Al web del Casal Catòlic de Sant Andreu de Palomar\nTeatre, dansa, música...\nCreant vincles amb andreuenques i andreuencs\nEntra i descobreix-nos!\nConcert Senior’s Band\nAmb la Festa Major arriben moltes activitats al Casal. Aquest divendres iniciem els esdeveniments amb el concert de la Senior’s Band del Taller de Músics. El repertori serà de Jazz, Blues i Swing i es durà a terme al teatre a les 20h.\nSegur que serà d’allò més interessant! Animeu-vos a venir i gaudir!\n#somcasal #somcultura #sommúsica\nLa Lírica de Sant Andreu ens presenta “Jesucrist Superstar”, una òpera rock, amb lletres de Tim Rice i música d’Andrew Lloyd Webber. Durant el muntatge apareixen actituds i sensibilitats del segle XX, així com al·lusions iròniques a la vida moderna, a més de la descripció política dels fets. Les produccions teatrals cinematogràfiques mostren diversos anacronismes intencionats.\nLes dates de representació són:\n17 de novembre a les 21h\n18 de novembre a les 18h\n23 de novembtre a les 21h\n25 de novembre a les 18h\nEl preu de l’entrada són 15€ (12€ preus de grup). L’horari de taquilla serà una hora abans de la representació.\nEsperem que veniu a gaudir d’aquest fantàstic espectacle!\n#somcasal #somteatre #somcultura\nReobrim el Cafè!\nEl proper diumenge 28 d’octubre us esperem a partir de les 20h per veure i gaudir del nou Cafè del Casal!\nTambé podreu menjar, beure i escoltar a Aloma en directe!\n#reobrimelcafè #Aloma #somcasal #somcultura #sommúsica\nAquest diumenge 7 d’octubre la Lírica de Sant Andreu ens presenta la Gran Gala Lírica a les 17:30h al teatre.\nAquest espectacle és un concert de les peces més conegudes de Sarsuela i Òpera que contarà amb grans cantants solistes acompanyats del cor de La Lírica de Sant Andreu.\nLes entrades anticipades les podeu aconseguir el dissabte 6 d’octubre d’11h a 14h al Casal.\nUs convidem a venir i gaudir d’aquest concert, que de ben segur serà màgic!\nS’acosta el Centenari!\nBenvingudes al nou curs 2018-2019!\nIniciem aquest curs amb moltes ganes i il·lusió, i un dels motius principals és que el pròxim 2019 el Casal celebra 100 anys i tenim moltes activitats programades per celebrar aquest gran esdeveniment!\nPròximament us anirem informant de les diverses activitats. Mentrestant, us ensenyem el logo del centenari que va guanyar el concurs.\n#somcasal #somcentenari #1919 #2019\nDia de la Casa!\nAquest diumenge arriba El Dia de la Casa! Veniu a passar-hi un bon dia i descobrireu totes les sorpreses que us tenim preparades.\nRecordeu que només cal que porteu ganes de passar-ho bé i alguna cosa de menjar per compartir. Us podeu apuntar al dinar enviant un correu a casalcatolicsantandreu@gmail.com.\nAquest cap de setmana podrem gaudir d'”Assaig General”. El dissabte 12 de maig a les 21h i el diumenge 13 a les 18h al teatre, s’hi representarà una gran obra amb el Grup de Teatre Jove del Casal, que s’estrenarà com a tal.\nUs convidem a venir i gaudir d’una gran tarda de cap de setmana!\n#somcasal #somcultura #somteatre\nUn any més, ens fa moltíssima il·lusió presentar-vos el cartell del nostre cicle de concerts: els VERMÚSICS!\nAquest any comptarem amb Aloma, Safolk, Toni Saigi i Rita Payés!\nMarqueu al calendari les diverses dates per a venir a passar un bon migdia de diumenge!\n#somcasal #somcultura #somvermúsics\n“T’odio, amor meu”\nAquest cap de setmana al Casal arriba la Lírica de Sant Andreu amb T’odio, amor meu. El dissabte 5 de maig a les 21h i diumenge 6 a les 19h podreu gaudir d’una bona estona de musical.\nAh! I recordeu que les reserves les podeu fer a través del telèfon 605 383 212 o a través del correu reserveslirica@gmail.com.\n“Prohibit suïcidar-se a la primavera”\nLa companyia de teatre Entrecaixes ens presentarà l’adaptació que han fet de “Prohibit suïcidar-se a la primavera” el 21 i 22 d’abril a les 18h.\nSi vols la teva entrada la pots comprar directament a un dels membres de la companyia que coneguis, reservant-la i recollint-la a taquilla o comprant-la al vestíbul del teatre abans de l’espectacle.\nUs convidem a venir, serà un cap de setmana la mar d’interessant!


Nova detenció a la Part Alta per un intent de robatori en habitatge\ninici / notícies / Nova detenció a la Part Alta per un intent de robatori en habitatge\nPublicat dimarts 30 de Juny de 2020 13:25\nEls Mossos d’Esquadra han practicat una detenció a la Part Alta de la ciutat per un intent de robatori en habitatge. Segons informa el cos policial, els fets van tenir lloc aquest dilluns a la nit i es tracta d’un jove de 19 anys, de nacionalitat algeriana i veí de Reus.\nSegons els Mossos, és el resultat d’una investigació policial iniciada arran de la denúncia d’un veí del carrer Ferrers que va explicar a la policia que entre el 10 i el 20 del mes d’abril va patir un intent de robatori. Sobre les dues de la matinada es trobava dormint quan va sentir sorolls provinents de la terrassa. En anar a veure què passava va trobar un individu que intentava trencar el vidre per accedir-hi. Quan el jove es va veure sorprès va marxar del lloc. Posteriorment, es va comprovar que el lladre hauria utilitzat una escala metàl·lica per pujar a la terrassa i també es va trobar un martell.\nEs tracta d’un jove amb tres antecedents policies per delictes contra el patrimoni. Aquest dilluns els agents el van localitzar i detenir al carrer Ferrers de la Part Alta. El jove passarà a disposició del Jutjat d’instrucció en funcions de guàrdia de Tarragona durant les properes hores.


PAGURUS. Et porta a l'aventura - totSuma\nPAGURUS. Et porta a l'aventura\nUn projecte de pagurus\nSEGUIM TORNANT RECOMPENSES\nA Pagurus li van força bé les coses, van sortint cosetes i tot és gràcies a vosaltres. La setmana passada vam anar a un altre casament amb la nostre Volkswagen T2a i va ser un èxit.\nEsperem que ens envieu les vostre diponibilitat per així tornar les recompenses.\nPrimer de tot moltíssimes gràcies per haver col·laborat amb PAGURUS!\nNosaltres ja estem començant a moure'ns per tornar totes les recompenses.\nAhir En Kike i la Estefania ja van fer la seva ruta més berenar i ens ho vam passar d'allò més bé! Agairia que envieu dates que us vagin bé i així anem organitzant l'agenda.\nMoltes gràcies de nou i una abraçada!\nExpliquem la nostra experiència.\nAquest Divendres 15 de Maig explicarem la nostra experiència de Micromecenatge a l'Ateneu Molí d'en Ral de Caldes de Montbui. Estarem acompanyats amb membres de Tot suma i d'altres projectes com les aventures dels DTB de l'Eloi Gispert.\nCap de setmana a Mercantic!\nAquest cap de setmana Pagurus va a Mercantic, un centre pels amants de les antiguitats, productes fets a mà, etc.\nAquest cop Pagurus exhibirà complements com samarretes fetes a mà, bisuteria... tot fer per l'artista Elisa Mengual.\nJA TENIM BACA!\nAquest cap de setmana hem instal·lat la baca a la Pagurus perquè puguis dur tot el que necessitis!\nCap de setmana a Tordera.\nEl passat cap de setmana vam gaudir de l'experiència del Furgoaventura a la població de Tordera. Va ser una experiència molt enriquidora. Donant a conèixer el projecte Pagurus i exposant quadres de l'artista Francesca Saldaña.\nUna postal de la magnífica Volkswagen T2 amb agraïments escrits al dors + Invitació a la festa d'inauguració + Agraïments a les xarxes socials\nUn clauer de la Volkswagen feta a mà amb feltre + Invitació a la festa d'inauguració + Agraïments a les xarxes socials\nUna hora per fer-se fotografies amb la Volkswagen per motius promocionals/regals/casaments + Invitació a la festa d'inauguració + Agraïments xarxes socials\nSorpèn a la teva parella regalant una nit en el lloc que tu decideixes + Invitació a la festa d'inauguració + Agraïments a les xarxes socials\nUn passeig amb la Pagurus el mecenes i 3 acompanyants + esmorzar/berenar + Invitació a la festa d'inauguració + Agraïments a les xarxes socials\n(Queden 17 de 20 recompenses)\nPorta la Pagurus en el teu esdeveniment transformada com a bar + Cambrer a l'espai on el mecenes desitgi + Invitació a la festa d'inauguració + Agraïments a les xarxes socials\nEts artista o artesà? Promociona o exhibeix la teva idea/negoci transformant la Volkswagen amb una expomòbil + Publicitat a la nostra web i xarxes socials amb el teu logo + Invitació a la festa d'inauguració\nCap de setmana amb la Volkswagen + Invitació a la festa d'inauguració + Agraïments a les xarxes socials\nHola a tots i totes! A Pagurus li van força bé les coses, van sortint cosetes i tot és gràcies a vosaltres. La setmana passada vam anar a un altre casament amb la nostre ...


Puligny-Montrachet - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n46° 56′ 45″ N, 4° 45′ 15″ E / 46.9458°N,4.7542°E / 46.9458; 4.7542Coord.: 46° 56′ 45″ N, 4° 45′ 15″ E / 46.9458°N,4.7542°E / 46.9458; 4.7542\nPuligny-Montrachet és un municipi francès, situat al departament de la Costa d'Or i a la regió de Borgonya - Franc Comtat. L'any 2007 tenia 426 habitants.\nEl 2007 la població de fet de Puligny-Montrachet era de 426 persones. Hi havia 180 famílies, de les quals 44 eren unipersonals (24 homes vivint sols i 20 dones vivint soles), 80 parelles sense fills i 56 parelles amb fills.\nEl 2007 hi havia 293 habitatges, 187 eren l'habitatge principal de la família, 29 eren segones residències i 77 estaven desocupats. 289 eren cases i 4 eren apartaments. Dels 187 habitatges principals, 152 estaven ocupats pels seus propietaris, 23 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 12 estaven cedits a títol gratuït; 2 tenien una cambra, 5 en tenien dues, 38 en tenien tres, 50 en tenien quatre i 92 en tenien cinc o més. 148 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 81 habitatges hi havia un automòbil i a 85 n'hi havia dos o més.\nPiràmide de població de Puligny-Montrachet el 2009.\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 263 persones, 200 eren actives i 63 eren inactives. De les 200 persones actives 193 estaven ocupades (106 homes i 87 dones) i 7 estaven aturades (3 homes i 4 dones). De les 63 persones inactives 25 estaven jubilades, 17 estaven estudiant i 21 estaven classificades com a «altres inactius».\nEl 2009 a Puligny-Montrachet hi havia 190 unitats fiscals que integraven 446 persones, la mediana anual d'ingressos fiscals per persona era de 23.350 €.\nDels 46 establiments que hi havia el 2007, 4 eren d'empreses alimentàries, 5 d'empreses de construcció, 15 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 2 d'empreses de transport, 9 d'empreses d'hostatgeria i restauració, 5 d'empreses immobiliàries i 6 d'empreses de serveis.\nDels 6 establiments de servei als particulars que hi havia el 2009, 1 era una oficina de correu, 2 guixaires pintors, 1 fusteria, 1 lampisteria i 1 restaurant.\nL'any 2000 a Puligny-Montrachet hi havia 59 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 266 hectàrees.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Puligny-Montrachet\nRésumé statistique[Enllaç no actiu] Fitxa resum de dades estadístiques de Puligny-Montrachet a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population[Enllaç no actiu] Fitxa amb el detall de dades de Puligny-Montrachet a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Puligny-Montrachet&oldid=29620658»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 8 març 2022 a les 04:46.


