret fos molt responsable del que feia... No hi havia un autor o una idea o un tal que t’emparés, sinó que el que feies tu era teu, el teu material. I això et dona un poder a l’escenari molt bèstia. Saps que allò és teu i té quelcom de molta intimitat i alhora de responsabilitat quan ho mostres. Hi ha pudor i il·lusió. Estàs compartint quelcom que és teu amb el públic. Qui està en risc allà, ets tu. I, a mi, això sempre m’emociona molt. A mi, veure algú que s’hi juga alguna cosa... Quan veig gent a l’escenari que està molt segura penso, “Coi, amb el talent que tens i sempre protegida”. Si ets bo, per què no et poses més al límit? Per què no t’arrisques més? Per què no fas coses més estranyes? Per què no et poses en perill? És una cosa que trobo a faltar. I això, aquell moment de la General Elèctrica, m’ho va donar molt.\n- La tendència d’ara a l’autoficció va per aquí, no? L’èxit de ‘Estiu 1993’, per exemple.\nJo la vaig trobar una mica fleuma, la veritat. Però sí que m’interessa més un tipus de proposta més des de tu, no tant d’artifici. I, en el cas que hi hagi artifici, que sigui per aportar poesia o alguna cosa bonica. No perquè sí. Si t’he de fer un resum del que vaig a veure, moltes vegades trobo que hi ha molta cosa artificiosa gratuïta i innecessària. Diners gastats en coses que penso... “Però què m’esteu dient amb tot això? Quina necessitat hi ha? Per què no surt algú i diu el que pensa “a grito pelado”?” Segurament m’arribaria més. Tot ho edulcorem i emboliquem. És una cosa dels nostres temps.\n- Tot ha de venir en un paquet ben bonic perquè, si no, ja no arriba enlloc.\nTot ben embolicat, com codificat d’una determinada manera, cool i moderna, encara que ja ni sabem què vol dir. A mi m’enfada una mica, això. Però si em preguntes per com està el teatre, la veritat és que estic bastant desconnectada. Hi vaig, bàsicament, per veure els meus amics. Sé que a la Beckett estan fent coses que estan bé. I després conec gent que fan coses interessants i que segueix picant pedra. Uns amics de General Elèctrica, per exmeple. Allà hi havia, d’una banda, el Roger Bernat, que ha acabat fent coses molt estranyes ell sol, i un dels altres companys era el Tomas Aragay que, amb la seva dona, la Sofia Asencio, tenen una companyia que es diu Societat Doctor Alonso i fan coses molt interessants. Fa temps vaig fer amb ells un muntatge sobre Fernando Pessoa del qual n’hem fet molts bolos i sempre diem que tant de bo en puguem fer fins que siguem iaios. Som tres, al voltant d’una taula, i van passat coses molt marcianes. Com m’agrada imaginar-me de iaia fent aquest espectacle perquè és súper cuco, finíssim.\n- Després està si espectacles com aquests arriben o no arriben al públic.\nClar. Societat Doctor Alonso estan sobretot “por ahí”, en festivals i “fricades” fora de Catalunya. I, si estan per aquí, estan en mogudes com el Sâlmon, al Mercat de les Flors. És un festival de noves creacions i hi ha coses molt interessants. Societat Doctor Alonso presentaran un espectacle que és maquíssim – jo ja el vaig veure al Museu Arqueològic fa dos Grecs- que es diu ‘Si los huesos hablaran’. Te’l recomano molt. A Sâlmon ve molta gent de l’escena d’aquí i de fora que fan propostes interessants. Jo quan hi entro penso “Vaaale, això sí que està bé”. D’altra banda, també penso hi ha gent que fa coses que a mi no m’agraden però que les fan molt bé. A mi el que fa el Lluís Homar m’interessa tres pitos però sé que ell és molt bo. No aniré a veure el Cyrano, perquè no m’interessa, però ja m’imagino que omple el teatre perquè és que ell és molt bo i en sap molt. Per això em fa una mica de ràbia aquesta gent que és tan bona, Vilarasaus i tota aquesta penya, perquè penso “per què no feu un dia alguna cosa fora del convencional?”. Hi ha alguns que ho fan...\n- Combinar les dues coses?\nSí. Perquè, en el fons, amb el pas dels anys, entres en una espiral en què sempre fas el mateix i no te la jugues gens. No sé com es deuen sentir ells artísticament...\n- A tu no t’ompliria.