Ajuntament de Lliçà d'Amunt/Espai Dona\nData i hora oficials: 23/01/2021 16:08\n/ Espai Dona\nBarri on vius\nNOTA LEGAL: Us informem que les dades personals facilitades en aquest formulari seran tractades per l'Ajuntament de Lliçà d'Amunt amb l'única finalitat d'atendre la vostra sol·licitud, amb el vostre consentiment i en compliment d'una missió efectuada en interès públic. Aquestes dades no se cediran a tercers, si no és per imperatiu legal, i es conservaran durant el temps previst a la normativa de procediment administratiu, de contractació pública i d’arxiu històric. Podeu exercir els drets d'accés, rectificació, supressió, oposició i limitació al tractament de les dades a la Seu electrònica i presencialment a l'Oficina d'Atenció al Ciutadà (OAC) de l'Ajuntament. Podeu ampliar aquesta informació a a secció sobre Protecció de dades del web municipal.\nInstitut Català de les Dones Dones. Diputació de Barcelona\nImatge de l'Espai Dona\nData i hora de la darrera actualització d'aquest contingut: 14-01-2019 15:02


L’Ajuntament dóna suport als treballadors de l’empresa d’automoció Iveco-Pegaso - Ajuntament de Mataró\nL’Ajuntament dóna suport als treballadors de l’empresa d’automoció Iveco-Pegaso\ndivendres 03 juliol 2009\nEl Ple del 2 de juliol va aprovar per unanimitat una proposta de resolució presentada pels grups municipals del PSC, CiU, PPC, ERC, ICV-EUiA i la CUP per recolzar els treballadors de l’empresa Iveco-Pegaso.\n“Iveco és una empresa multinacional nascuda l’any 1975 de la fusió de tres societats. En aquests moments, pertany al grup FIAT i és una de les grans constructores de vehicles industrials del món. Dissenya, construeix i comercialitza una gamma complerta de vehicles industrials, de carretera, cantera, antiincendis i protecció civil destinats al món del transport i la satisfacció del client amb les tecnologies més avançades.\nIveco España, S.L. disposa de tres centres de producció: el de Madrid per camions pesats, el de Valladolid per vehicles lleugers i el de Barcelona pel xassís dels autobusos.\nActualment, la indústria de l’automoció està patint d’una manera clara la crisis econòmica mundial, com estem comprovant dia rere dia a tot el món, degut a la reducció del consum de vehicles i provocant la destrucció d’una quantitat important de llocs de treball. Ara bé, la divisió d’autobusos compta amb un mercat una mica més estable ja que respon a la necessitat de les administracions de disposar d’autobusos urbans que realitzin un servei de transport públic, i en aquest sentit, la demanda pública es manté ajustant-se més a criteris socials i no només econòmics. Tot i així, l’empresa Iveco España S.L. ha presentat un expedient de regulació d’ocupació per a 240 treballadors a la divisió de Barcelona, així com també al centre situat a Madrid. En el centre de treball ubicat a la zona Franca de Barcelona hi treballen 83 treballadors i treballadores de Mataró.\nEs per això que, els sotasignats presenten els següents acords:\nPrimer: Mostrar la nostra voluntat de recolzar el sector industrial català, demanant que s’aposti per la innovació i la formació com a elements de competitivitat, generant llocs de treball i riquesa pel nostre territori; i que no s’utilitzi la crisis com a argument per a realitzar reduccions de plantilles no justificades.\nSegon: Reafirmar el nostre compromís envers la ocupació estable i de qualitat en les empreses públiques i privades catalanes.\nTercer: Recolzar el Comitè d’empresa i els treballadors i treballadores d’Iveco España, S.L. en aquesta situació difícil.\nQuart: Comunicar aquest escrit a la Federació de Municipis de Catalunya, a la Conselleria d’Innovació, Universitats i Empreses, i la Conselleria de Treball de la Generalitat de Catalunya i al Ministeri d’Indústria, Comerç i Turisme, i al Ministeri de Treball del Govern de l’Estat perquè se’n faci ressò i faci les gestions necessàries per a pal·liar aquesta situació.”