NIKOLAS CRUZ ES DECLARARÀ CULPABLE DE MATAR 17 PERSONES EN UN TIROTEIG MASSIU DE PARKLAND, SEGONS L'EQUIP DE DEFENSA - NACIONAL\nPrincipal Nacional Nikolas Cruz es declararà culpable de matar 17 persones en un tiroteig massiu de Parkland, segons l'equip de defensa\nEls advocats de Nikolas Cruz van dir divendres que té la intenció de declarar-se culpable de la mort de 17 persones en el tiroteig massiu del 2018 a un institut de Parkland, Florida, preparant l'escenari per a un judici centrat en si serà condemnat a mort.\nL'advocat defensor de Cruz va dir a un jutge del comtat de Broward en una audiència matinal que Cruz canviaria la seva declaració en tots els aspectes del cas d'homicidi contra ell. L'equip de defensa demana 17 cadena perpètua consecutiva per a Cruz, de 23 anys. Els fiscals demanen la pena de mort. El canvi formal de declaració de Cruz s'espera dimecres, quan el seu advocat principal en el cas torni a l'estat.\nCruz també es va declarar culpable divendres d'haver agredit un carceller l'any 2018. Al presentar-se al jutjat amb una màscara facial, ulleres i un jersei negre, va dir a la jutge de circuit Elizabeth Scherer que entenia els càrrecs i se sentia competent per presentar la declaració en el cas, que és separat. del seu judici per homicidi.\nS'enfronta a una condemna mínima d'aproximadament 14 mesos i mig per intents de agreujament agreujat a un agent de l'ordre amb una arma mortal, bateria, privació d'un agent de mitjans de protecció i intent d'ús d'una arma d'autodefensa contra un agent.\nQuan el jutge li va preguntar si tenia dubtes, Cruz va dir: Crec que estic bé.\nScherer va acceptar la petició i va assenyalar a Cruz que els fiscals utilitzarien la seva condemna en el cas d'agressió a la presó com un factor agreujant per argumentar una condemna a mort pels assassinats de Parkland.\nEls fiscals van dir que Cruz va ser considerat competent per ser jutjat fa poc divendres al matí. El seu advocat defensor va estar d'acord amb l'avaluació i va dir que no tinc cap problema amb la competència del meu client.\nEl judici pel cas d'homicidi s'acosta des de l'atemptat del febrer de 2018 a l'escola secundària Marjory Stoneman Douglas. El tiroteig va deixar 14 estudiants i tres professors morts i va provocar un moviment nacional liderat per estudiants que defensava la legislació sobre el control d'armes i una major seguretat escolar.\nCruz aviat va ser acusat de 17 càrrecs d'assassinat i 17 de temptativa d'assassinat, i la seva culpabilitat en la massacre no ha estat qüestionada. La policia diu que va confessar que ho va dur a terme, i els advocats de Cruz també han reconegut la seva culpabilitat.\nHi ha hagut 167 tiroteigs massius als Estats Units, tots menys tres van ser comesos per homes. Alguns experts es pregunten: és hora que el masclisme entri en el debat sobre les armes? (Nicki DeMarco, Erin Patrick O'Connor, Sarah Hashemi/The Washington Post)\nPerò el que fa temps que s'ha mantingut incert és quina sentència podria enfrontar-se. Els fiscals demanen una condemna a mort, i l'advocat de l'estat en aquell moment l'anomena el tipus de cas per al qual estava dissenyada la pena de mort.\nEls defensors públics que representen Cruz, per la seva banda, han defensat la condemna perpètua, oferint-lo a declarar-lo culpable a canvi que els fiscals eliminin la pena de mort.\nEl seu advocat va argumentar que un judici seria agonitzant per al sud de la Florida, forçant la gent a reviure la carnisseria del que va passar i després donar lloc a anys d'apel·lacions.\nLa fiscalia ha rebutjat aquesta oferta, dient que pretenia demanar una condemna a mort.\nDesprés WSVN 7News a Miami va informar dijous que Cruz tenia la intenció de declarar-se culpable, l'oficina de l'advocacia de l'estat al comtat de Broward va emetre una declaració reiterant que no s'havia arribat a cap acord de declaració. Si Cruz es declara culpable, assenyala el comunicat, el cas passaria a la fase de sancions, que determinarà quina sentència podria enfrontar-se.\nL'advocacia de l'Estat es va negar a comentar divendres després de la conclusió de l'audiència, fent referència a la seva declaració anterior.\nEl 2018 va ser acusat d'haver atacat un agent de l'ordre uns nou mesos després del tiroteig de Parkland. Segons els registres judicials, un sergent de l'oficina del xèrif de Broward que treballava com a guàrdia a la presó principal quan va dir a Cruz que deixés d'arrossegar les sandàlies mentre caminava.\nCruz va respondre mostrant-li el dit mitjà al sergent i apressant-lo de manera agressiva, colpejant-lo i agafant el seu Taser, van dir els fiscals.\nDesprés de ser acusat, Cruz es va declarar innocent de tots els càrrecs, segons mostren els registres judicials. La selecció del jurat havia començat en aquest cas a principis d'aquest mes.


Contra Messi no hi ha pla | La República Esportiva\nEl capità torna a demostrar que és el millor futbolista del planeta en una exhibició única davant el Manchester United. L'argentí ja suma 45 gols en 42 partits aquesta temporada\n[VÍDEO] El debutant Pogacar s’imposa en el Tour de France\nL'eslovè Tadej Pogacar ha guanyat el Tour de France 2020 que s'ha culminat, com és tradició, pel circuit urbà als Camps Elisis de París...\nPots plantejar un partit amb una intensitat altíssima, amb una pressió sobre les primeres línies el teu rival per provocar que els seus centrals tinguin problemes a l’hora de sortir del propi de terreny de joc amb la pilota controlada, amb tres davanters ràpids per mirar de sorprendre la defensa avançada d’un equip que té una clara tendència a avançar els laterals i deixar espais per les dues bandes. Pots plantejar una línia de tres migcampistes amb alçada i cos per guanyar tots els duels físics en la zona central del terreny de joc i també pots escollir tallar cada jugada del teu contrari amb falta, fent servir el xoc en cada pilota dividida.\nTens infinitat d’opcions tàctiques quan estudies un partit i un rival, però no existeix cap mesura, cap antídot, per aturar Lionel Messi. No ho ha pogut fer ningú des del seu debut, el 16 d’octubre del 2004. Ni Sir Alex Ferguson, ni José Mourinho, ni el mateix Pep Guardiola -a qui va ajudar a convertir-se en el millor entrenador del món-, ni Zinedine Zidane, ni Massimiliano Allegri, ni cap dels grans tècnics amb el màxim prestigi internacional ha estat capaç de trobar la fórmula màgica per desactivar un jugador que no necessita malabarismes per autodefinir-se com el futbolista més desequilibrant del món.\nTan és que el Manchester United sorprengui el Barça en els primers deu minuts de partit, que sigui capaç de tancar l’equip culer al seu propi mig camp, que li generi les tres primeres oportunitats de gol, que estavelli una pilota al travesser en el minut 1 amb els blaugrana totalment encarcarats i amb el Camp Nou glaçant la sang, que faci ressuscitar els fantasmes de Roma per l’inici devastador. Tan és. Amb Messi a la gespa, cap de les històries que conformen el context d’un partit té cap validesa.\nEl United ho sabia i Solskjaer, encara més. Com també ho té present el Liverpool, que ja ha estudiat el Barça pensant en les més que possibles semifinals que enfrontaran l’equip català i l’anglès en una eliminatòria que, si els reds fan els deures i defensen el 2-0 de l’anada, es convertirà en una final anticipada plena d’atractius. Contra Messi no hi ha medicina. Si decideix llançar una sotana, apoderar-se de la frontal i allunyar la pilota de l’abast del porter rival, ho fa sense que cap futbolista el freni. 45 gols en 42 partits aquesta temporada, una barbaritat.\nLa seva sola presència genera pànic, encara que camini a quaranta metres de la porteria. Si té la pilota als peus, el conjunt rival es tensiona i espera qualsevol possible acció: passada curta, passada llarga, passada filtrada, arrencada en velocitat, retall en un pam de terreny o paret amb companys. És capaç de tot. Ja el poden assatjar un, dos o tres jugadors, com ha succeït en diverses ocasions en la segona meitat amb la pressió de McTominay, Pogba i Ashley Young a qui, impassible, ha fet perdre els papers superant-los una vegada i una altra. El què sigui, ho farà. Ni el papa es veu en cor per censurar que se l’anomeni Déu.


El COB comença amb bon peu la temporada 2018 a Sant Vicenç de Montalt - Club Orientació Berguedà\nEts aquí: Inici / Actualitat / El COB comença amb bon peu la temporada 2018 a Sant Vicenç de Montalt...\nAquest diumenge 11 de febrer es va disputar la primera Copa Catalana d’orientació a peu del 2018. La cursa es va portar a terme en terrenys de Sant Vicenç de Montalt, al Maresme. Van ser 22 els socis que van representar el club orientació Berguedà en aquesta data.\nCal destacar la victòria de Pol Ràfols en categoria Homes Elit i la tercera posició de Laura Serra en la categoria Dones Elit. Aquests no van ser els únics podis ja que Neus Parera guanyava D55, Marta Palau pujava a la segona posició de D21A i Ona Pons guanyava la primera posició de D10.\nEl COB comença amb bon peu i bons resultats la primera cursa de l’any!


L’IRBLleida posa en marxa una campanya per recaptar fons per la recerca biomèdica\nLes persones que s’adhereixin a la proposta rebran un carnet i es podran beneficiar de les desgravacions, que arriben al 80% en els primers 150€ de donatiu\nL’Institut de Recerca Biomèdica de Lleida (IRBLleida) ha posat en marxa la campanya ‘Fes-te Amic/Amiga de l’IRBLleida’ per recaptar fons per la recerca biomèdica de Lleida. Amb el lema ‘pel teu futur, pel nostre futur’, l’objectiu del programa és la col·laboració econòmica per fer possible avenços en recerca, que reverteixen en la salut de tothom.\nLes donacions poden ser de qualsevol quantitat i periodicitat a través de la pàgina web www.amicsirblleida.cat/ca/. Les persones físiques tenen un 80% de desgravació en donatius de fins a 150 € anuals, i si és superior a aquesta quantitat, l’import superior té una desgravació afegida del 35%. També les persones jurídiques tenen desgravacions del 35% de les seves donacions.\nEls amics i amigues de l’IRBLleida rebran un carnet, informació del centre de manera periòdica i també s’organitzarà una visita anual a l’edifici Biomedicina I i II pel grup perquè coneguin en directe la recerca realitzada al centre.