\nA mi no m’ompliria gens. Això ho vaig pensar fa no gaire veient la Clara Segura, que és una actriu boníssima, boníssima, fabulosa, però és una tia que té un muntatge rere l’altre i deu tenir una vida tan estressada! Vaig anar amb el Ruben Ametllé a veure una cosa d’ella fa un temps i ho vam pensar. Si tu mateix no et dones temps a pensar, a veure què fas, com ho encares i com t’impliques artísticament... hòstia! Al final és com fer xurros, no? Vas fent, vas fent, vas fent... tires de tècnica i d’arts, perquè tens les teves, però corres el perill que a la gent ja no l’interessi.\n- Per molt artística que sigui la feina, es converteix en industrial?\nJo ja sé que aquesta feina és molt puta i quan et truquen vuitanta persones els hi has de dir que sí a totes perquè igual d’aquí dos anys no te’n trucarà cap. És que això és així. Ja ho sé, ja prou que m’ho he menjat amb patates. Però, vaja, hi ha gent més ambiciosa en alguns aspectes i gent més ambiciosa en altres. Hi ha gent que s’acostuma a viure d’una manera, sobretot a nivell econòmic. Clar, jo que sé, si resulta que tens la hipoteca, dos cotxes i no sé quantes coses més, has de tornar a fer el culebrot perquè no queda una altra. Jo, com que sempre he viscut bastant en la misèria, perquè no he tingut l’ambició de tenir coses.... La meva ambició sempre ha estat més artística, més naïf, si vols. No és l’ambició d’intentar ser més famosa. És una pena perquè potser treballaria més.\n- Almenys deus estar més tranquil·la, no?\nSí, però és veritat que hi ha èpoques que penso que és una merda. Que tinc aquest ofici i no em truca ningú. I em trobo els amics i em pregunten “com pot ser que tu no treballis?”. I no treballo jo, no treballa el Ruben, no treballa molta gent que conec... des de fa temps, a més. Mira, és així. Està tot molt fet malbé. Sempre ho fan tot els mateixos. S’omplen autocars de iaies per anar al TNC a veure els actors dels culebrots. Això és així.\n- Et fa patir que la gent no valori el risc, la sinceritat, la senzillesa...?\nM’imagino que hi ha gent que ho valora. Però el gran públic es regeix per una altra cosa. I crec també que hi ha gent que va al teatre com qui va a missa.\n- Per costum?\nPerquè queda molt bé dir-ho. Però gent que s’assegui en una sala, que es deixi emocionar i que en surti sacsejada, que sigui tan sensible com per deixar-se anar, malauradament, em temo que no abunda. Tinc aquesta sensació.\n- Creus que estem molt acomodats?\nSí, i molt a casa. Oci? Sí, ja en tinc. A “punta pala”. Cultura? Cultura? No és oci? Pfff, si tot és el mateix. No? No ho sé. Però tampoc em reboto, perquè jo no ho visc així. Jo no ho practico, això. No em sortiria. Fa anys que no tinc tele perquè no puc, em poso nerviosa davant d’una televisió. I a l’ordinador no puc estar més de quinze minuts. I tot el món de les noves tecnologies em supera a sobre manera. Però no hi estic en contra, ni molt menys. També és veritat que tots aquests mitjans ofereixen la possibilitat que algú que no ho faria mai faci propostes súper boniques i personals. Però també crec que estem adotzenats i que d’inquietud, en general, poca.\n- Dancingdays. Per animar-nos una mica.\nDancingdays té l’origen en l’Einat Tal, que és una noia de Sant Joan de Mediona que practica el mètode Feldenkrais. Feldenkrais és una tècnica de moviment que observa les tendències naturals que té el cos i proposa, mitjançant exercicis de lliure moviment, alternatives. Ella t’ho explicaria molt millor. L’Einat va venir a Sant Pere i ha anat fent un grup de gent al poble i fan sessions d’una hora d’entrenament físic els dilluns al vespre. Moviment, música i improvisació, bàsicament. I d’això es va anar desgranant un grup de noies que ens coneixíem. Jo em vaig afegir més tard. Vaig anar un dia a provar, ens vam enamorar allà totes i vam seguir. Elles ja havíem fet alguna cosa per un Glop d’Art allà a les basses de Cal Ròmul abans que jo hi fos. Quan jo ja hi era, vam anar a Ribes de Freser, a una masia on es muntava un festival i vam ballar per allà al bosc. Va ser molt bonic. També vam intervenir a l’últim Glop d’Art i, pels innocents, que el Riudebitlles Territori d’Art sempre fa alguna cosa, i vam fer una interacció amb les escultures del Jaume Amigó. En aquest cas, vaig assumir la direcció. Una de les peculiaritats que té el grup és que la responsabilitat dels projectes va rutllant, cosa que fa molt de respecte i molt de vertigen, perquè sempre creiem que no ho podem fer. Però al final ho fem. Va ser molt bonic i ara tenim ganes de més i tenim alguns projectes pel Penedès sobre la taula.