Sexe Joves | Consell Comarcal del Maresme\nInici Joventut Servei comarcal de joventut Sexe Joves\nPortal d’informació per joves en temes de sexualitat i afectivitat. A la pàgina web es poden fer consultes sobre els temes més freqüents que preocupen als joves. Els professionals respondran en menys de 24 hores. Al mateix temps, es pot trobar informació sobre els centres més propers.\nInstitut Català de la Salut – Departament de Salut


Gran èxit d'Expocasió Girona | ElMotordeGirona.cat\n4 juny, 2018 albertalsina 0\nFornells de la Selva ha tornat a ser aquest cap de setmana l’epicentre de la compra-venda de vehicles km0, gerència i d’ocasió. Expocasió Girona va celebrar la seva desena edició amb un important estoc de més de 450 vehicles exposats d’onze concessionaris diferents.\nLes empreses participants van aportar una àmplia oferta de vehicles de gasolina i gasoil i també els cada cop més emergents híbrids. Com a novetat d’enguany també hi va haver lloc per les motos amb més de 150 vehicles exposats.\nTots els cotxes i motos tenien la garantia dels seus respectius tallers i estaven exposats en una superfície de 6.000 metres quadrats a l’avinguda Vilabrareix i carrers adjacents.\nSegons el recompte a última hora del diumenge, tot i la pluja final de la tarda, es van vendre un total de 272 vehicles, entre cotxes, furgonetes i motos. A un preu mig de 13.000 euros, la facturació ha arribat als 3.536.000 euros entre els 14 concessionaris participants, la qual cosa suposa un rècord de vendes respecte les edicions anteriors. El mercat del vehicle d’ocasió, gerència i km0 està a l’alça i ho demostra el fet que durant els tres dies han visitat la Fira prop d’11.500 persones i la consolida com un referent del mercat d’ocasió a la província de Girona.\ntags: cotxes d'ocasió cotxes de segona mà cotxes km0 Expocasió Fornells de la Selva\nprevious La Policia Local de Blanes ensenya més de 500 escolars a ser uns futurs bons usuaris de la via pública\nnext El Motor de Girona nº57


Feliu Sirvent | 01 de febrero de 2019\nNúria Llobet als claustres de la Catedral de la Seu d'Urgell/Feliu Sirvent\nLa música sempre ha format part de la teva vida... Sí, he crescut al costat de la música, fins i tot des d'abans de néixer. Aquell estiu que vaig estar a la panxa de la meva mare vaig sentir moltes sardanes. El meu pare en tocava arreu i cada cap de setmana anàvem amunt i avall.\nAixí l'afició i la professió del teu pare hi ha tingut molt a veure... Segur, estic convençuda que hi ha influït molt. A més, a casa, sempre hem cantat molt tota la família.\nEl violí t'ha acompanyat des de petita? Com a instrument principal d'estudi, sí. El violí és molt melòdic i té unes característiques molt concretes, però també té unes mancances. Per això, per complementar-lo, per l'harmonia i el ritme, agafo sovint la guitarra. En realitat, el violí m'acompanya des dels sis anys.\nPer què el vas triar? Hi ha gent que diu que l'instrument et ve a buscar, fins i tot es parla del caràcter de les persones en funció de l'instrument que toquen, si és l'instrument que fa la persona i tot això...\nI a tu et va venir a buscar? A casa teníem un violí que havia estat del meu besavi. Ell l'havia tocat i el va deixar en herència al meu pare i les filles de seguida ens el vam fer nostre.\nVas començar a estudiar-lo a l'Escola Municipal de Música de la Seu... Sí, a la Seu hi vaig tenir una professora de violí molt brillant, la Zoryana Sokhatska, originària d'Ucraïna. Una professora i pedagoga extraordinària que em va marcar molt.\nVas decidir estudiar musicologia. Què és això? És una carrera força desconeguda i que sovint es confon. De fet és una branca de les humanitats que es concentra en l'estudi de la música des de les diferents perspectives, filosofia, antropologia, història, estètica... En paral·lel he fet estudis d'interpretació de clàssic al Conservatori Municipal de Música de Barcelona.