Una aproximació als voltants de Kars (Kurdistan turc): els confins de Turquia II. | Altres indrets\nEls petits poblets que apareixen de tant en tant transmeten un clar ambient rural, de certa pobresa encoberta, on rarament es pot veure una dona sense el corresponent mocador al cap, herència d’una tradició musulmana que perdura en aquests indrets allunyats.\nEns trobem al límit del territori kurd, que dóna pas a territori de clares reminiscències armènies, i molt més enllà georgianes.\nAquests matisos, importants per les poblacions kurda i armènia, passen desapercebuts per al visitant que no demostra interès o inquietud al respecte.\nA molts pocs kilòmetres hi ha la frontera armènia, tancada des de l’any 1993, la qual cosa encara accentua més la soledat d’aquests paratges, amb la no permissivitat de pas imposada per Turquia unilateralment durant la guerra de l’Alt Karabagh en solidaritat amb l’Azerbaidjan, a qui ajudava militarment i políticament.\nEl silenci que existeix en aquests indrets esteparis és trencat cinc cops al dia pel cant del muetzí, què sorgeix de forma inesperada des dels minarets de les mesquites que sobresurten entre les poques cases que conformen cada poblet d’aquestes altes planures.\nUn matí, recorrent aquestes planes estepàries, vam fer parar al nostre conductor, entre altres llocs, en un petit turó on un pastor encaminava el seu ramat d’ovelles.\nEl pastor, sense l’ajuda de cap gos, i amb una habilitat que només proporciona l’experiència de molts anys, conduïa el ramat des d’una bassa d’aigua on havia abeurat el bestiar, fins al turó en qüestió.\nEl Ferran i l’Ona estaven entusiasmats per la presència d’aquell centenar d’ovelles, sobre tot Ferran, a qui els animals sempre li han agradat molt.\nAquell pastor, a qui segurament la solitud de la seva feina i de l’indret no li permetia fer gaires coneixences, de seguida es va adonar que Ferran no treia l’ull del bestiar, i que estava molt content podent-se apropar i tocar a les ovelles.\nAmb la seguretat d’un mestre en el seu ofici, aquell pastor va decidir donar una breu classe de conducció d’ovelles a aquell vailet rosset que s’havia trobat aquell matí, i així va ser com Ferran, amb el seus cinc anys, i després de superar la seva habitual prudència en allò que li és desconegut, va conduir, per uns breus instants, un ramat d’ovelles per aquella estepa turca (kurda o armènia, segons interpreti cadascú), ajudat, això sí, pel que era el seu mestre momentani, però fent anar el bastó amb una corda lligada en el seu extrem, per a que les ovelles seguissin el pas degut.\nDesprés d’estar amb aquell pastor i les seves ovelles, vam seguir la nostra ruta, passant per carreteres molt poc transitades, i per petits pobles de noms efímers: Karakas, Külveren, Basgedikler, Bekler, Bas Gedik, Bayraktar…\nVam parar en un poble anomenat Orta Gedik, sense cap motiu, perquè sí, per veure com era. Era un poble petit, tant petit que la seva mesquita no tenia minaret. Els seus carrers es veien deixats, no eren més que part de l’estepa en la qual no s’havien construït cap de les poques cases d’una sola planta que conformaven aquella petita població.\nEn els murets exteriors d’algunes cases es podien veure algunes catifes esteses al sol. També hi havia grans munts de palla i moltes tifes de vaca posades a secar al sol.\nEn aquest poble, igual que la resta que vam veure, no s’hi pot trobar cap infraestructura, cap mena de servei. Es limita a ser una agrupació de cases, amb la seva mesquita, però poca cosa més. Segurament hi deu haver alguna petita botiga d’abastament, i el poble més gran de l’entorn potser té algun servei més que el foraster ni tan sols podrà apreciar. En tot cas la impressió és que per qualsevol cosa important la gent d’aquests pobles han d’anar a Kars.\nLa nostra següent parada va ser el poble de Yagkesen. En aquest cas la nostra aturada sí tenia un motiu, i és que en aquest poble hi ha una antiga església armènia, anomenada Kizil Kilise.\nL’església es troba en la part més alta del poble. S’ha d’accedir per un camí que sembla que sigui l’entrada a una casa particular. Hi havia tres gossos bordant amb cara de pocs amics. El conductor va dir que no podíem sortir del vehicle, però el cas és que no havíem arribat fins allà per tornar-nos-en sense veure l’església, així és que, com que els gossos no eren de gran envergadura, vaig treure el meu petit trípode per situacions d’emergència (i aquella ho era), i vaig baixar del cotxe amb el trípode desplegat en una mà, esgrimint-lo de forma amenaçadora contra aquells cans. En un tres i no res aquells ferotges gossos desconeguts s’havien convertit en uns simples animalets domèstics que no van gosar atansar-se a nosaltres.\nAixí doncs, salvat aquell obstacle, vam poder dirigir-nos cap a l’església.\nImpacta veure l’estat d’abandonament en què es troba aquesta església, la qual sembla que s’utilitza de magatzem. El seu interior estava ple de coses i d’estris diversos, cap d’ells relacionat amb una església. Inclús en el seu exterior, en una de les seves parets hi havia molts sacs apilats, i en una altra hi havia apilades tifes seques de vaca.\nLes finestres de l’església estaven tapades amb pedres, quedant el seu interior totalment a les fosques. La impressió era que aquest antic monument està totalment abandonat, sense cap manteniment, sense cap vigilància per part de les autoritats.\nA la part baixa del poble hi havia un rierol, on hi vam poder veure alguns dels pocs arbres que vam poder contemplar per aquells indrets.\nVam seguir la nostra ruta fins arribar al poble d’Ogüzlu, on s’hi enlairen les restes d’una antiga església armènia. Només es conserva una part de paret, doncs l’any 1936 un terratrèmol va deixar-la molt malmesa.\nPassejant pel poble d’Ogüzlu vam poder veure com els homes feien les tasques agrícoles, mentre les poques dones que vam veure estaven a les seves cases, a la mesquita, o caminant pel carrer (que no passejant) en direcció a algun o altre lloc determinat.\nAquella jornada que vam passar pels voltants de Kars va resultar molt enriquidora, i si bé hi ha molts altres indrets per conèixer, un sol dia de recorregut, el que un cregui més adequat, serà com a mínim necessari per conèixer una mica tota aquella regió.\nNo he mencionat la ciutat abandonada d’Ani, antiga capital del regne d’Armènia, situada a 45 kilòmetres de Kars, al costat de la frontera armènia, perquè per referir-se a Ani cal fer-ho en un post dedicat únicament a la mateixa, cosa que faré properament.\nAquell dia, de tornada a Kars, des de l’interior del nostre vehicle, es veia passar amb lentitud aquell paisatge monòton que oferia l’estepa quan ja s’apropava la fi de la jornada. Passada una carretera de terra en mal estat, quan la mateixa començava a millorar, vam veure un ramat d’ovelles guiades pel seu pastor. Ferran, des del seient de darrera, de seguida va assenyalar aquell ramat, esperant potser que el vehicle parés per poder exercitar-se en les seves noves habilitats adquirides unes hores abans, però lentament, com el paisatge que ho envoltava tot, el ramat va anar allunyant-se fins que va desaparèixer, i la llum càlida del vespre que anava minvant indicava que el dia tocava a la seva fi.\nL'entrada va ser publicada el 2013, Kurdistan, Orient Mitjà, Turquia, Turquia 2013 i etiquetada Alt Karabagh, Ani, Armènia, Azerbaidjan, Bas Gedik, Basgedikler, Bayraktar, Bekler, estepa, Geòrgia, Karakas, Kars, Külveren, Kizil Kilise, Kurdistan, Kurdistan turc, Ogüzlu, Orta Gedik, ovelles, Turquia, Yagkesen per altresindrets. Guarda l'enllaç permanent.\n2 pensaments sobre “Una aproximació als voltants de Kars (Kurdistan turc): els confins de Turquia II.”\nKim el 16/09/2013 a les 10:24 va dir:\naltresindrets el 16/09/2013 a les 17:06 va dir:


Casa Valdevaqueros II Tarifa Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDulce Nombre ,10, Valdevaqueros, Tarifa, Espanya, 11380 - Veure al mapa\nMés informació sobre Casa Valdevaqueros II\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Tarifa, Casa Valdevaqueros II és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Casa Valdevaqueros II, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, lloguer de bicicletes són només algunes de les comoditats que fan que Casa Valdevaqueros II sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Piscina exterior, buceig, ping pong, jardí, esports d'aigua (no motoritzats) de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Casa Valdevaqueros II.


Gent Normal: LA ERA DE LES 'POOL PARTIES'\nLA ERA DE LES 'POOL PARTIES'\nUn cap de setmana de marge és el que ens han donat els organitzadors de l'ERA entre la festa electrònica diürna per antonomàsia, el Sònar, i la pool party més sonada i hedonista de l’estiu. I és que la combinació d'electrònica i sol és tan perfecta com el matrimoni anxova-seitó o cervesa-braves.\nUn any més, a Llagostera, a la Masia de Can Gascons, podrem gaudir del festival petit i cuidat que van començar a organitzar una colla d'amics gairebé sense voler. La primera cita de l'ERA de les dues programades per a juliol s'ha consolidat com un festival quasi exclusiu, l’aforament es limita a 500 persones amb un cartell a la punta de llança de l'avantguarda.\nEl format és el mateix que l’any passat. A les 14 hores s’obren portes. Donen el tret de sortida la crew de Discos Paradiso. La botiga de (principalment) música electrònica de referència a Barcelona estarà representada per Abu Sou i dj Bruce Lee, dos habituals dels plats en festes i festivals i també del Moog. Musicalment prometen el que ells vulguin (techno, house o espiritual jazz). El que és clar és que escalfaran motors a base de joies úniques rebuscades en gavetes de vinils.\nSeguidament, el francès resident a Barcelona Optmst presentarà el seu primer EP, 2 minute warming. Un tractat de R’n’B futurista per a amants dels beats trencats. Melodies pop i ritmes trap es donen la mà en el que serà una sessió enfocada a la pista i gastar sola funkejant de valent.\nResident a Eivissa, Vallès serà l’encarregat de donar continuïtat a la festa. Com no podia ser d'altra manera venint d’on ve, i tal com es pot comprovar en el seu primer treball, St. Lucia, la seva música beu directament del house baleàric amb arranjaments jazzeros i molt de groove. Els seus 22 prometen frescor i són la millor transició cap al consolidat Marc Piñol.\nPoca cosa cal dir del veterà productor d’Hivern Disc. Les seves sessions estan marcades per l’elegància i les progressions mesurades orientades principalment al techno, tot i que per a un capvespre al mig de l’increïble paratge de l’ERA, el seu vessant més minimal pot ser garantia de gest i refinament.\nA les 22 hores començarà el live del cap de cartell, el xilè Ricardo Tòbar. Amb treballs per a Border Community, i amb nou treball per a Cocoon aquest 2015, la garantia de qualitat sembla assegurada. La seva electrònica té ànima rockera, la distorsió i l’experimentació hi són molt presents, així com els ritmes orgànics, i imprimeixen al seu so un caràcter electro que farà les delícies de tots els assistents. Per tancar, el veterà Undo farà valer la seva experiència en els més variats clubs amb un menú degustació centrat en el techno carregat de melodia.\nA part de la música i la piscina, Fleamarket disposarà de paradetes de roba i música i, com a novetat, el col·lectiu Ameba de Barcelona donarà l'oportunitat als assistents de fer anar bateries, remenar sintetitzadors i deixar córrer la seva creativitat.\nAl web trobareu totes les possibilitats de transport per arribar al festival. Més fàcil no us ho poden posar. Prepareu banyador i tovallola. Ara que s’ha acabat el PopArb, la de Can Gascons serà la piscina més festivalERA de Catalunya.\nPublicado por Lluís Huedo a les 14:24\nEtiquetes: discos paradiso, Era Electronica, Festival'era, festivals, Fleamarket, hivern discs, Marc Piñol, Optmst, Ricardo Tòbar, Undo, Vallès


El Silenci - Valors\nJoan Salicrú| 17/12/2004 |2004, Valors Revista|\nLa nostra societat està malalta de sorolls. Tothom es queixa i rondina del brogit que hi ha a les nostres ciutats. Fins i tot hem inventat un aparell per registrar els índex de sorolls dels diferents ambients. Segurament la majoria de sorolls són evitables, però ens hem acostumat a uns nivells de soroll tan elevats que hem oblidat la importància del silenci. Només així s’entén que ens deixem envair per la televisió, la ràdio, la publicitat i tota mena de propaganda que contínuament adrecen a les nostres oïdes. Paraules i imatges que ens arriben amb una característica comuna: se’t comunica alguna cosa, però tu no pots comunicar-te. Poc a poc ens anem tornant sords i reduïm d’una manera considerable la nostra capacitat d’escoltar. I aquesta sordesa es manifesta en la comunicació. Així, la majoria de persones, quan parlen criden. I el crit no és precisament el millor dels diàlegs.\nEns hem conformat amb la simple acumulació de dades, com si aquesta fos la clau per viure i prendre les decisions més encertades. Per actuar correctament només necessitem tenir totes les dades però sense saber-ho esdevenim persones superficials i frívoles, perquè la comprensió i la reflexió, demanen assossec, temps i sobretot silenci. El pensament necessita un marc adequat perquè pugui brollar: un temps de silenci. Tenir temps per al silenci significa temps per a pensar, per trobar-se a si mateix, per sentir els altres i per ser permeables al món. Segurament l’atabalament amb què vivim, el consumisme desmesurat en què ens hem instal·lat són un signe extern de la poca formació que tenim per viure i escoltar el silenci.\nNo oblidem que el silenci és la matriu on es gesta la cultura i creix la llibertat de les persones perquè madurin les seves opinions i les seves preguntes. És l’àmbit on reposem les opcions i les valorem de manera adequada. I sobretot és el lloc adequat perquè sorgeixi “la paraula”. Aquella que fa que les nostres converses no siguin un anar repetint allò que escoltem, sinó un diàleg fecund i ple de continguts. Aquella que fa que la nostra vida s’ompli de sentit perquè sigui més humana.