\n- Com veus el Penedès i Sant Pere de Riudebitlles?\nMira, jo estic súper contenta d’haver tornat a viure a Sant Pere. Primer, vaig tornar perquè estava farta de viure a Barcelona. Amb els anys vaig anar veient que necessitava camp i terra. Necessito la terra a prop. M’agrada molt estar aquí. Hi ha un xup xup “guapu”. El Jaume (Felipe), de la biblioteca, és una meravella: et dona llibres i et dona de tot, cada cop té més pel·lis i no et deixa marxar “pren això i pren allò”... M’encanta! La biblioteca és una seu que sempre la tens allà oberta. Hi ha les “mitjones” (organitzadores del festival de titelles Mitjó), hi ha els “territoris” (artistes del Col·lectiu Riudebitlles Territori d’Art), que sempre estan proposant coses... No ho sé, veig que hi ha un tipus d’inquietud que jo mai m’hagués imaginat i que m’encanta. I després, el Penedès em sembla una terra molt bonica. De veritat, sempre m’ha encantat. Quan era petita dibuixava, com a dibuix idíl·lic, camps i masies. Era el meu paisatge súper idíl·lic i ho continua sent. Que després me’n vaig a una altra terra i també m’agrada però el Penedès, amb la vinya, aquesta cosa “secutxa” i escarpota. La terra i la vida al camp, la pagesia... M’encanta.\nEric Matamoros: "Una idea revolucionària pot aparèixer al nostre cap en qualsevol moment"


Grup d'investigació de Història de la Salut de les Illes Balears (GIHS) - Antoni Boner nomenat doctor honoris causa per la UIB\nEl senyor Antoni Boner ha estat nomenat doctor honoris causa per el Consell de Govern de la UIB el passat dijous 12 de Maig. La proposta fou realitzada per el Departament de Filosofia i Treball Social, a petició del Grup de Recerca sobre Pensament Científic i Filosòfic Modern i Contemporani, del qual formen part la majoria dels membres del GIHS. A la proposta s’hi adherí el Departament de Filologia Catalana i Lingüística General.\nAntoni Boner (Nova York, 1928) és escriptor, estudiós i divulgador de l’obra de Ramon Llull. Les seves Selected Works of Ramon Llull (1232-1316), que es publicaren l’any 1985, suposaren un abans i un després en l’estudi de l’obra de Ramon Llull. Bonner ha obtingut nombroses distincions al llarg de la seva vida que reconeixien els seus mèrits en l’àmbit de la cultura catalana. A més Antoni Bonner és musicòleg, naturalista i fundador del GOB.


'Cafés con piernas': oci i erotisme quotidià ga('send', 'pageview');\nSANTIAGO DE XILE. Beure una tassa de cafè i contemplar cossos femenins a qualsevol hora del dia com a pràctica habitual. Aquest és l’esquema dels anomenats cafés con piernas, uns establiments “made in Xile” on les begudes són servides per dones vestides amb roba molt sensual, sigui un vestit cenyit, malles ajustades o res més que un biquini. Les noies, sempre amb l’etiqueta de “bonitas” o “con buena presencia”, interactuen amb una clientela majoritàriament masculina, portant-los la comanda amb un somriure, un tracte “carinyós” i unes “buenas piernas”. La quotidianitat d’aquests cafès, que al centre de la capital sumen al voltant d’un centenar i comparteixen vorera amb sabateries o restaurants, topa amb un seguit d’acusacions i estigmes que els relaciona amb prostitució encoberta i explotació de menors.\nSantiago de Xile, 11 del matí. Un grup d’estrangers està parat davant del Café Haití, un dels establiments clàssics ubicat al centre de la ciutat. Observen el local, de vidres transparents i lluminosos, mentre el guia que els acompanya els explica que allò que veuen és un “café con piernas”. Mirant les cambreres del local, que amb vestits negres i talons exagerats com a uniforme destaquen en l’ambient diàfan de l’espai, escolten l’origen d’aquests establiments, que es remunta a l’època de Pinochet. Amb el toc de queda, la dictadura va eliminar la vida eròtica nocturna que hi havia al país, fent que de nit tothom es reclogués a l’àmbit privat de casa seva. En conseqüència, la sexualitat i l’erotisme van moure’s al dia, i així van trobar en els cafès el seu temple d’acció i es va assimilar la pràctica com una part més de la cultura.