\nI has tornat al Pirineu... A Barcelona, durant els anys que hi he estat, en general, m'hi he trobat molt a gust. Però l'últim any vaig viure al centre de la ciutat, i vaig patir una experiència molt dura en la Barcelona més turística i artificial. Vivia en un pis que era dels pocs que encara no s'havia destinat al turisme i vaig sentir la necessitat d'anar-me'n a un lloc tranquil i autèntic, on es fessin les coses per la gent que hi viu i no pas per als visitants de pas. Així és com vaig decidir tornar a la Seu.\nFormes part d'un grup de música d'arrel... Aquesta va ser una altra de les raons per les quals vaig tornar. L'Orquestrina Trama és molt important per a mi, formem una gran família amb un munt d'experiències viscudes. A més, m'encanta la música que fem, aquella que s'inspira en els ritmes i les cançons que havien sonat fa anys al nostre Pirineu. Les músiques que es cantaven treballant quan encara no hi havia ràdio i aquelles que sonaven a les festes i es ballaven a les places dels pobles.\nAra és un moment dolç per a la música d'arrel tradicional? Hi ha hagut gent que durant anys han fet molt bona feina, com l'Artur Blasco, recuperant més de mil cançons que havien cantat els nostres padrins. Sí, podríem dir que es recullen els fruits i ara és un moment de creixement, podem dir dolç. L'Escola Folk està formant molts músics joves amb aquesta sensibilitat.\nTreballes a l'Escola Folk del Pirineu i a l'Escola de Música de Rialp... Faig sensibilització per als més menuts a l'Escola Folk del Pirineu. L'Escola té la seu a Arsèguel, es tracta d'un projecte descentralitzat i descentralitzador en què els professors ens movem i anem als pobles on hi ha grups interessats, jo per expemple vaig a Bellver de Cerdanya i a Castellciutat. Pel que fa a l'Escola de Música de Rialp, em desplaço a la Pobla de Segur i a Sort.\nPuede ver este artículo en la siguitente dirección /articulo/joves-del-pirineu/nuria-llobet-he-crescut-amb-musica-des-dabans-neixer/20190201114321013339.html


Menció FiberEmprenedors 2013 per a openTrends – CatEi\nLes Mencions Festibity són els guardons lliurats perFIB Alumni i la FIB en motiu de la celebració de la Festibity. Són un reconeixement a la tasca de persones o empreses que s’hagin distingit en l’àmbit de les tecnologies de la informació, defensant uns valors o unes maneres de fer en sintonia amb els objectius de FIB Alumni i de la FIB. La Menció FiberEmprenedors reconeix a una empresa impulsada per un Fiber, que hagi tirat endavant algun projecte empresarial rellevant.\nLa nit del dijous 25 d’abril de 2013, openTrends va rebre un premi de la mà de la Universitat Politècnica de Catalunya com a empresa emprenedora.\nGràcies a tots els assistents i a l’Honorable Sr. Felip Puig, Conseller d’Empresa i Ocupació de la Generalitat de Catalunya, per entregar-nos aquest premi.\n27 Abril 2013 cateinf\tNews, web


Sánchez Arévalo: «El cine s'està oblidant d'explicar històries»\nEl cineasta presenta al festival de Sant Sebastià 'Diecisiete', una 'road-movie' sobre la relació entre dos germans\nSan Sebastián - Divendres, 27/09/2019 | Actualitzada 09/10/2019 - 17:32\nHan passat set anys des del seu últim llargmetratge, ‘La gran familia española’. Durant aquest temps, Daniel Sánchez Arévalo ha dirigit curts, ha sigut finalista del Premi Planeta el 2015 amb ‘La isla de Alice’ i s’ha allunyat de Madrid per anar-se’n a viure a una localitat veïna, Galapagar. Ara estrena al festival de Sant Sebastià una nova pel·lícula, original de Netflix, titulada ‘Diecisiete’, una ‘road-movie’ que se centra en la relació entre dos germans ferits pel sentiment d’orfandat que s’embarquen en un viatge tant físic com emocional de redescobriment.\n¿Què ha passat des de ‘La gran familia española’ fins a ‘Diecisiete’? Perquè es percep un canvi radical de perspectiva.