ALTRES HISTÒRIES DE LLEIDA: LA PANERA I LA GIMNÀSTICA REVOLUCIONÀRIA\nLA PANERA I LA GIMNÀSTICA REVOLUCIONÀRIA\nLa majoria de lleidatans sabran de l'existència de La Panera, alguns de passar-hi per la vora, altres pel seu interès per l'art, però potser molt poca gent relaciona aquest edifici amb uns fets no massa coneguts i oblidats a causa del terrabastall de la Guerra Civil.\nAquests fets tenen a veure amb una pràctica que es va estendre durant la Segona República i que es conegué com a gimnàstica revolucionària. El lector possiblement pensi immediatament en un mètode per a mantenir-se en forma estès durant el període republicà i poc convencional, però la cosa no va per aquí. Aquest concepte tenia en Joan Garcia Oliver, un sindicalista anarquista de Reus, en un dels seus màxims ideòlegs, juntament amb Durruti, Ascaso i el grup Nosotros. Aquest grup i un bon nombre de militants de la FAI (faistes) apostaven per la conquesta del poder mitjançant un cop de força com a mètode per fer triomfar la revolució que havia de conduir a una societat anarquista. L'anarquisme català sempre havia tingut dues ànimes, l'anarcosindicalisme (Bakunin) i l'anarcocomunisme (Kropotkin), lligades a dos dels seus principals ideòlegs, l'anarcosindicalisme havia estat majoritari des de principis del segle XX.\nPerò les dures condicions socioeconòmiques, que patien els treballadors derivades de la crisi econòmica de 1929, va fer que els partidaris de la gimnàstica revolucionària es fessin amb el control de la direcció sindical i es mantingués la divisió durant tota la república entre partidaris i detractors d'arribar a la societat anarquista per aquesta via, la CNT va patir arrel d'això una de les pitjors crisis internes que només va unir temporalment la Guerra Civil. Els detractors de la gimnàstica revolucionària van arrenglerar-se a l'entorn del trentisme, entre els quals s'hi comptava Joan Peiró. A Lleida, la divisió no va ser entre trenstistes i faistes, sinó entre faistes i partidaris del Bloc Obrer Camperol (comunistes) que formaven part també de la CNT a principis dels anys trenta. La sortida dels comunistes de la CNT va deixar els faistes com a sector majoritari dins del sindicat.\nLa gimnàstica revolucionària pretenia mantenir la tensió constant entre l'estat i la classe treballadora, mitjançant un seguit de revoltes armades encapçalades pels anarquistes fins a aconseguir sumar prou forces per tombar l'estat i proclamar el comunisme llibertari. L'estratègia va començar a posar-se en pràctica el 1932 amb l'intent d'aixecament de l'Alt Llobregat, el seu fracàs va comportar les primeres represàlies. La següent revolta es va programar pel gener de 1933 i aquest cop sí que va tenir ressò a Lleida. A Lleida, s'hi havia constituït un grup de la FAI que anà establint contactes amb anarquistes favorables de diferents poblacions properes.\nLa Panera, antiga caserna i actual centre d'art\nLa tarda del diumenge 8 de gener de 1933, la FAI havia acordat iniciar un altre intent revolucionari a tot l'estat. A Lleida, els objectius que s'havien fixat eren la Panera i la Seu Vella, els dos punts eren casernes militars. La Panera va ser el punt on es desenvolupà tota l'acció aquella tarda a Lleida. Els diferents grups armats estaven amagats als voltants del turó de la Seu, a la zona de Camp de Mart, un primer grup havia d'atacar la caserna de cavalleria de la Panera i aconseguir armes per intentar assaltar la Seu.\nEl primer grup, format per quatre persones, un dels quals era Joan Llussà, es va dirigir a l'únic sentinella de guàrdia, el van immobilitzar i es van dirigir a l'interior on hi havia dos sergents. En dirigir-se als sergents, els assaltants els van obligar a aixecar els braços, un d'ells s'hi va negar i va desenfundar la pistola al més pur estil oest i va començar un intercanvi de trets. El resultat de l'assalt a la Panera va ser d'un sergent i dos assaltants morts, diversos ferits, entre soldats i assaltants, un d'aquest últims moriria també, i desenes de detinguts. A més, sembla que alguns dels conxorxats van acostar-se des de la banda de Camp de Mart a la Seu i van realitzar algun intent que els va costar un quart mort a causa dels trets dels sentinelles de la Seu.\nLa ressaca de l'intent va ser important per l'anarquisme lleidatà, no sols arrossegava una divisió interna en l'àmbit estatal, sinó també dins de les comarques de Ponent amb els bloquistes, ara havia de suportar la repressió i a més la divisió de criteris entre l'anarquisme local respecte l'assalt a la Panera, no tothom hi estava d'acord. La mort del soldat va donar lloc a una mostra pública de dol que va tenir trascendència i en canvi els anarquistes van haver de tastar l'amarg gust de la derrota, els quatre morts van ser duts al cementiri amuntegats en un carruatge.\nTot i la repressió, els participants van sortir al cap de poc temps de la presó i van organitzar el Comitè de Defensa Confederal a Lleida, una espècie de milícies anarquistes. Aquests grups paradoxalment serien els que pararien el cop dels feixistes i militars després del 18 de juliol de 1936. Per la seua banda, la Panera, després de la Guerra, passaria de ser una caserna militar a ser un camp de presoners on hi farien cap alguns anarquistes capturats per les forces franquistes; novament, la Panera es va convertir en el símbol de la derrota del moviment revolucionari lleidatà.\nPublicat per Jordi a 21:09\nJordi Bonvehí i Castanyer 1 de desembre de 2011 a les 21:50\nSaps que després del tiroteig al bar Alhambra de Manresa del 6 d'abril de 1923, el grup "Los Solidarios" (del qual formava part el propi García Oliver) decideix abandonar l'enfrontament directe amb els pistolers pagats pel Sindicat Lliure i preparar allò que Joan García Oliver denominarà la "Gimnàstica revolucionària", començant per recaptar fons per a preparar la revolució.\nEt deixo l'article, del "Tiroteig al Bar Alhambra" http://goo.gl/aSFTG\nJordi 7 de desembre de 2011 a les 8:40\nGràcies, Jordi. Doncs sí, i així mateix ho explica a les seues voluminoses i interessants memòries en Garcia Oliver. No tinc constància que el reusenc passés per Lleida, al Segre no va arribar el pistolerisme, però sí la gimnàstica revolucionària.\nodile carabantes 9 de gener de 2013 a les 20:18\nmolt interessant! gràcies per l'article!