\nL’origen d’aquests establiments es remunta a l’època de Pinochet\nL’antropòleg social Devanir Da Silva, que va estudiar el fenomen en l’article Masculinidad y café con piernas, té clar que la persistència d’aquests en ple segle XXI té a veure tant “amb la vida privada i la forma de ser dels xilens” com amb “un ordenament patriarcal present, inclús, en l’espai urbà”. Per a ell, aquests “són un exemple més de la lògica dels privilegis masculins”, cosa que explica que els cafès no estiguin mai concentrats en un únic “barri vermell”, sinó fragmentats i adaptats per saciar “la lògica dels diferents consumidors”. I aquesta lògica diferenciada va més enllà de la ubicació dels cafès. Es basa, precisament, en el grau de sensualitat que s’hi dóna, que es tradueix en l’hermetisme dels espais i la quantitat de roba que duen les noies que hi treballen.\nUna treballadora atén un client al cèntric Cafè Haití. Marina Riera.\nAixí, es podria parlar de dos tipus de ‘cafés con piernas’. El primer seria el representat per les cadenes Café Haití o Café Caribe. Locals acceptats per la majoria dels xilens on els vidres transparents permeten veure què passa a dins; legitimats, en paraules de Da Silva, “perquè no hi ha secrets a dins”. La segona classe, segons l’antropòleg “el cafè amb cames pròpiament dit”, correspon als cafès que, semitapats amb una cortina o completament tapats amb vidres tintats, no permeten als vianants que passen pel davant veure què passa al seu interior.\nEls cafès estan fragmentats per a saciar “la lògica dels diferents consumidors”\nEn altres casos, com va ser el del pioner Barón Rojo, només permeten insinuar la presència i el moviment de cames masculines i femenines dins del local. De fet, aquest cafè va obrir el 1994 amb vidres foscos fins a l’alçada dels malucs, i per tant, des de fora només es veia el logotip del cafè dibuixat sobre el vitrall amb cames a sota: literalment, un cafè amb cames.\nSeguint el patró heteronormatiu dels cafès, les cambreres es presenten com el subjecte desitjat pels homes que els freqüenten i que, alhora, paguen els seus serveis. Això suposa que, cosificades com a objectes bonics dins d’uns patrons estètics patriarcals, competeixin entre elles per aconseguir tenir les màximes fitxes de begudes a la seva guardiola.\nRITUAL D’INTERACCIÓ SEXUALITZADA\nEls cafès van néixer com un petit ‘oasi’, ‘un món d’il·lusió’ on trencar amb l’ordre i la moral establertes. En paraules de Da Silva, són el símbol d’una doble vida. Com a vianant un no veu res des del carrer, però paradoxalment, l’interior dels establiments estan plens de miralls multiplicadors que donen accés a les noies i a tots els angles dels seus cossos, que en aquests segons cafès són coberts amb petits biquinis suggeridors. Per l’antropòleg, això, juntament amb l’existència d’elements eròtics com els ‘minuts feliços’ – en què les cambreres mostren els pits nuus -, són part de la lògica de la doble moral xilena, que “va del no res al tot”.\nUna lògica que converteix un costum tan quotidià com anar a prendre un cafè en una interacció sobresexualitzada que suma altres factors. Un client paga 700 pesos (1€ aproximadament) per prendre un cafè, però alhora veu un cos amb qui després pot parlar. “És un 3×1; pel preu de la beguda rep un lap dance i una sessió psicològica sense pagar més” resumeix Da Silva.\nEls anuncis en cerca de treballadores sempre tenen com a requeriment indispensable la bona presència. Marina Riera.\nEL FANTASMA DE LA PROSTITUCIÓ ENCOBERTA I LES MENORS\nÉs en aquest segon tipus de cafès on aquestes acusacions es fan presents. El fet que siguin tancats i que en molts casos cobrin entrada, ha despertat les sospites dels polítics i la Policia d’Investigacions (PDI), que des del 2014 ha clausurat més de 30 locals. “La majoria dels tancaments, però, han estat per incomplir els estàndards sanitaris; mai per l’argument de la prostitució encoberta” afirma Da Silva, convençut que aquesta es dóna.\nDenisse Araya, directora executiva de l’ONG Raíces – que des de 1998 treballa en la investigació i prevenció de l’explotació sexual i el tràfic d’infants, adolescents i dones -, critica que mai no s’atribueixen els tancaments a la prostitució perquè “el país no vol reconèixer el problema” de l’exercici clandestí del comerç sexual. Tot i que a Xile la prostitució no és una pràctica il·legal, sí que està penada quan involucra menors d’edat, tràfic de persones o quan hi ha un ús de la força per l’accés carnal.