\nEl que ha passat és que he viscut. Per explicar les meves històries necessitava espai, temps. Entre les meves pel·lícules amb prou feines passava un any i mig. Això significa no parar, encadenar un projecte darrere d’un altre i havia de parar i reflexionar sobre quin camí volia seguir. Llavors va ser quan em vaig adonar que havia de reconnectar amb els meus orígens, però amb l’experiència i la maduresa acumulada.\nFins ara les seves pel·lícules estaven molt construïdes, eren molt corals i semblaven una mica artificials.\nHi estic d’acord, les meves pel·lis eren molt bigarrades, molt construïdes, eren molt de guionista, perquè soc guionista en essència, però amb l’edat he anat aprenent a deixar més espai als personatges i a no estar tan obsessionat amb la trama. Volia que les coses fluïssin de manera més natural, per un sol camí, amb dos personatges.\n«En aquests temps no ens posem d’acord, no ens entenem, estem més dividits que mai, és molt frustrant»\nÉs la seva pel·lícula més minimalista.\nA la pissarra tenia dues paraules: senzilla i sentida. Vaig voler ser fidel a això i no et pensis que em va ser fàcil. Transmetre senzillesa i transparència és molt més complicat que posar subtrames i personatges.\nUn dels temes que tracta la pel·lícula és la incomunicació. Sembla que com a societat tinguem fòbia a expressar els sentiments.\nEls meus personatges fins al moment fins ara parlaven molt però aquí és al contrari, entre els dos germans hi ha una barrera física, verbal i emocional. És una cosa que em preocupa actualment, perquè no ens posem d’acord, no ens entenem, estem més dividits que mai, i és molt frustrant.\nVostè és un director molt assentat en la indústria, ¿què li ha aportat Netflix per passar-se a fer una pel·lícula amb aquesta plataforma?\nNetflix es va convertir en el company de viatge ideal, es van llegir el guió i van decidir apostar. No hi va haver ingerència, vaig fer un ‘càsting’ de cares desconegudes i van ser els únics que van entendre la naturalesa del projecte.\n¿Creu que hi ha una mena de cine que ja no té cabuda en la indústria?\nTinc la sensació que la indústria sempre busca productes, fórmules, més que no pas pel·lícules, i s’estan oblidant d’explicar històries.


POLÍTICA - 23/05/2019 12:19 / Redacció\nURGENT: Els pèrits de les defenses destrossen els pèrits de la Fiscalia i desmonten la malversació\nDesprés de la fase testifical del judici al procés independentista, en què han passat pel Tribunal Supremo centenars de testimonis, entre policies, polítics i votants, ha arribat la fase pericial i el jutge Manuel Marchena ha tingut la brillant idea de contraposar els informes proposats per la Fiscalia i els proposats per la defensa de Dolors Bassa.\nD'aquesta manera, quatre professionals s'han assegut junts, l'un al costat de l'altre, davant de Marchena i els seus amics. De seguida, s'han pogut copsar les discrepàncies interpretatives i els pèrits de les defenses han destrossat literalment els informes pericials de les acusacions. Els pèrits de Bassa han acabat criticant l'informe dels pèrits de la fiscalia: "Per calcular el valor cadastral utilitzen la superfície de tot l'immoble; és una discrepància enorme, impressionant".\n"Si barregem moltes coses a la vegada és impossible respondre-les amb ordre", ha dit un dels pèrits de la fiscalia, que ha acabat admetent que és molt difícil fer el càlcul i, per tant, els pèrits de la defensa tenien raó.\nParaules clau: PÈRITS DEFENSES FISCALIA MALVERSACIÓ