NUESA LITERÀRIA: January 2016\nL'aigua transparent del llac del cor\nNo em faràs por, destí fatxenda, que vols ser més poderós que el meu alè i que el meu amor. La meva ment construirà l'esperança que afirmes que no tinc. Sóc de la llum damunt del mar i no em fa por la mort; temo més no poder viure com jo sóc, o no donar vida, o no assenyalar aquell blau tan intens de les cales, o no afirmar que aquell cos tan nu, i tan bru, és la màxima expressió de la bellesa, i que el pensament que el cos té a dins i que és tendresa i amor i consciència és encara infinitament més bell.\nNo em fas por, destí orgullós i cregut, que et penses més fort que jo; jo et construeixo i decideixo com ets; i si t'entestes a ser odiós, jo et faré bell; i si maldes per ser mesquí, jo et faré bo. Sóc jo qui mana, i qui faig i desfaig; per això no et tinc por, perquè tu seràs l'obra de la meva ment humana i lliure.\nMentre hi hagi Lluna, i minvi, i torni, i creixi, cap nit no serà eterna.\nMentre el vent de Sant Llorenç dugui flaires de romaní i de pins, tindré una llar i una pàtria.\nMentre pugui gargotejar mots com si en ells hi reposés la meva vida, sense cap més interès que convertir-los en l'aigua transparent del llac del meu cor, seré lliure, i tindré forces per a dir-te que t'estimo, sense voler res de tu, sense necessitar res de tu.\nMentre sàpiga qui sóc, i ho vulgui ser, tant em farà allò que et pensis que sóc jo i allò que et creguis que jo vull ser.\nMentre hi hagi un sol damunt del mar, ni que jo no hi sigui, estaré viu; i algun bocí de mi serà escuma blanca, o sal, o sorra de color canyella, o pell bella d'algú, o nineta d'un ull, o somriure d'infant, o cançó, o vers, o amor.\nMentre sàpiga què vull, i ho vulgui, tant se val si ho tinc o no, perquè allò que tinc és allò que vull.\nPosted by Nuesa Literària at 7:41 AM No comments:\nLabels: Felicitat, Llibertat, Mort\nJo sóc dels dilluns de Calella\nNo és el dilluns el que és lleig; som les persones que el fem lleig, i dur, i fred, i cruel. Perquè els dilluns, el Sol daura les cales de Calella, allà a on els pins escampen aromes de llibertat, i a on la canyella tenyeix els llits de les platges, i a on les onades piquen els racons ignots d'un paradís solitari.\nÉs en dilluns que els granellons de llum i l'estridor de la mar canten la vida. I en dilluns penso tot això i em sento viu.\nSi el dilluns es percep esquerp i anguniós, és per la programació que els servents de la gran màquina monstruosa del sistema trena dins del Hardware del nostre cap; els homes amb màscara blanca i sense rostre que condemnen els qui canten sense samarreta asseguts en un platja com si viure fos una benedicció i com si les persones fóssim lliures. Els homes amb màscara malden per dirigir, controlar i orientar l'educació vers els dilluns freds, gèlids, preocupants i preocupats, foscos, desesperants, anguniosos...\nEns programen per a ser ciutadans del dilluns, i per a creure'ns que el que no és del dilluns és una broma buida i gens important perquè no produeix. Però jo sóc dels dilluns de Calella, dels boscos perduts de la Cala Estreta, de la llum infinita d'un Sol que sempre hi és. I em declaro conqueridor de l'alegria per als dilluns, de la tendresa per als dilluns, de la llibertat per als dilluns; sense pressa, ni por, ni foscor.\nNo és el dilluns el que és lleig; som les persones, si ens pensem que ho és, les qui el fem lleig.\nPosted by Nuesa Literària at 3:09 PM 1 comment:\nLabels: Educació, Felicitat, Llibertat\nEls altres nazis.\nDones i nens assassinats per l'exèrcit roig a Alemanya al 1945 (Imatge de domini públic extreta de l viquipèdia)\nEt molesta que parli malament dels bons; però qui és bo? Qui ha triat el bàndol? Néixer en una ciutat o en una altra? Sota un règim o un altre règim?\nVoldries que fos més fàcil tot, poder odiar els culpables, o aquells qui el teu cap fa culpables. Però qui executa un genocida és un assassí, sense que això vulgui dir que el genocida no sigui un genocida. Voldries emocionar-te amb una guerra, o si més no amb el seu resultat, però això és impossible; una guerra pot ser horrorosa si es guanya, o tremendament horrorosa si es perd, però mai no deixa de ser horrorosa.\nVoldries creure que la brillantor de les medalles dels alliberadors simbolitza l'honor i la glòria dels bons, però tot és un consol balmat que ignora o oblida molt de dolor i molta derrota.\nCent-mil persones violades a Berlín per les tropes dels països aliats al llarg del mesos posteriors a l'alliberament. Gairebé dos milions a tota Alemanya. Les víctimes, normalment dones, d'entre vuit i vuitanta anys.\nHeus aquí una frase pronunciada per un soldat soviètic, dels que va entrar a Alemanya a la segona guerra mundial, i publicada per Svetlana Alexievitxal al llibre «La cara no femenina de la guerra»:\nÉrem joves, forts, i feia quatre anys que no vèiem dones. Intentàvem de pescar dones alemanyes i... deu homes van violar una noia. No hi havia prou dones; tota la població escapava de l'exèrcit roig. Per tant, agafàvem nenes de dotze o tretze anys. Si plorava, li posàvem alguna cosa a la boca. Ho trobàvem divertit. Ara no puc entendre com vam ser capaços de fer-ho. Un xicot de bona família! Però jo era així.\nSegons J. Robert Lilly, varen ser onze mil les violacions dutes a terme per soldats dels Estats Units a Alemanya durant la conquesta de les ciutats controlades pels nazis; violacions en grup dutes a terme per soldats americans a punta de pistola.\nSegons el corresponsal de guerra australià Osmar White, de tant en tant, alguns grups de soldats americans, al llarg de la seva marxa per Alemanya, entraven en alguna casa, amenaçaven una família, i violaven les dones, nenes incloses. Alguna vegada els caps de l'exèrcit americà jutjaven i condemnaven els soldats que varen cometre aquestes accions, moltes vegades es feia la vista grossa, o s'actuava de ferm només si els culpables eren negres.\nSegons Perry Biddiscombe, sembla que els francesos que van entrar a Alemanya varen cometre més de mil quatre-centes violacions de persones civils durant l'alliberament del 1945.\nI nosaltres? Nosaltres espectadors del segle XXI que hem vist la història repetir-se massa vegades serem capaços d'assegurar que nosaltres no ho hauríem fet perquè som els bons? El nostre cor vol cridar-ho, assegurar-ho, jurar-ho... però tenim un nus a dins, en algun racó de la ment, que coneix la nostra profunda animalitat, la indiferència moral de l'animal humà de la manada, la rutina que fa que perdem la percepció de la categoria de miracle que té cada dia de la nostra vida, i cada persona que ens trobem a cada situació.\nVoldria arribar a casa teva i protegir-te en aquella nit fosca berlinesa; nit de derrota o de victòria; nit de ràbia impossible per la bogeria cruel dels últims deu anys. Nit que enyora un temps en què entonàvem el "Still Ruht der see" quan els nens s'adormien com àngels mentre les brases de la llar crepitaven. Voldria que la vida hagués anat d'una altra manera, i que aquest mal que els "savis" consideren tan inevitable i tan relatiu, se l'hagués fotut pel cul aquest déu inventat que beneeix exèrcits i condemna persones a l'infern. Després d'Austwitchz ningú hauria de tornar a predicar un déu amb barba blanca que premia els bons i castiga els dolents, un déu que resta assegut en un tro celestial mentre els innocents pateixen l'orgia dels miserables. Després de Berlín, de Dresden, a on els aliats per primera vegada vam bombardejar sobre la població civil, després de les dues úniques bombes nuclears llançades per una potència... Silenci i humilitat.\nDeixeu de lluitar pel poder que no du enlloc.\nDeixeu de treballar pel creixement material, que ens acabarem morint.\nAsseieu-vos una estona vora el foc, canteu amb nosaltres, i espereu la nit. El silenci de la volta fosca del cel emplenarà els vostres somnis, i brillaran els estels. La pau construirà l'alegria; i ens morirem igual, però amb amor i no amb odi.\nOblideu els mites que us fan guerrejar, tenir raó o no tenir-la en allò que ningú no sap, ser més que un altre per unes causes que no tenen fonament. Deixeu els escalfaments mentals que entronitzen les ofenses i fossilitzen les rancúnies. Espereu la nit i estimeu-vos.\nVideo penjat a YouTube per Die Choristen. Us recomano aquest cor, de gran qualitat, que sobreviu com pot a Alemanya i que ho fan genial. http://www.diechoristen.de/about\nPosted by Nuesa Literària at 11:34 AM 4 comments:\nLabels: Alemanya, Berlin, Pau\nL'infern de Hitler en un vagó de metro de Berlín.\nDes del capdamunt d'aquestes escales del LustGarten, Adolf Hitler etzibava les seves bravuconades i els seus discursos populistes, de vegades davant de més d'un milió de persones.\nAixò que escric aquí està escrit literalment al cel; concretament en algun punt del cel del damunt del nord de França. I això és així perquè ho estic escrivint a l'avió que em torna de Berlín a Barcelona. I el tema del qual vull parlar és una realitat desapareguda de Berlín, però present de manera invisible a la història, als espais, i en alguns edificis. La raó de la seva desaparició rau en el fet que la majoria d'alemanys són bona gent, i humils, i savis. Bona gent perquè comparteixen com tota la bona gent l'horror pel nazisme i el que va significar. Humils, perquè han reconegut i condemnat sense matisos l'error de la generació que va callar o que va ser còmplice d'un horror difícil d'assumir. I savis, perquè ha prohibit qualsevol expressió que pugui retre homenatge o evocar nostàlgies vers un temps i una gent que no mereixen ser recordats més que per reflexionar sobre el fet que el seu horror el portem els humans als gens com una potencialitat que en determinats moments por explotar i destruir persones; només ha de ser recordat aquest horror per assegurar-nos que no tornarà a passar, i per analitzar els errors intel·lectuals o animals que ens poden acostar a la abominable repetició d'aquesta història macabra i pudenta.\nAltres estats no han fet el mateix que els alemanys, i continuen sostenint fundacions que fan homenatge a feixistes, o mantenint creus immenses damunt de les cendres dels presoners esclaus i del seu maltractador i assassí.\nAquest dies he evidenciat l'infern de Hitler dins d'un vago de metro a Berlín. I penso en el Berlín somniat per l'excaporal bevedor i arruïnat, mal pintor, i que fou un nen maltractat i humiliat pel seu pare. Un nen ple de traumes i de tics ideològics inhumans, amb un profund complex de culpa i una tendència masoquista que l'avergonyia. Aquest Berlín somniat era un Berlín de persones rosses amb els ulls clars, altes, fortes, moralment tradicionals, amb una estètica folklòrica germànica, sobrehumans pel que fa a l'esport i invencibles a la guerra; ciutadans d'una ciutat ortodoxa, com una nova Roma, amb parets llises i dissenys neoclàssics, sense gent estranya, ni estrangers, ni homosexuals, ni cap mena de persona que es comportés d'una manera diferent a allò que la moral tradicional exigia.\nI dins del vagó de metro a on viatjàvem en un determinat moment de la nostra visita a Berlín, dues noies s'abraçaven i es feien un petó als llavis, cinc joves d'origen musulmà, que parlaven alemany, se n'anaven de festa. Ben a prop, asseguts i agafats de la mà, hi havia una noia de color, d'origen africà, i la seva parella: un noi panotxa amb els ulls blaus i la pell blanca com una satalia. I pel damunt nostre, un Berlín ple de Graffitis que desprèn una bellesa lliure que no obeeix cap protocol urbà; no pas una nova Roma neoclàssica.\nAquell miserable malalt que a finals dels anys trenta del segle XX va somniar una Europa ària, sense homosexuals, ni parelles de diferents races, ni llibertat de pensament, d'estètica, d'estil, de moral... veu el seu fracàs sintetitzat dins d'aquest vagó de metro de Berlín que passa tan a frec del seu búnquer segellat i oblidat en la foscor, allà mateix a on es va suïcidar vuit metres sota terra. Aquell pobre ésser amb l'anima podrida, que va assassinar més de sis milions de persones de totes les edats i condicions, hauria de donar voltes i més voltes dins d'aquest vagó de metro i observar qui surt i qui entra. I descobrir la bellesa de la llibertat, de les diferències, del caos, de l'alegria... El seu càstig podria ser descobrir la vida que va escapçar, que és la vida que ha vençut, i amb una mica de sort, i de cosmos, dissoldre el seu mal amb la llum del Sol de l'amor i la llibertat.\nEl Búnquer de Hitler està vuit metres per sota d'aquest pàrquing de cotxes.\nEl sinistre Ministeri de l'Interior de Göering\nEl memorial a les víctimes de l'Holocaust\nDe nou el LustGarten\nEscrivint a l'avió, a 11000 metres d'alçada.\nPosted by Nuesa Literària at 1:46 PM No comments:\nBerlín està imantat per milions d'amors que no van ser, i milions d'amors que han estat, són i seran\nLa neu, a Berlín, i suposo que a tot arreu, és un regal; el vestit de gala que el cel regala al paisatge. A la ciutat, sobretot si és experta en neus i freds, la neu és el millor joc per als infants, el millor abillament del solstici d'estiu, la túnica més noble d'una capital que es fon amb la natura de l'atmosfera. En un Berlín reconstruït i ple d'imants arreu, la neu és màgia. Quan parlo dels imants, em refereixo als imants dels quals parlava Saint Exupery, a les forces que polaritzen el cor. A Berlín potser no hi ha gaire edificis antics, però és profundament antic, essencialment ancestral. Berlín és ple de gent invisible que (per a la nostra limitada ment que fabrica l'espai i el temps per a ordenar els éssers i comprendre'ls) ja no hi són; gent que es mouen amunt i avall conscients o inconscients que ja no hi són; alguns, feliços, continuen jugant dins del Tiergarten a llança-se boles de neu o a fer ninots. D'altres, són tancats vuit metres sota terra dins la foscor i la fredor d'un búnquer segellat, que al damunt ara hi té un pàrquing de cotxes, i no saben sortir-ne, tot i que el seu cor és encara més fosc que el búnquer esborrat de la història; algun dia ho aconseguiran i seran lliures, i esdevindran ben diferents a com són ara. Berlín està imantat per milions d'amors que no van ser, i milions d'amors que han estat, són i seran. La neu simbolitza el misteri de tot allò que no sabem. Quanta gent plora, en aquest precís instant en què estàs llegint això, a tot el món? Quanta gent s'ha enamorat a Berlín? Quanta gent ha trobat a faltar a algú? Quants han cantat una nit de Nadal a la vora d'una llar?\nUs convido a llegir un relat sobre un drama que va succeir a Berlín al 1945, i que fa uns quants anys em van publicar dins d'un llibre; no us espanteu, és curt. Feu click:\nAl Fons del Carrer\nPosted by Nuesa Literària at 2:09 PM No comments:\nEl meu discurs de Kennedy al Rathaus Schöneberg de Berlín\nEl meu discurs que repeteix el de Kennedy.\nI al següent enllaç, l'original: https://www.youtube.com/watch?v=56V6r2dpYH8\nQuan vaig viatjar a Escòcia vaig prometre que em banyaria al Llac Ness, i ho vaig fer. Ara que he anat a Berlín, he acomplert una altra promesa que m'havia proposat, que és la de repetir part del discurs de Kennedy a Berlín al mateix lloc on el va pronunciar.\nL'Ajuntament del barri berlinès de Schöneberg no és un lloc gaire turístic, potser per això, dissabte passat al matí, estava gairebé buit. Podria destacar-ne el seu estil senyorial, els quadres, el collage de vidres de colors de les finestres, les columnes interiors folrades de fusta, les catifes, el silenci de l'escala majestuosa amb la catifa vermella que duia al pis de dalt; una escala per la qual va pujar John F. Kennedy el dia que va pronunciar el seu discurs més famós a Berlín, i que feia l'efecte de ser l'escala d'un palau, el gran palau de la llibertat i de la democràcia.\nVull incidir en el silenci, el silenci del gran edifici, i l'olor de llibre que se sentia arreu. Tot plegat regalava una sensació pacífica de dignitat i d'història. Olor de llibre, de moble vell, de fusta noble. I Kennedy es percebia a prop, com si ens estigués mirant, com si fos allà.\nL'estrany i sorprenent, en una època de terrorisme i d'inseguretat, fou que, allà dins, hi vam entrar quatre adults i quatre nens, i que tot i ser un edifici oficial, ningú no ens va preguntar ni a on anàvem, ni per què hi entràvem.\nDes del balcó, damunt d'una plataforma muntada específicament per aquest acte, JFK es va dirigir a milers de Berlinesos, i va pronunciar potser la frase més famosa i coneguda de tots els discursos que un president dels Estats Units ha pronunciat mai a Berlin: «Ich bin ein Berliner» "Jo també sóc berlinès".\nCom ja he comentat, i com podeu veure al vídeo, vaig poder acomplir la meva promesa, tot i que a la plaça de davant de l'edifici, a l'exterior, que és a on vaig posar-me a discursejar (a les escales davant de la porta principal), hi havia mercat, i això va provocar que acabés tenint més públic del que esperava, si bé no tant com el que va tenir el president Kennedy el 26 de juny de 1963, cinc mesos abans de ser assassinat.\nUn senyor molt amable, del barri, que casualment passava per allà, ens va explicar detalls de l'esdeveniment del discurs de Kennedy.\nVa ser molt emocionant, perquè vaig estar molts mesos investigant la localització, revisant vídeos, examinant els edificis que sortien al vídeo, els quals encara es conserven amb les façanes idèntiques, i les finestres del "Rathaus" amb els vint-i-quatre quadradets del marc blanc, les quatre columnes de secció rodona de l'entrada, el rellotge superior de la façana, els blocs de pisos del davant amb la cantonada arrodonida amb un angle de 135º, la porta de metall treballat amb fantasies, el pom afaiçonat amb antropomorfismes...\nFinalment vaig aconseguir el meu objectiu, amb l'afegit inesperat de poder entrar a l'edifici i de percebre el silenci estrany i relaxant de la història, l'olor de llibres, el disseny de les escales i dels mobles...\nPosted by Nuesa Literària at 9:48 AM No comments:\nLabels: Berlin, Escrits biogràfics\nBerlín, caos, bellesa i llibertat.\nEls estudiants, als pupitres, duen gorra, si ho volen; i al costat de la llibreta, potser hi tenen un refresc de cola; però estan en silenci, escoltant atentament un professor que captiva la seva atenció.\nEls policies, alguns, van amb els cabells llargs, i acostumen a dur piercings, o tatoos; els revisors del tren, si fa no fa, el mateix, però són molt eficients a l'hora de fer la seva feina.\nMilers de quilòmetres cap al sud, i més a l'oest, hi trobem els atacs d'histèria d'alguns que s'enfilen per les parets quan un alumne entra amb gorra a classe, o quan es menja un bocí de pa. De vegades, es deturen les explicacions per a solucionar el gravíssim conflicte de la gorra, o del pa, o del refresc de cola... mentre la resta de grup, com que s'avorreix, juga a llançar-se boles de paper.\nAl sud, els policies han de seguir la línia estètica marcada per no se sap qui. I els revisors. I tota una bonior de personatges que es vesteixen amb l'eina de l'autoritat, que sovint és vista com un vestit de gala, com una medalla. Les cotilles de les normes d'urbanitat no escrites són hereves d'aquelles obligacions que el Movimiento Nacional imposava als funcionaris que tractaven amb la gent.\nDesprés de dècades de dictadura de llei, arriben dècades de dictadura social, a on, malgrat que les lleis siguin democràtiques, les mentalitats dels nens del franquisme, i dels educats pels nens del franquisme, continuen creient en els tabús i en els codis que els seus avantpassats van haver d'empassar-se per imposició.\nA Alemanya, la societat de l'obediència de les tres primeres dècades del segle XX, va trobar la seva vergonya i el seu fruit maligne en els nens educats en ella, que anys després del seu període educatiu, serien o bé els impulsors de nazisme o els qui el van obeir sense dubtar-ne, perquè tenien ben après que l'obediència era un hàbit de les persones ben educades.\nPerò Alemanya va reconèixer l'error i va tenir el coratge de no oblidar la història, de condemnar-la i d'aprendre de les tragèdies. Ningú no va considerar que fos obrir ferides la decisió contundent d'il·legalitzar els símbols nazis o d'aixecar memorials i homenatges als milions de víctimes del govern alemany de la dècada dels trenta i dels quaranta. Ningú no va protestar pels símbols que rendeixen tribut als qui van morir intentant de saltar el mur. Ni pels memorials que condemnen la crema de llibres. "Els qui un dia cremen llibres, acabaran portant persones a la foguera" va escriure un escriptor alemany al segle XIX, cent anys abans que les seves paraules es convertissin en realitat davant de la Universitat més important de Berlín. La cita està gravada en una placa al mig de la plaça a on els nazis van calar foc als llibres dels pensadors contraris al règim la mateixa nit que van ser cremats i destruïts els negocis i les llars de milers de jueus. A Alemanya, els honora haver condemnat la barbàrie. Més al sud, aquesta obligació resta pendent, i no està ni escrita a les intencions dels governs que, una vegada i una altra, es neguen a retornar els morts de les cunetes a les seves famílies, i que fins i tot ho impedeixen i en fan mofa. Fet i fet, manen els hereus del franquisme, i arriben a sentir-se orgullosos d'un temps miserable de privilegiats pels diners i pel règim, un temps de trepitjats pel fet d'haver perdut una guerra, o de ser diferents o de ser pobres, un temps de religió imposada, de filosofies perseguides, de boques tancades, de toros i futbol els diumenges a la tarda tediosos sense poesia ni alè de llibertat. Un temps de roba fosca i grisa, nuesa demonitzada, i gent encarcarada i empobrida intel·lectualment.\nA Berlín, a l'estiu, hi ha gent que pren el sol nua als llacs o parcs de la ciutat. Són una mena de gent que van tombar un mur amb la força de la mateixa gent, i que després de tombar-lo, en van deixar trossos alçats, allà mateix a on aquests trossos havien estat, i els van convertir en art i en crit de llibertat. Allò que retallava ànimes, ara les alça. La bellesa ha deixat d'estar tancada als museus i de seguir una línia concreta marcada pels pedants. Berlín és caos, bellesa i llibertat. S'ha alçat damunt les runes. Ha enterrat els búnquers de l'odi. Exhibeix el seu passat i se'n declara enemic ontològic.\nPer això, com algú altre ja ha dit, considero que qualsevol persona lliure és ciutadana de Berlín. I com a persona lliure que intento ser, em sento orgullós de poder dir que jo també sóc berlinès.\nPosted by Nuesa Literària at 9:21 AM 1 comment:\nBerlín està imantat per milions d'amors que no van...\nEl meu discurs de Kennedy al Rathaus Schöneberg de...\nEls humans, normalment, som profundament avorrits.\nQuines contradiccions més interessants, Gertrude!\nEls últims exemplars d'una espècie caduca que amag...\nLa flaire pura del fang i de l'herba