\n“La majoria dels tancaments han estat per incomplir els estàndards sanitaris i no per la prostitució encoberta”\nEn aquest sentit, segons Araya, en alguns cafès con piernas es dóna una doble infracció; la prostitució, “prohibida en qualsevol cafè” i la contractació de noies menors d’edat per treballar-hi. “Des de Raíces hem posat un seguit de denúncies sobre la presència de menors treballant als locals” explica Araya, tot lamentant que, per contra, quan la policia entra en una batuda, “mai les troben perquè les amaguen”. Tot i defensar amb certesa que el comerç sexual es dóna en alguns cafès, la directora de Raíces també té clar que aquests mai no es dedicaran a practicar el tràfic amb les noies perquè “no en tenen necessitat: les contracten i prou”. Les visites i controls d’identitat freqüents de la PDI desmotiven aquesta pràctica, que en cas de detectar-se pot suposar als contractants multes econòmiques d’1,3 milions de pesos (uns 1800 euros) o penes de fins a cinc anys de presó.\nEls establiments només obren durant el dia i no venen begudes alcohòliques. Marina Riera.\nMÉS ENLLÀ D’UN SIMPLE CAFÈ\nPer Da Silva, però, és important veure els cafès com una realitat complexa que no sempre va lligada a la prostitució. Com moltes de les dones que hi treballen, veu la feina als locals com un treball més i una font d’ingressos fixos en un país on la precarització laboral augmenta any rere any. “Moltes noies universitàries treballen als cafès per pagar-se els estudis” afirma l’antropòleg, afegint que han de fer front a la “classificació injusta” de ser prostituta que molta gent automàticament associa als cafès; s’enfronten a la trampa moral del sistema neoliberal que requereix ingressos però deslegitima èticament certs oficis.\n“Cal entendre els cafès sense caure en la representació simplista de prostitució i exotisme que sovint es dóna”\nEls cafès són, per ell, un fenomen típicament xilè travessat per molts temes i que cal entendre sense caure en la representació simplista de prostitució i exotisme que sovint es dóna des dels mitjans o parts més conservadores de la societat. “Cal una mirada realista dels cafès, perquè si només se segueix el discurs merament moral un els eliminaria immediatament”, sense posar sobre la taula temes de fons com el món laboral de les noies que hi treballen, l’ordenament urbà de la ciutat, l’estat incert del comerç sexual al país o la moralitat i el conservadorisme xilè. En definitiva, sense veure aquests espais com a part de la diversitat social i circumstancial dels xilens, “on també hi ha homes que hi van en cerca d’ajuda psicològica i dones que hi treballen per cercar una independència econòmica”.\nTot i això, altres veus, com Araya, defensen que la quotidianitat d’aquest fenomen no justifica en cap cas la seva existència. Aquests cafès, per ella “una vergonya nacional”, no són més que un reflex del “cartutxisme” i de la “cultura tremendament patriarcal” del país, que al seu parer, “ningú vol reconèixer” però que cal seguir denunciant.


La insuportable necessitat de la guerra justa (Pere Salas Vives)\n4 min. 17/08/2014 23:31\nComençar una guerra és un crim. La guerra és un acte de força, escriu Karl von Clausewitz. La guerra du aparellada absència de limitació, per això l’agressor és responsable de totes les conseqüències de la metxa que ha encès. Un raonament tan senzill com moralment just és el que va mobilitzar la ingent oposició a la invasió d’Iraq el 2003 per part de l’exèrcit nord-americà i els seus aliats. Des de l’esquerra fins a l’Església catòlica, passant pels governs conservadors de França i Alemanya, a diferència del d’Espanya, s’hi oposaren. Finalment, l’ocupació, a més d’injusta també va ser ineficaç, aportant un poc més de caos a tot l’orient mitjà.\nArguments semblants foren esgrimits ara fa poc menys d’un any per rebutjar la, llavors, més que probable intervenció occidental a la guerra civil siriana. Recordo com a final d’agost del 2013 se celebrava des de l’esquerra mallorquina el rebuig del parlament britànic al pla d’atac del primer ministre David Cameron. El mateix que havia succeït respecte a la intervenció a Líbia el 2011, que finalment va ser cabdal per fer caure la dictadura de Muamar el Gadafi. L’altre dia, un article de Pere Sampol a l’ARA Balears anava en el mateix sentit.