Metges Catalans | Josep Ventalló i Vintró\n[ Terrassa, 1856 – 1919 ]\nMetge terrassenc, especialmente actiu en l’àmbit polític i periodistic\nFill de Domènec Ventalló Llobatera, farmacèutic industrial de la Mina Pública d’Aigües de Terrassa i alcalde l’any 1868, Josep després d’estudiar el batxillerat al Col·legi dels Pares Escolapis de Terrassa, comença la carrera de Medicina a Barcelona. El segons curs, però, es matricula a la Universitat de Granada on es llicencia i on inicia la seva trajectòria periodística amb col·laboracions als diaris locals com La Independencia, La Opinión, La Tribuna, La Provincia de Granada o El Mensajero Andaluz. Paral·lelament, envia els seus articles a les publicacions periòdiques catalanes professionals com Gaceta Médica de Cataluña i, també, a la premsa general com La Revista Tarrasense, El Eco de Tarrasa, La Publicidad, La Vanguardia i Diario de Barcelona.\nEl 1878, gran aficionat a l’escriptura i amb vocació d'historiador, amb només 23 anys, Josep Ventalló i Vintró publica el seu primer llibre històric: Tarrasa antigua y moderna. Més endavant, cal destacar Viaje a Sierra Nevada, opuscle del 1882 i el Viaje a Nueva Cataluña (Excursiones por Andalucia) del 1886, l’any que coincideix amb l’establiment del seu consultori mèdic al carrer Fontvella de Terrassa.\nInicialment, militant del Centre Català de Valentí Almirall, a partir del 1892, Josep Ventalló s’acosta al Partit Conservador (PC) on tindrà un gran protagonisme polític i es convertirà en un dels homes forts de la ciutat de Terrassa, molt ben relacionat amb els líders del partit a escala nacional com Cánovas, Silvela i Dato. Regidor pel PC fins a la seva mort, és nomenat alcalde de Terrassa el 1895, càrrec que manté fins al 1897 i torna a repetir mandat a l’alcaldia des del 1900 fins al 1901. Aquests anys, manté nombroses controvèrsies amb gent d’altres sectors polítics al seu propi diari La Comarca del Vallés. Molt interessat en el món periodístic, també, són publicacions de la seva propietat El Tarrasense i La Revista Terrasense, que ell mateix dirigeix. A més, és el president de l’Associació de Premsa de Terrassa. Persona de gran personalitat amb un caràcter fort i difícil -al marge de les discrepàncies polítiques- deu molts dels problemes que té amb alguns regidors i amb altres sectors del PC, a les seves enemistats personals.\nHome preocupat pels més necessitats, no sols visita de franc els pobres sinó que és el fundador de la Junta d’Auxili, institució que socorre un gran nombre de famílies necessitades. L’any 1910, quan ocupa el càrrec de subdelegat de Medicina, Ventalló i Vintró es preocupa de les qüestions d’higiene de la població i, particularment, de la higiene de les llars dels obrers. El 1918, publica el seu treball Viviendas higiénicas para familias obreras. Els terrassencs coneixien el doctor Ventalló com “el pare dels pobres”.\nGermà de Pere Antoni Ventalló i Vintró, poeta i autor teatral, conegut com Lo cantor d’Egara, i oncle del periodista Joaquim Ventalló i Verges, entre d’altres, traductor al català de Les aventures de Tintín, una escola de Terrassa duu el seu nom.\nL’any 1958 l’Associació de Premsa de Terrassa sol·licita a l’Ajuntament que es dediqui un dels carrers de la vila al metge i periodista terrassenc mort el 1919. Anys després, una de les escoles de la vila de Terrassa pren el nom de Josep Ventalló i Vintró.


A La Villa Boucicaut Chalon-sur-Saône França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n33, bis avenue Boucicaut, Chalon-sur-Saône, Chalon-sur-Saône, França, 71100 - Veure al mapa\nMés informació sobre A La Villa Boucicaut\nAl visitar Chalon-sur-Saone, vosté es sentirà com a casa a A La Villa Boucicaut, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. També són a fàcil accés Chalon – Aeroport Champforgeuil.\nA La Villa Boucicaut també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Chalon-sur-Saone. Instal.lacions per a minusvàl.lids, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, habitació familiar són només algunes de les comoditats que fan que A La Villa Boucicaut sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'ambient de A La Villa Boucicaut es reflexa en cada habitació. calefacció, balcó/terrassa, insonorització, telèfon, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com bany, camp de golf (a 3 km), massatge, jardí. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Chalon-sur-Saone, faci de A La Villa Boucicaut la vostra llar.