57 periodistes morts el 2016, segons Reporters sense Fronteres\nL'ONG recull que molts periodistes han abandonat les zones de conflicte, una circumstància que converteix aquests països en "forats negres informatius on regna la impunitat"\nRedacció 19 Des 2016 - 10.28\nImatge apocalíptica d'un carrer d'Alep (Reuters)\nEl 2016 han mort assassinats menys periodistes que el 2015: un total de 57, deu menys que l'any passat, segons el balanç anual de l'ONG Reporters sense Fronteres, als quals s'ha de sumar 9 ciutadans que feien de periodistes de manera no professional i 8 col·laboradors dels mitjans de comunicació. La majoria han mort en països en guerra, i, entre aquests, el més perillós ha estat Síria, on han perdut la vida un total de 19 professionals, seguit de l'Afganistan, amb 10 morts, l'Iraq, amb 7, i el Iemen, amb 5.\nL'ONG considera que el descens respon al fet que molts han abandonat les zones de conflicte, una circumstància que converteix aquests països en "forats negres informatius on regna la impunitat", diu l'informe. En altres casos, mostra Reporters sense Fronteres, la brutalitat exercida per règims dictatorials contra els periodistes fa que aquests s'apliquin l'autocensura per por de ser assassinats. A més, tres quartes parts dels assassinats havien estat amenaçats anteriorment, la qual cosa, segons RSF prova "el fracàs de les iniciatives internacionals per protegir els periodistes".\nMèxic, el país on no hi ha guerra més mortífer\nEntre els països on no hi ha guerra, Mèxic ha estat el més mortífer per a la premsa, amb nou periodistes assassinats durant aquest 2016. L'organització denuncia l'actuació dels càrtels criminals que "escampen el terror als estats del nord-est del Golf de Mèxic". Segons RSF, l'objectiu és "dissuadir" els periodistes de "ficar-se en les seves qüestions" i per això "multipliquen els segrestos i els actes de barbàrie".\n180 periodistes a la presó confirmats i 52 segrestats\nEn el seu balanç anual, l'ONG també recull que a les presons del món hi ha gairebé 350 periodistes, però, d'aquests, només s'ha pogut confirmar que 180 hi siguin per exercir com a informadors. Es concentren principalment a Turquia, on, arran del cop d'estat contra Erdogan el mes de juliol, han estat empresonats fins a 40 periodistes. A les presons d'Egipte n'hi ha una trentena, i a l'Iran, una dotzena.\nA banda de víctimes i empresonats, també hi ha un gran nombre de periodistes segrestats: en concret, 52. La majoria dels segrestos tenen lloc al Pròxim Orient. D'aquesta cinquantena, 21 periodistes han estat capturats per Estat Islàmic.


Converses valentes per a directius - Feedback RH\nEts aquí:Inici»Eva News»Converses valentes per a directius\nConverses valentes per a directius\nDivendres, 10 juliol 2020 11:28\n“El valent no és qui no té por, sinó aquell que conquereix aquesta por.”\nAixí com al webinar 1 vam veure la importància de les converses en entorns incerts i identifiquem les converses clau per enfortir els equips, a la webinar 2 ens centrem en les converses valentes.\nQuè entenem per una conversa valent?\nUna conversa valent, segons el nostre punt de vista, és una conversa necessària que implica una alta intensitat emocional i que suposa factors importants de joc. Que hi hagi factors en joc vol dir que l’impacte d’una conversa valenta, ja sigui en les relacions o en els resultats, pot ser elevat.\nAl rerefons d’una conversa valenta hi ha la por en un major o menor grau. Puc sentir inquietud perquè no tinc clar com enfocar la conversa, perquè afrontar-la comporta sortir la meva zona de confort o perquè tinc por de les conseqüències.\nSi tot i la por, som capaços de portar-les a terme, generarem relacions i empreses més valentes.\nQuines converses costen més de tirar endavant? Què diuen els managers?\nTenint en compte la nostra experiència treballant amb mànagers i preguntant-los proactivament, hem obtingut una llista de converses valentes que inclouen un espectre ampli de continguts (donar una mala notícia, demanar ajut, parlar amb un superior, reconèixer alguna cosa ben feta, posar límits…).\nHi ha un rànquing estàndard de les converses valents? La resposta és NO.\nPodem estar bastant d’acord en la llista. Una altra cosa és en el rànquing de la mateixa. Constatem que el rànquing és personal i intransferible. Cadascú de nosaltres té el seu propi rànquing, fruit de la seva manera de veure el món i de la seva experiència.\nEn conseqüència, de cara a tenir una conversa valenta hem de tenir en compte en quin lloc de el rànquing hi ha la conversa per a cadascuna de les parts.\nQuè les fa difícils?\nEl que fa que siguin difícils i que costi fer-les és la por. La por té com a funció és avisar-nos i ens permet fer-nos càrrec d’allò que necessitem.\nNo tenir o perdre el reconeixement, els vincles, el suport.\nA perdre el control.\nLes emocions aflictives (por, ira, tristesa etc..).\nNo ser prou bo ….\nQuina actitud tinc davant la por?\nDavant la por em puc amagar, defensar o obrir-me. Quan m’amago o em defenso acostuma a ser perquè tinc el judici de valor que la por i les emocions aflictives són una cosa dolenta i / o tinc por de la por.\nCom obrir-nos davant la por o qualsevol emoció aflictiva?\nL’acrònim RAIN, o pluja de compassió, proposat per Michele McDonald i popularitzat per Tara Brach ens facilita tenir una conversa amb la nostra por:\n1) Reconeix la por: ¿De què tinc por?\n2) Obre’t a ella: Com és ? De què m’està avisant?\n3) Indaga amb amabilitat: Quina és la teva necessitat?\n4) Nodreix-te. Atén la necessitat: ¿De què em vull fer càrrec?\nSeguir aquests passos ens permet connectar amb nosaltres mateixos i això facilitarà connectar amb els altres.\nAbans de tenir una conversa valenta amb una altra persona necessito conversar amb mi mateix per escoltar-me, comprendre’m i donar-me suport.\nQuè és vital per dur a terme una conversa valent amb èxit?\nEn la preparació és fonamental crear les condicions necessàries perquè passi el que ens proposem. És a dir, preparar-internament i generar un espai segur i de confiança.\nDurant la conversa proposem oferir un sincer reconeixement en el primer tram de la conversa. És important estar molt atents a les reaccions de l’altre per ser flexibles. Ser flexible pot suposar parar la conversa si considerem que és el més oportú.\n“En una conversa, el que rebem sol ser reflex del que donem” -Anne Dickson-\nLes relacions humanes no són una ciència exacta. Ara bé, si tenim en compte el que hem compartit fins ara, és més probable que rebem el que hem donat.