\nTanmateix, en aquests darrers casos la posició pacifista no deixa de ser controvertida. Salvant les distàncies, ens remet al Pacte de Munic de 1938, quan les potències occidentals es decantaren per l’apaivagament, la qual cosa és considerat un error gegantí en propiciar la Segona Guerra Mundial. Si fa no fa, és el que va suposar la no intervenció a Ruanda gràcies a la posició adoptada per l’executiu de Bill Clinton, deixant que es consumés un autèntic genocidi el 1993. En sentit contrari, la implicació americana a Vietnam als anys seixanta o la referida invasió d’Iraq del 2003 provocaren catàstrofes humanitàries igualment clamoroses. No cal dir que durant les guerres de Iugoslàvia es tornà a posar damunt la taula la disjuntiva entre intervenció o no intervenció per part de tercers països, sense que encara s’hagi arribat a un consens al respecte. Uns no entendran mai que els cascos blaus holandesos, el juliol de 1995, miressin cap a un altre costat mentre els serbis massacraven la població adulta i masculina de Srebrenica; i, d’altres, no accepten l’operació “Força deliberada” duita a terme entre el 30 d’agost i el 20 de setembre del mateix 1995 a Bòsnia per part de l’OTAN, sense mandat de Nacions Unides però que acabà amb la guerra en aquella república.\nVistes així les coses, no és fàcil prendre partit en els conflictes actuals i molt manco estar a favor o en contra d’una intervenció exterior. En la meva opinió, és imprescindible defugir apriorismes polítics i, especialment, l’antiamericanisme latent de bona part de la inteligenstia europea. En canvi, hauria de partir de drets reconeguts internacionalment com el de legítima defensa de la ciutadania respecte a la repressió dels seus propis governs o dels estats agredits per tropes exteriors. Així mateix, seguint Michael Walzer, serà necessari distingir entre el perquè es va a la guerra ( ius ad bellum ) i quin és el comportament dels exèrcits en el camp de batalla ( ius in bellum ).\nEfectivament, no és el mateix iniciar una guerra per imposar una teocràcia repressiva i genocida, com el que pretén l’Estat Islàmic d’Iraq i del Llevant o Hamàs, que defensar un Estat creat per l’ONU el 1947, que representa valors liberal-democràtics, cas d’Israel. Però al mateix temps, cal rebutjar la forma com combat l’exèrcit israelià, que posa en excessiu perill els civils de Gaza, i provoca un nombre desproporcionat de víctimes entre els no combatents. Fins i tot, cal rebutjar contundentment la pau que imposa Israel als palestins, amb l’erecció de murs de la vergonya, creadors d’un veritable apartheid.\nAra bé, el comportament dels soldats d’Israel és de mel i sucre si el comparem amb el de l’exèrcit sirià quan massacra la seva pròpia població, sigui musulmana o d’altres religions. D’aquí que a Gaza parlem de xifres de morts de quatre dígits mentre que a Síria són de sis, 2.000 per 200.000. En el cas d’Iraq, després de la invasió de l’ISIL ja s’ha perdut el compte dels morts, desplaçats i torturats. Però vet aquí que, mentre han sovintejat les manifestacions en contra d’Israel i els EUA, encara és l’hora que es condemni d’igual manera l’islamisme radical o el règim de Baixar al-Assad i els seus aliats russos o iranians. Dit d’una altra manera, ningú aplaudeix els americans quan salven els jazidites.


L’alcaldessa canvia la convocatòria del Ple per a fer-lo coincidir amb la vaga general – Compromís per Carlet\nL’alcaldessa canvia la convocatòria del Ple per a fer-lo coincidir amb la vaga general\nBloc Compromís Carlet / Ajuntament Censura Retallades\nJosep Àngel Hervàs, regidor de Bloc-Compromís a l’Ajuntament de Carlet.\nEl Ple, de caràcter extraordinari, que havia estat convocat inicialment per al dia 13 de novembre, ha sigut convocat per l’alcaldia per al dia 14, dia de la vaga general, seguint la jornada de lluita europea que ha convocat la Confederació Europea de Sindicats amb l’objectiu d’expressar el rebuig a les retallades i a les brutals mesures d’austeritat.\nL’anterior convocatòria de vaga general del 29 de març va coincidir amb el Ple ordinari, que l’alcaldessa es va negar a canviar de dia al·legant que era “el dia que tocava”. Ara ha convocat expressament el Ple extraordinari el dia de la vaga general.