ressenya.net: de gener 2014\nCARPETA DE RESSENYES\nSabem que una de les coses que més agradaba de la web de ressenya.net era la presència d'un mapa clickable que et permetia ràpidament trobar ressenyes del lloc on volguessis.\nAquest mapa també està disponible en el bloc:\nO en el següent enllaç:\nEsperem que us sigui d'utilitat!\nPublicat per ressenya.net a 1/23/2014 Cap comentari:\nAcaba la web, comença el blog\nressenya.net ha deixat de funcionar.\nVam començar fa més de 14 anys allotjats al servidor gratuït Geosities. Això feia que tinguéssim una adreça molt llarga (http://www.geocities.com/Yosemite/Canyon/4406) i que l'espai al servidor fos molt limitat, només 15 megues. Per aquest motiu les nostres ressenyes eren en blanc i negres, només ocupaven unes quantes kbs. Al principi picàvem el codi html a mà.\nDesprés van aparèixer programes tipus Dreamweaver que van simplificar molt la feina i van permetre tunejar un mica la web.\nMés endavant vam aconseguir un accés directe a la web que escurçava molt el nom de la web (http://run.to/escalada).\nLa web va anar creixent i ens començava a faltar espai al servidor. També calia fer un canvi de look perquè la web s'havia quedat antiquada. Va ser en aquest moment quan vam passar la web a un servidor de pagament i vam agafar el domini de www.ressenya.net. Alguns amics ens van ajudar amb el codi php i nosaltres vam tenir la feinada de passar tota la informació de la web a una base de dades.\nJa teníem més espai al servidor i vam començar a fer les ressenyes en color. El ritual després d'escalar sempre era el mateix, fer una ressenya a partir de la ressenya que havíem portat a la paret i escriure tota la informació necessària (material, aproximació, descens, horari...) A partir de llavors ressenya.net va deixar de ser una web personal i vam començar a acceptar les ressenyes que s'enviaven a través d'un formulari, això va ajudar a créixer la web. A més a més, aquells anys escalàvem molt i casi cada setmana podíem penjar alguna ressenya més.\nEl moment de màxima activitat va ser quan vam decidir penjar la previsió meteorològica per les zones d'escalada de Catalunya. Això era una currada enorme, perquè l'actualitzàvem cada dijous i divendres. Crec que no vam tenir cap reclamació important...\nPerò poc a poc el temps lliure va anar disminuint. Anàvem a escalar, però entre setmana teníem menys temps per dedicar a la web. Primer vam deixar d'actualitzar la previsió meteorològica. Ara no entenem com podíem tenir temps suficient com per fer una previsió cada setmana.\nMés endavant a casa es van començar a acumular ressenyes per digitalitzar i penjar a la web.\nEl darrer any i mig gairebé no ens hem dedicat a la web, i no hem penjat cap ressenya.\nHi ha ganes però no tenim temps lliure, ni ara ni a mig termini.\nSempre hem pensat que la web ha de ser viva, actualitzant-la periòdicament. És el que la diferencia d'un llibre de ressenyes, si canvia alguna cosa d'una via ho pots modificar. D'aquesta manera la informació de les vies està actualitzada. Mai hem tingut la intenció de mantenir un cadàver web, és per aquest motiu que hem decidit xapar la web.\nMoltes gràcies a tots els que heu utilitzat la web al llarg de tots aquests anys, i sobretot a tots aquells que ens heu anat enviant ressenyes o actualitzacions. De moment hem obert aquest blog per no desaparèixer d'un dia per l'altre. Potser anem penjant alguna ressenya de tant en tant. I si ens voleu enviar alguna ressenya també mirarem de penjar-la. Tota la informació que teníem està guardada i mirarem de fer-la accessible des del blog.\nPublicat per ressenya.net a 1/08/2014 7 comentaris:\nBlogs de ressenyes\nCol·leccionista de vies\nEskalades al Ripollès\nPer rematar el dia!\nGrimpant en els Cingles\nTORRE CENTRAL DEL PAINE (VIA SUDAFRICANA 1.200M 6c , A3)\nCosmo’s Factory (MD) Pollegó Est\nVisca el grigri\nMONTROIG gener 2015