‘Podcasting’, una altra manera de sentir la ràdio | Karma Peiró\n« Imágenes de las II Jornadas de Podcasting en Barcelona\n"La World Wide Web es muy primitiva" »\n‘Podcasting’, una altra manera de sentir la ràdio\n17/11/2005 per Karma\nPublicat a la revista Capçalera\nLes possibilitats d’interactivitat i de comunicació d’Internet augmenten cada dia, fent que milions d’usuaris connectats globalment per les mateixes eines inventin noves formes d’expressar-se.\nAra el podcasting promet canvis en la manera de fer i d’escoltar la ràdio de tota la vida. Amb aquesta tecnologia, qualsevol persona pot crear els seus programes radiofònics i aconseguir audiències que ja es compten en milers.\nPerò també permet que les emissores convencionals ofereixin els programes en format Mp3 per tal de ser escoltats quan es vulgui i on es vulgui sense necessitat d’estar connectats a un ordinador, dependre d’una situació geogràfica o d’un horari d’emissió. La SER i la COPE ja s’han apuntat al podcasting.\nEl podcasting és un fenomen que va començar fa just un any als EEUU. El seu terme s’agafa de la contracció de dues paraules: ‘iPod’ (un apareill reproductor de fitxers d’àudio en Mp3, els que es descarreguen per Internet) i ‘broadcasting’ (ràdiodifussió). Pot semblar una tecnologia incipient com per fer-li massa cas, però des que es va donar a conéixer no han parat de créixer el nombre de podcasts ni els seus seguidors. Molts dels aficionats ja parlen d’un gènere radiofònic nou sorgit de la interacció que es produeix a Internet. En realitat, és una derivació dels weblogs, on tothom pot escriure a la Xarxa el que pensa o sobre el que està especialitzat amb eines molt senzilles de publicació.\nUn invent amb bona acollida\nQuan es parla del creador del podcasting, tothom cita a Adam Curry, un presentador de la cadena MTV i empresari d’Internet. Segons explica a la Xarxa, el contacte amb molta gent a través del seu weblog, The Daily Source, li va fer pensar en la possibilitat de crear un programari (l’iPodder) que donés veu a les paraules escrites. El va posar gratuït a Internet fa un any i ja l’han descarregat més de mig milió de persones.\nAra, Adam Curry és tan popular que quan menciona un podcast d’algú altre, es doblen el nombre de descàrregues només per haver estat recomanat per ell. Ja hi ha més de 5.000 podcasts en anglès especialitzats en temàtiques molt diverses o dedicats a retractar realitats quotidianes de qualsevol part del món.\nA la revista Wired, Curry explica que el seu programa diari l’enregistra sovint des del cotxe connectant l’ordinador portàtil a la bateria de l’encenedor i un micro. Després el penja al seu weblog i més de 50.000 persones l’escoltan.\nAquesta popularització ha estat un dels principals motius pels quals les emissores de ràdio convencionals s’hagin apuntat a convertir el programes de més audiència en fitxers de Mp3. La BBC ho va fer el passat octubre amb el programa Fighting Talk i, al decembre, la Canadian Broadcasting Corporation (CBC) va introduir Nerd, dedicat a les noves tecnologies i realitzat pel periodista Tod Maffin.\nEn només 3 mesos, Nerd amb una audiència per les ones d’un milió de persones, va aconseguir que el seguissin unes 5000 a través del podcast. Maffin creu que la capacitat d’expressió i de comunicació que permet aquesta tecnologia pot revitalitzar la ràdio. “Ciutadans anònims estan difonen els seus interessos amb unes eines de gravació senzilles, un programari gratuït (compatible Pc, Mac i Linux), i una connexió d’Internet ràpida. Igual que van fer el bloggers fa uns anys amb el text, aquesta gent comença a canviar la naturalesa de la ràdio”.\nEn uns mesos, la BBC i la CBC han aconseguit tanta fidelització que ja oferten més de 30 programes entre les dues. Alguns encara pensen que es tracta d’una moda passagera, però un informe (del passat mes de març) del Pew Internet and American Life Project, diu que uns 22 milions de nordamericans tenen un reproductor Mp3 i més de 6 milions han escoltat alguna vegada un podcast.\nUna vegada passada la primera fase de proves de la majoria de cadenes comercials nordamericanes, ja pensen en fer rendible el podcasting. El talk show de Rush Limbaugh, dedicat a l’actualitat i a la política i seguit per 20 milions d’oients, ha començat a oferir els seus podcasts per 50$ a l’any.\nA casa també en tenim\nEs calcula que a Espanya hi ha uns 60 podcasts amb un contingut molt divers: des de tecnologia, a música, receptes de cuina, cinema, ciència, energies renovables, etc. El que no se sap encara és quànta gent els escolta. Per aquest motiu, des de la pàgina web Podcast-es.com s’està impulsant el I Estudi sobre el Podcast per aconseguir dades fiables sobre l’impacte i la força d’aquesta tecnologia.\nJosé A. Gelado va ser el primer en tenir un podcast al nostre país. Es va estrenar a l’octubre de l’any passat, amb el programa setmanal Comunicando. “Està dedicat a la tecnologia quotidiana, explicada de forma senzilla, amb una especial atenció a l’oci electrònic, a Internet, la música de lliure distribució i el software lliure”.\nGelado té 12 anys d’experiència com a locutor en diferents ràdios convencionals i comenta que fent podcast se sent, per primera vegada, realment lliure. “Em vaig animar a fer Comunicando pel que suposa controlar tots els aspectes d’un programa. El millor de l’experiència és la forma de connectar amb els oients i saber que, demà, aquest pot ser el creador d’un altre podcast”.\nGelado viu a Àvila, i la seva parella, Nieves Peña, porta un altre programa anomenat Guisando, dedicat a receptes de cuina. Segons explica, és la versió podcast dels consells d’una mare al seu fill quan se’n va a viure sol.\nLes xifres de descàrregues dels darrers Comunicando demostren que hi ha una mitja de 2000 oients per programa, tot i que en alguns casos han arribat als 7000.\nL’audiència de Guisando ja passa de les 1000 persones. L’estudi de gravació és una habitació de casa seva, equipada amb un ordinador, connexió ràpida a Internet, un bon micro i un programari lliure i gratuït anomenat Audacity.\n“A l’hora d’enregistrar fem el possible perquè soni amb qualitat perquè després s’escoltarà amb auriculars des d’un reproductor MP3”, diu la Nieves Peña.\nEntre els avantatges dels podcasts estan que l’oient escolta exactament el que l’interessa, pot aturar el programa, avançar-lo, o deixar el final per més tard sense perdre’s res en cas d’alguna interrupció.\nEn Pau Oliva és el creador del podcasting POF, un dels pocs que es troben en català. POF està dedicat a comentar les notícies que l’interessen a l’autor, de forma amateur, i no segueix una periodicitat. “A la ràdio i a la televisió tens interrupcions publicitàries i si et truquen per telèfon et perds un tros del contingut. Un cop a la setmana em passo els podcasts que m’interessen de l’ordinador al reproductor Mp3 i els escolto de camí a la feina”.\nEl cas de Daniel G. Cañete és un altre bon exemple: ell i l’Adam Porter fan el podcast Oilcast. Tots dos són periodistes, viuen a Catalunya i són especialistes en la temàtica ‘Energia i petroli’.\nPreparen dos programes per setmana i els fan en anglès. “Parlem de la actualitat dels mercats energètics, amb un ull cap a la geopolítica i el petroli”. Cañete reconeix que la diferència fonamental amb la ràdio convencional és la llibertat creativa i de continguts que permet el podcasting. “Encara que en el nostre cas hem escollit una formula més aviat convencional, podem parlar del que volem i com volem”.\nUn dels podcasts més seguits, en parla hispana, és el Bloguipodio, que es va estrenar el passat mes de febrer. Els seus creadors resideixen a Washington i bona part dels 15.000 oients que té són hispanoparlants. “El podcasting transtorna completament el model convencional de la ràdio al donar la possibilitat al ciutadà de crear el seu propi programa i distribuir-lo, a un cost molt baix, a milions de persones a través d’Internet”, diu Dabloguiman.\nPer últim, cal citar també a Minid.net, un repositori d’idees que ajuden al dissenyador Diego Lafuente a treballar de forma més eficient, ‘sense matar la diversió d’escriure i comunicar-se amb la gent’. Diu aquest blogger que enregistrar un podcast és una feina dura. “Ho faig a casa, amb les portes tancades per evitar el soroll de fora. Enregistro tot amb el mateix micro del portátil i el programa ‘Audacity’’.\nPreparant-se per a la sortida\nSegons estudis de mercat de la consultora GfK, només a Espanya es vendran enguany més de dos milions de reproductors Mp3. Un informe assenyala que ocupem el quart lloc europeu de vendes després de Gran Bretanya, Alemanya i França. La contínua reducció dels preus i l’augment de l’oferta de models, amb noves funcionalitats, són els principals motius d’aquest espectacular boom.\nAlgunes emissores de ràdio convencionals del nostre país també estan fent proves per començar a oferir podcasting. La SER va ser la primera en ofertar-lo als seus oients, el passat mes d’abril. José María García-Lastra, director de gestió de continguts, diu que és una forma més d’arribar a la gent. “Entenem que estem en un procés en el qual la ràdio ha d’adaptar-se als nous temps i aquests són totalment digitals”. Actualment, la SER té en podcast el darrer butlletí informatiu, i els programes ‘El Larguero (dedicat als esports), ‘SER Digital’ (dedicat a les tecnologies), la crítica de Teófilo Necrófilo del programa ‘El Cine’ i les millors entrevistes diàries del matinal ‘hoy por Hoy’. Alguns programes de la COPE i els butlletins informatius de Radio Andalucía també s’han apuntat al podcating.\nNo obstant, continuen sent excepcions dins el marc radiofònic nacional. A Catalunya, la COM Ràdio, RAC1 i Catalunya Ràdio estant fent proves o s’estant pensant si realment val la pena invertir-hi temps i personal en adaptar els seus programes a formats Mp3.\n“Ens estem adonant que hi ha una evolució de l’audiència, cada dia hi ha més gent que accedeix a la ràdio per Internet i s’està produint un boom al voltant de l’Mp3” diu en Joan Catà, coordinador de ComRadio.com. “Nosaltres pensem que no podem ser aliens a aquesta onada, per això volem començar a provar a partir de la nova temporada d’hivern”.\nEn canvi, Carles G. Vallver, responsable d’I+D de RAC1, encara no està del tot clar si realment el podcasting serà útil o no a l’oient. “Vam posar la ràdio per Internet des del primer dia que vam emetre, ara fa cinc anys. I funciona molt bé: hem arribat a conseguir 2000 oients simultanis en el programa ‘Minoria Absoluta’. I això ja és molt! Poc després, vam ofertar la ràdio a la carta (programes en diferit), i també funciona. Suposo que, a la llarga, acabarem oferint podcasting però no sé si hi ha tanta gent que tingui un reproductor Mp3 a Catalunya com per escoltar-los”.\nD’altra banda, Jordi Català, responsable d’audiències i serveis digitals de Catalunya Ràdio, opina que sí cal incorporar el podcasting però que abans tenen altres prioritats com ara tancar la nova web, o seguir destinant recursos a la ràdio digital. Cap a l’octubre, tenen la intenció de començar a fer proves amb el podcasting. “La tecnologia ens està oferint moltes possibilitats que no som capaços d’assumir. Entre tots anem provant a veure què resulta. El mateix està passant amb la radio digital. S’està tirant endavant però ningú sap realment cap a on ens portarà”.\nNo obstant, destaca la importància de la ràdio per Internet, on arriben a tener una mitjana de 2100 oients simultanis en els programes de més audiència, i excepcions com el partit de fútbol València-Barça, del passat mes de maig, escoltat per més de 7000 persones en directe a través d’Internet.\nEl món interactiu pot sorprendre\nCinto Niqui, el director del programa L’Altra Ràdio de RNE4— espai que recentment han celebrat els seus 25 anys—,creu que, en general, les emissores desconeixen el podcasting. “Molts companys d’ofici són totalment aliens, i també les direccions de les emissores que s’ocupen de problemes de continguts o laborals i això els obliga a deixar al marge aquestes innovacions. Potser el podcasting queda implementat d’aquí a tres o quatre anys, perquè encara és molt recent”.\nVicent Partal, director de Vilaweb i del programa ‘L’Internauta’ a Catalunya Ràdio, diu que aquesta tardor provaran d’incorporar el podcasting al diari electrònic. “Mirarem com funciona i si podem fer alguna cosa”.\nSegons Partal, aquesta tecnologia pot ser molt útil a la ràdio convencional “perquè es pot convertir en una eina de preservació dels seus continguts”. I continua: “El que no se és si seran capaces de provar-lo, perquè pateixen el mateix mal que la majoria dels mitjans tradicionals: no acaben de veure la seva utilitat”.\nCinto Niqui contempla un munt de possibilitats per a les ràdios convencionals. “Si els grans arxius radiofònics s’haguessin digitalitzat es podrien oferir per Internet, perquè és un servei que amb un pagament baix podries tenir la Història de la ràdio ‘a la carta’. Seria molt útil per a les universitats de Periodisme i Història o per a particulars, per recordar i sentir les primeres emissions d’aquest mitjà. I això es podria escoltar des de qualsevol reproductor Mp3”.\nEl director de L’Altra Ràdio aporta un argument més a favor del podcasting: “Pot beneficiar a les ràdios de tipus alternatiu, a petits col.lectius socials i escoles que tenen a la Xarxa una audiència molt gran, impossible d’aconseguir a través de les ones”.\nPartal es queixa de que la ràdio pública nordamericana fa podcast de tot, però que a Europa sembla “que hi ha una veneració per la torre de comunicacions. El que pot passar és que el món interactiu es mengi al tradicional”. Per Antoni Esteve, director de LaviniaTV, estem entrant en l’època on res està lligat a un horari. “Els mitjans convencionals que pitjor gestionin el canvi, els més pesats d’estructura, poden acabar arrossegats per aquesta evolució cap a l’asincronia”.\nLes tecnologies que han de venir\nEls creadors de podcasting estan convençuts que aquesta tecnologia és tota una revolució per les possibilitats de comunicació que concedeix a cada ciutadà. José A. Gelado explica que alguns diaris nordamericans han adoptat el podcasting per fer arribar als seus lectors un resum breu d’àudio dels titulars més destacats. I aviat escoltarem publicitat en aquests espais radiofònics. “Hi ha també iniciatives per a discapacitats, sobre tot per als cecs, com novel.les recitades, àudio-guies de museus, etc. I tot això ha sorgit en només un any!”.\nPer la seva banda, Daniel Lafuente diu que el podcast permet que milions de persones deixin la monotonia del programa de ràdio i es passin a aquest format anarquista i gratuït de ràdio. “Jo estic en la gran massa que consumeix produccions amateurs perquè les considero molt més genuines i nodrides que les professionals“. Un dels podcasts que li agraden és Comunicando.\nEn els propers anys veurem com moltes de les tecnologies que ara tenim només a l’abast de la imaginació s’acabaran popularitzant. Sembla que hi haurà una unificació d’apareills, compatibles amb totes les eines de creació, que ens oferiran múltiples possibilitats per estar informats i comunicar-nos des de qualsevol lloc i en qualsevol situació.\nEl director de Vilaweb ho diu amb aquestes paraules: “Caminem cap a una societat en la qual hi haurà dos models de ciutadans: un que farà servir les tecnologies digitals de forma secundària (la TDT serà la TVE1 dels anys 50); i, l’altre, serà el que farà servir la televisió IP i la informació ‘a la carta’ en qualsevol format”.\nDe la mateixa opinió és Carles Vallver de RAC1. “La ‘ràdio a la carta IP’, ens permetrà escoltar-la des d’un telèfon mòbil o una agenda electrònica (PDA), equipada amb tecnologia UMTS i connexió a Internet. Podrem estar al Japó i sentir RAC1!”.\nCinto Niqui afirma que el gran ús de la Internet radiofònica serà quan la puguis consumir en moviment. I García-Lastra, de la SER, afegeix que la digitalització seguirà endavant i que portarà canvis en les estructures internes de cada mitjà. “En el futur, haurem d’estar molt atents a dues paraules: interactivitat i personalització”.\nToni Esteve va més lluny i pensa que l’evolució tecnològica actual ens porta a discs durs de capacitats immenses, de mides inferiors a una capça de mistos, des dels quals emmagatzemar centenars d’hores d’àudio i vídeo que, de manera inal.làmbrica, podrem veure o escoltar en monitors de televisió o sistemes de so. “Aquesta memòria de programes serà fàcilment integrable al telèfon”.\nPer acabar, vénen bé les paraules de l’escriptor i investigador tecnològic, Howard Rheingold. En el seu darrer llibre, ‘Les multituds intel.ligents’ (Gedisa, 2005), diu: “He comprès que els missatges de text a través del mòbil només són un avenç d’altres canvis més profunds que es produiran en els pròxims deu anys. Les aplicacions de la indústria futura de telecomunicacions mòbils no seran ni màquines ni programaris, sinó pràctiques socials. Els canvis més impactants vindran, dels tipus de relacions, empreses, comunitats i mercats que apareguin amb la nova infraestructura tecnològica”\nEl repte tecnològic d’Espanya\nSegons la Comissió de Mercats de les Telecomunicacions (CMT), a Espanya hi ha 4 milions de llars connectades a Internet a través de la banda ampla, el que suposa només un 10% de la població. Una de les conclusions del primer esborrany del Pla de Convergència amb Europa, realitzat pel Consell Assesor de les Telecomunicacions (CATSI), és que Espanya necessita un pacte d’Estat per a coordinar les accions disperses de ministeris i comunitats autònomes en matèria d’innovació i tecnologia.\nSempre que es parla de incorporació a la Societat de la Informació a nivell europeu, figurem en les darreres posicions (el número 12 de 15), només per davant d’Itàlia, Portugal i Grècia. Les accions de l’anterior govern del PP, com ‘l’Info XXI’ o ‘España.es’ van resultar infructuosos i van retardar més l’avenç que haviem de fer. Tecnologies com el podcasting, la voz IP (fer trucades telefòniques a través d’Internet amb un estalvi considerable de costos), la ràdio i televisió per IP, la Televisió Digital Terrestre (TDT) o la Digital Audio Broadcasting (DAB), entre d’altres, les acabarem tenint a casa aviat si Espanya aconsegueix sortir-se’n del ‘clot tecnològic’ en el que està ficat.\na 27/09/2005 a 03:23 admin\nBon article, per fi una periodista informada 😉\na 20/02/2007 a 11:19 Vicent\nCaldria remarcar que RAC1 disposa d’un sistema de podcasting, rss i cerca de fitxers a la carta amb ajax des d’octubre passat.\na 20/02/2007 a 21:37 Karma Peiró\nJa Vicent, però aquest article el vaig escriure al 2005. I em sembla que tu parles del 2006.