\nEl regidor de Bloc-Compromís Josep Àngel Hervàs ha titllat d’”autèntica provocació” la decisió de l’alcaldessa de convocar el Ple el mateix dia de la vaga general. Hervàs ha manifestat que “l’alcaldessa continua donant mostres del seu sectarisme menyspreant els regidors de l’oposició, que representen un gran part de la població i, el que és més greu, menyspreant milers i milers de treballadors i treballadores que es troben en una situació enormement difícil en bona part precisament per les polítiques antisocials del PP que estan portant la pobresa i la desesperació a bona part de la nostra societat”. Hervàs ha declarat que “Crespo, genio y figura hasta la sepultura, amb actuacions així continua donant mostres d’una actitud despòtica que cada vegada l’allunya més dels ciutadans i les ciutadanes”.\n←L’Ajuntament de Carlet només paga un 30% als proveïdors dins del termini legal\nLa comissió d’Hisenda de l’Ajuntament de Carlet aprova la proposta del Bloc-Compromís d’elevar a 1.000 la taxa als bancs per caixers automàtics→


Molt bona valoració de la 6a. Edició del Curs dintroducció a QGIS. Aplicat a lenginyeria Agrària. - Agrònoms - Enginyers Agrònoms de Catalunya\nInici » Àgora » Molt bona valoració de la 6a. Edició del Curs dintroducció a QGIS. Aplicat a lenginyeria Agrària.\n(Barcelona, 21 i 28 dabril i 5 de maig de 2017)\nJa són 6 les edicions del Curs d'introducció a QGIS aplicat a l'enginyeria Agrària!\nDivendres passat dia 5 de maig va finalitzar la 6a edició del Curs d'introducció a QGIS aplicat a l'enginyeria Agrària que va tenir lloc a Barcelona, i com les altres edicions, amb molt bona valoració per part dels assistents, amb un grau de satisfacció general de 4,5 sobre 5 i destacant entre d'altres, el contingut del curs i la informació interessant aportada, així com, la qualitat del ponent, Antoni Riba de l'empresa Vertex Agroforestal.\nQualitat del ponent 4,9\nUs ha aportat informació interessant 4,9\nHa valgut la pena assistir-hi 4,8\nOrganització, horaris, coordinació 4,7\nPreu del curs 3,6\nEquipament i condicions de la sala 4,5\nGrau de satisfacció en general 4,5\nEn aquest curs, els alumnes han pogut aprendre a utilitzar aquest software, que forma part de tot un ecosistema de programes de SIG lliures molt potents existents actualment. Entre d'altres han après: l'automatització d'impressió de múltiples plànols alhora (totes les finques d'un parcel·lari), creació de formularis d'entrada de dades estandarditzats, visualització de la cartografia en Google Earth, exportar a KML per a visualitzar i localitzar cartografia pròpia en dispositius mòbils, etc,….\nALGUNS COMENTARIS DELS ASSISTENTS\nUn curs ben estructurat, ben explicat, contingut útil i fàcilment aplicable.\nEl recomano perquè crec que tant el contingut del curs com la forma d'explicar és una manera d' introduir-se al GIS.\nÉs molt interessant tot i que cal ampliar encara els continguts per tal de fer servir el programa al 100%.\nÉs un curs bàsic però molt clar i ben estructurat.\nEl recomano perquè et dona una visió de que pots fer amb un programa i unes nocions bàsiques de com fer-lo anar.\nEn 24 hores del curs es dona una visió molt bona del programa.\nEl ponent es un dels punt més positius, en tot moment respon a qualsevol dubte i el seguiment del temari és el correcte per un seguiment del funcionament del programa.\nExplicació molt amena.\nEl professor ha respost els dubtes de tots en tot moment amb rapidesa. Crec que ningú s'ha quedat amb dubtes.\nEl proper Curs de QGIS serà d'un nivell avançat i aplicat a la Gestió de Serveis municipals i espais verds. Serà molt pràctic i de ràpida aplicació. No te'l perdis!!\n(Barcelona, 8, 15 i 22 juny de 2017)\nCurs avançat de QGIS aplicat a la Gestió de Serveis municipals i espais verds\nBorsa de treball del Departament dEducació. Consulta i modificació de dades.\nPublicada al BOE la correspondència del títol d’Enginyer Agrònom al nivell MECES 3 (Màster)\nAjuts a inversions en zones periurbanes\nPublicada informació referent a la jornada LA GESTIÓ DE L’AIGUA A CATALUNYA. I ARA QUE CAL FER?\nInstrucció per a laplicació de lOrdenança municipal dactivitats a lAjuntament de Barcelona.\nInformació sobre lÀrea de Serveis a l’Empresa (SOC – Generalitat de Catalunya)\nEL COMPANY ENGINYER AGRÒNOM, @iservia, un dels 5 nominats per iagua com a influencer d’aquest any 2017. ENHORABONA!!