Lluís Juncosa, L'atracció irrefrenable pels abismes... (Part I) - 40Putes\nLluís Juncosa, L’atracció irrefrenable pels abismes… (Part I)\nPrepara la portada pel nou disc de Pascal Comelade mentre emergeixen les edicions de 10.000 humans. El vàrem veure la passada Nit de l’Art amb els de Sua Rua a Pococomún i també al fanzine 1,74 però sabem és prolífic i que està immers en molts altres projectes. La seva obra atrapa d’immediat però no ens enganem. No ens ho posa gens fàcil entre budells, cèl·lules diverses, mutacions, pistoles i personatges inquietants. La línia negra del seu dibuix ens condueix amb força per la deriva onírica, la tensió i el color del surrealisme pop dels anys 80 amb ponts cap a les avantguardes. Iniciar una conversa amb Lluís Juncosa és aventurar-se en un viatge de destí incert i excitant. Torrents de paraules i d’imatges que brollen, interseccionen i desapareixen per retornar més tard com a magma incandescent d’un cervell en activitat constant.\n40PUTES: Què has fet des de l’exposició del Museu de Mallorca de 2007 fins aquí?\nLluís Juncosa: He fet algunes coses.\n40p: Idò no hi ha res documentat ni he trobat res a Internet.\nLl. J: No cerques bé.\n40p: No, segurament.\nLl. J.: El que no hi ha és cap web, cap bloc, ni res, que és una cosa que me planteig però que no he fet fins ara. Però sí que he fet exposicions: una al bar Flexas (2010) i una paret a l’exposició d’en Gerard Armengol a Sa Possessió (2011).\n40p: I què hi tens a veure amb en Gerard?\nLl. J. : Vàrem fer plegats les imatges de l’interior del primer disc de Gran Amant. Jo no el coneixia. Me va dir que l’interessava el que feia i vàrem fer aquests dibuixets de dedins, que és més mà d’en Gerard, però hi vàrem intervenir damunt dibuixos seus i meus. Me passa sovint que algú me diu: ”Ah, he vist coses teves”. Per exemple a Los Muertos (es refereix a NSLM, Nosotros Somos Los Muertos) aquesta revista que feien Pere i Max…\n40p: Sí, la conec. A més, vaig anar a l’expo de Ses Voltes.\nLl. J.: La mostra me va parèixer una mica fluixa, com improvisada. És com paradoxal això del còmic independent enmig de l’Ajuntament i el Banco de Santander. És una cosa patètica. No ho he xerrat amb ells (Max i Pere Joan) però pens que s’hauria pogut fer alguna cosa bastant més interessant i que reflectís millor el que va ser NSLM. Que no sé molt bé què va ser. En el seu moment als comiqueros no els agradava ni als artistes i pintors tampoc. Quedava com en una mitja línia però que sí que té, com el que fa ara Grip Face, la possibilitat de connexió cap a altres països. Supòs que era el que li donava consistència perquè ressonaven coses que feia aquella gent fora de Mallorca i fora d’Espanya. O fora de joc. Ara ja veus per on va la cosa. La cosa va de dispersió absoluta entorn no d’un centre… Però sí. M’hi sent a gust en aquest terreny en què xerres de vàries coses però en què no estàs parlant exactament d’allò que m’has demanat, que no sé què era. Bé, sí, el que havia fet. Idò el què he fet és continuar dibuixant i escrivint a ca nostra. El que passa és que, com ja començ a tenir uns anys i estic en una etapa adulta, em surten milions de coses que mai hagués imaginat que arribaria a fer: des de dur la comunitat de propietaris a cuidar els meus pares. Pens en aquesta gent més jove, de 25 anys, que diuen: “Jo només em dedic a això, a dibuixar”. Jo no. M’estim més anar dos dies a nedar i mirar peixos que no estar aferrat a la taula dibuixant.