Enric Dolsa obre campanya atacant tots els rivals - Altaveu el diari digital d'Andorra\nEnric Dolsa obre campanya atacant tots els rivals\nEl candidat de X’Ordino destaca que “som els únics amb projectes” mentre que Mortés defensa el bagatge del seu mandat, Tudó aposta per “noves formes de fer política” i Balsa assegura que “hem vingut per quedar-nos”\n01/12/2019 (20:00 CET)\nPere Mas i Enric Dolsa, a punt d'enganxar el cartell.\nQuan Enric Dolsa es presenta a una campanya electoral, l’experiència diu que aquesta serà moguda. I el cap de llista de X’Ordino no ha decebut. Des del primer minut, ha obert foc amb atacs cap a les altres tres candidatures que converteixen la parròquia en una de les més incògnites presenta i on es preveu un resultat més ajustat. A banda de l’ex cònsol, En comú (amb ACO, Progresisstes i Liberals) abanderen la feina dels darrers vuit anys mentre que Movem Ordino reclama “formes diferents” de fer política i Terceravia defensa ser una alternativa viable tot i la falta d’experiència dels seus integrants.\nDolsa no ha volgut esperar per començar a marcar territori. A les primeres de canvi, un dard conjunt a la resta de rivals: “som els únics que tenim projectes per a la parròquia”. I, després, retrets individuals. A Josep Àngel Mortés, li ha retret “vuit anys desastrosos” i que la unió de forces d’En Comú (ACO DA, Progressistes i Liberals) no és més que un pacte fet “tan sols per guanyar”. A Sandra Tudó, li ha tornat a recordar el seu passat polític: “haurà d’explicar com pot marxar a dormir com a liberal i despertar-se amb el PS”. I sobre Terceravia, ha furgat a la nafra de la “inexperiència”. Més enllà dels atacs als rivals, Dolsa també ha defensat que “volem donar un impuls a la parròquia i donar-li dinamisme”.\nAmb més calma s’ho han pres la resta de candidats a cònsol. Des d’En Comú, Mortés ha volgut avançar bàsicament les intencions de la campanya: treure pit de la tasca realitzada al capdavant de la corporació ordinenca. “Farem campanya venent el que hem fet aquests quatre anys i, de fet, els dotze”, ha indicat Mortés, tot recordant que “ens vam trobar una situació complexa per a la parròquia”, en un dard dissimulat (o no tant, segons es miri) cap a Dolsa. De fet, no s’ha estat de donar xifres, tot apuntant que el deute s’ha rebaixat de 25 a 12 milions d’euros.\nPer la seva banda, Sandra Tudó, cap de llista de Movem Ordino, ha defensat que “som una alternativa, amb una manera de fer política diferent”. En concret, el que es vol és “fer-la per a tothom”. La llista, que té el suport directe del Partit Socialdemòcrata –de fet, l’eslògan és el mateix que a altres territorials (Una parròquia per a tothom) tot i que tamisat pel verd del logotip de la candidatura-, es presenta com a un equip “preparat per tirar endavant una regeneració política real, amb gent que s’estima la parròquia” i que vol “escoltar tots els ciutadans i tot el poble”.\nDes de Terceravia, Balsa no ha tingut problemes a admetre que molts dels membres de la candidatura no tenen experiència política, però a la vegada ha volgut deixar clar que tenir-ne “no és garantia de res”.A la vegada, ha advertit que la formació “ha arribat per quedar-se” i “volem presentar-vos el nostre projecte de parròquia” en la qual, ha afirmat, “cal un canvi que nosaltres representem”. Al mateix temps, s’ha definit com “un equip de gent treballadora, amb ganes de servir als veïns, amb un bon projecte, un bon programa i amb perspectiva de futur”.


L’independentisme s’internacionalitza, la Guardia Civil perd credibilitat – El Republicà\nEscrit el novembre 3, 2020 novembre 3, 2020 per Oriol Domingo\n1. L’establishment espanyolista institucional, polític, policial i mediàtic dona credibilitat a l’informe de la Guàrdia Civil del Volkhov, de clara connotació franquista, contra el sobiranisme català democràtic i pacífic. Des de VOX fins el Govern PSOE / Podem creuen la versió de la Guàrdia Civil que compta amb personatges tan desprestigiats com Diego Pérez dels Cobos, vinculat històricament a la Falange i l’extrema dreta, i David Baena, alies Tàcit per la seva anònima actuació a les xarxes, Posteriorment coneguda.\n2. Cal deixar constància que el nom de l’actual, i un cop mes teatral, ” operació jurídico-policial espanyola, en AQUEST cas anomenat Volkhov, té un nom de molt trist record.El de l’actuació que la Divisió Blava, unitat militar franquista, va jugar a Rússia a favor del nazisme i que va acabar amb un rotund desastre. Ho sap tota Europa.\n3. És incomprensible que algú faci cas de l’informe de la Guàrdia Civil, que assegura que hi ha hagut una conspiració entre el Kremlin i el Palau de la Generalitat, entre Vladímir Putin i el president Carles Puigdemont, per enviar 10.000 soldats russos a Catalunya, amb l’Objectiu de consolidar la independència. L’informe de l’anomenada Benemèrita, en tot cas, internacionalitza encara més el cas català. I la Guàrdia Civil del Volkhov va perdent i va perdent credibilitat internacional.\n4.El Govern espanyol es llaura 3 opcions. O crida d’IMMEDIAT a consultes al seu ambaixador a Moscou. O trenca les relacions diplomàtiques del RÈGIM borbònic amb Rússia. O demana explicacions a la Benemèrita, als autors de l’informe Volkov i ALS alts càrrecs de la Guàrdia Civil, incloent-t’hi cessaments i dimissions.\n← L’EMPERADOR ESTÀ NU (2)\nPP, C’S I VOX CONTRA LA CONCÒRDIA →


La Sindicatura de Mollet es reforça amb la incorporació de Lluís Martínez per parlar dels drets dels infants a les escoles | Mollet Viu\nInici Actualitat La Sindicatura de Mollet es reforça amb la incorporació de Lluís Martínez...\nLa Sindicatura de Mollet es reforça amb la incorporació de Lluís Martínez per parlar dels drets dels infants a les escoles\nLa Sindicatura de Mollet es reforça. El Síndic Personer de Mollet, Salvador Rovirosa, ha confiat al seu antecessor en el càrrec, Lluís Martínez Camps, el programa El Síndic a l’Escola. Es tracta d’una activitat en la qual el Síndic visita els diferents centres escolars de la ciutat per parlar als alumnes de 5è i 6è dels drets i deures dels infants i de com defensar-los. Rovirosa ha explicat que la idea per impulsar aquest nou projecte és evitar deixar perdre la feina feta en els darrers anys en aquest àmbit. “Aquest programa serveix per reforçar la figura del Síndic”, ha dit.\nAquest dimecres al matí el Síndic Salvador Rovirosa acompanyat per Lluís Martinez i l’alcalde de Mollet, Josep Monràs, el regidor d’Educació, Raúl Broto i la regidora d’Infància, Núria Muñoz ha presentat aquest nou projecte d’impuls d’activitat de la Sindicatura. El projecte compta amb el suport i la col·laboració de l’Ajuntament de Mollet.\nLluís Martínez ha explicat sentir-se especialment content amb aquest programa que va iniciar-se en el seu mandat a partir d’una proposta del Consell dels Infants. Aquest és el motiu per què ha acceptat la proposta de Rovirosa. “En l’àmbit personal estic molt satisfet de poder seguir amb aquesta proposta”, ha comentat.\nSegons ha detallat Martínez les visites als centres escolars de la ciutat li han permès en els anys del seu mandat parlar dels drets dels infants a quasi 2000 nens i nenes. Martínez ha comentat que l’any passat, a causa de la Covid-19, aquest programa de visites a les escoles es va suspendre i que ara la voluntat és reiniciar-lo a partir del nou curs escolar. A partir d’ara mateix, en col·laboració amb les conselleries de l’Ajuntament de Mollet implicades, ja començaran a treballar per encaixar les xerrades sobre els drets dels infants amb els programes de les diferents escoles.\nL’alcalde de Mollet, Josep Monràs, ha agraït al Síndic Personer la iniciativa de fer la proposta al seu antecessor i a aquest el fet d’haver-la acceptat. Monràs considera la proposta “un element més que posem en el nostre pla educatiu i per la infància de la ciutat” i ha indicat que encaixa amb projectes que s’estan treballant en l’àmbit d’infància com que l’Unicef reconegui la ciutat com Amiga de la Infància. Monràs també s’ha mostrat convençut que el programa serveix per reforçar la institució i ha afirmat que és “un motiu d’orgull tenir aquest projecte relacionat amb els infants”.\nSíndic de Mollet\nDetingut el tercer integrant d’una banda que va robar en una...\nmollet - juliol 31, 2021 0