Sí al federalisme, no a la independència Diari de campanya 2 | Xavier Sabaté Ibarz\n← Agenda verda de la campanya del PSC\nÉs escandalós que CiU no tingui programa per Tarragona →\nSí al federalisme, no a la independència Diari de campanya 2\nHa passat el primer dia de campanya que ha començat a la mitjanit amb la tradicional enganxada de cartells. Prèviament, els companys i companyes com ja és tradicional ens trobem a un bar de la Part Alta tarragonina i els candidats, abans de baixar a la Rambla Nova diem unes paraules.\nMario Burzuri va fer una bona intervenció situant el context i explicant les raons per les quals cal votar PSC en aquestes eleccions.\nEn la meva intervenció vaig dir més o menys això:\n“ Comença una campanya apassionant perquè tenim la passió dels lluitadors per les causes nobles, les ganes, el compromís amb la nostra gent\nPerquè mai com ara ens sentim tan necessaris. Som nosaltres els qui estem disposats a plantar cara a la dreta i per això la dreta no ens vol veure ni en pintura\nSom els qui volem combatre la misèria, l’atur, les retallades, les davallades de la qualitat de la sanitat i de l’ensenyament, dels serveis socials, el canvi climàtic i totes les seves penoses conseqüències\nFarem la campanya pels 100 mil aturats, pels joves que pateixen avui més que mai la falta d’igualtat d’oportunitats i per les dones que també amb aquesta crisi tornen a ser més discriminades; per la gent gran i pels petits.\nNo són ni CIU ni el PP els nostres enemics. Ells ,pobrets, són uns escolanets d’altres que prop o lluny els manen i fan i desfan, empobreixen la gent, no volen contribuir quan hi ha crisi. Són escolanets dels qui no pensen en els treballadors ni en els petits empresaris,\nFarem la campanya per Catalunya perquè ningú no farà més que nosaltres per la nostra nació perquè nosaltres treballem pels qui la fan dia a dia, perquè en els moments decisius de la història de Catalunya hem estat els socialistes que hem tirat endavant el país, l’hem fet avançar: el retorn del President Tarradellas, els dos Estatuts,,, Aquest President que tenim ara en dos anys ha fracassat en tots els fronts i ara ens diu que portarà la independència. No us ho creieu. No farà res, viu del conflicte i afegeix un altre conflicte.\nNosaltres no volem restar sinó sumar, plantejant solucions i amb fermesa. Per això volem una solució federal en la nostra relació amb Espanya i amb Europa.\nEns esperen els ciutadans i ciutadanes de Catalunya per construir un futur millor, fem la campanya per la seva dignitat. Perquè la dreta quan veu algú fotut pensa que és un dropo o un inútil i nosaltres pensem que li ha passat alguna cosa o no ha tingut oportunitats a la vida.\nAmics i amigues, hem estat sempre decisius en els moments greus de la història, ho tornarem a ser ara. Sí al federalisme, no a la independència\nVisca Catalunya, visca Tarragona, visca el socialisme”\nDesprès , la tradicional enganxada de cartells i atenció als mitjans.\nJa al matí entrevista a la TV Tac 12 . Volien un indret que em fos simpàtic i vaig escollir l’Estudi de Música on vaig a classe de piano cada divendres al matí. Avui tocava el Preludi 15 de Chopin també anomenat ” Raindrop” ( gota d’aigua ) que encara no tinc prou estudiat però va sortint-\nDesprés hem presentat “l’agenda verda del PSC” , una idea que hem tingut a la Federació del PSC del Camp de Tarragona consistent en promoure un acte diari mentre duri la campanya referit a l’economia verda i a l’equilibri del Planeta. La roda de premsa l‘hem fet davant l’edifici de l’antiga Tabacalera on hi ha un magnífic jardí vertical perquè hem volgut posar-lo com a exemple d’una bona pràctica de l’Ajuntament tarragoní. El jardí vertical aïlla, disminueix la necessitat d’energia i recicla aigua. Cada dia farem un acte d’aquests.\nCom també promocionem un producte de les nosrtes comarques. Avui tocava el vi de la D.O Tarragona\nA la tarda hem tingut un debat a la cadena SER en què penso que el candidat de CiU no ha fet més que repetir de forma reiterada això que un dia diuen “estat propi”, l’altre “ nou estat d’Europa “, fa unes setmanes “objectius nacionals” i mai “independència”. Aquest és el remei per a tots els mals i l’excusa per no assumir cap responsabilitat. Mentre arriba aquesta situació idíl.lica no se sap com viurem ni què farà el govern si tornen a guanyar les eleccions. Això sí, acusacions constants amb el candidat del PP i molt però que molt poca cosa més.\nA continuació hem estat als Centro Extremeño i a al Casa de Andalucía a Tarragona. A cada una d’aquestes seus hi ha hagut un interessant i animat col.loqui amb moltes preguntes. A cada contacte amb els ciutadans es nota la confusió que hi ha respecte a aquesta sobtada posició de CiU des del mes de setembre i de rebot respecte a la de la resta de partits. Sí al federalisme, no a la independència. Aquesta és la frase que els clarifica les coses\nMe’n vaig a dormir commocionat per la notícia de la mort d’una companya socialista de Barakaldo que s’ha suicidat en veure com pujaven per les escales de casa seva la comitiva que l’anava a desnonar. Cada dia es produeixen a Espanya l’escandalosa xifra de més de 300 desnonaments. Avui mateix a Tarragona se n’anava a fer un altre i finalment s’ha aturat. Companys regidors de l’ajuntament han assistit a l’acte que finalment no s’ha dut a terme