\n40p: Potser perquè és una etapa que ja has superat, que has deixat enrere…\nLl. J. : No se supera res.\n40p: Idò una etapa passada…\nLl. J.: És perquè ja estic escalivat del punt d’obsessió, que fins un punt és molt bo. Som un obsessiu-compulsiu total. Ja ho veus per la manera en què tenc la casa. I que consti que ca meva està ordenada però no neta. M’agrada mantenir les coses perquè no em caiguin damunt però en un equilibri molt precari sempre. Però sí és vera que necessit una rutina. No m’agrada gens viatjar. Sentir-me turista és de les coses més horribles del món però en canvi sí m’interessen moltes coses de fora. Quan he viatjat m’han atret els espais intermedis: quan vas amb un tren cap a; o estar a un aeroport o t’atures perquè estàs esgotat i tens la síndrome d’Stendhal i t’asseus a un bar i deixes passar el temps… I les fotos! Les fotos de viatge… No hi ha cosa més terrible!\n40p: Has dit que estaves escalivat del punt d’obsessió… Però això què significa?\nLl. J. : És que la relació amb el que jo faig mai és d’acceptació. O si n’hi ha, vol dir que alguna cosa falla. Que hi hagi fins i tot fanatisme per part de poca gent, certa acceptació, me pareix bé. Ho entenc. Però acabes veient que és un fet molt intermitent. Veus que en un moment determinat, en els vuitanta, el que fas interessa a un grup de gent. Però després hi ha moments de desert, de manca de repercussió del tot. I després, de sobte, n’hi ha d’altres de connexió amb el que fa una altra gent. I ara m’està passant una altra vegada. Me va passar amb en Gerard, ara amb en David… Connexions. Anem a veure: els veig com a gent diferent però els veig com a iguals. Són gent que té un conflicte. I que han arribat a situar-lo en aquest camp que és el punt, diguem “artístic”. I que seria el de fer coses sense finalitat, sense utilitat. Que pot tenir la condició com de xaman o pot tenir una condició funcional d’una persona que crea símbols. Que mou la part visual de la gent, que acostuma visualment la gent. Però bàsicament és enfrontar-te des d’un determinat punt de vista, des d’un determinat angle concret, com escorat, al que passa. Hi ha gent que ho fa comprant i venent accions. D’altres, construint hotels. I hi ha gent que ho fa des del punt de vista d’allò formal. Per a mi no hi ha massa diferència entre fons i forma. És una distinció molt aristotèlica i molt perillosa perquè en certa manera et condiciona. Les coses són molt més orgàniques, fluïdes i tu comences a dibuixar per imitació. Entres dins una rutina i per tant seria una qüestió gairebé de gimnàstica. És molt físic, el dibuixar. Te fots l’esquena. Després, entres en un punt d’expressió, de manifestació de coses que te passen. Més tard, entres en un punt de relació social perquè en l’artístic ocupes un rol pel fet de dedicar-te a això. I en cada una de les etapes hi ha un punt psicològic que te serveix com a una certa protecció de cap a l’exterior.\nEt crees un personatge en la manera com t’enfrontes al món. I llavors estàs pegant a moltes bandes: una, de psicològica; una altra com a malaltissa, com de malaltia; una de més sociològica; una com a molt conjuntural (de què estàs fent el que et toca fer. O no. O reacciones contra el que et toca fer). I llavors aquest conflicte que s’ha arribat a nomenar “artístic”, es pot resoldre d’una manera més frívola i dir: “me mola esto o no me mola” perquè hi ha els doblers per enmig. Perquè és mercaderia. Des del moment en què entra el valor econòmic, les coses, uf, “ja les entenem”. En funció d’això s’arriben a fer les classificacions, a parlar d’escoles, per arribar a situar-ho tot. Però en el fons, tot el que hi ha enmig és desastre, caos i conflicte. És possible preservar aquest caos i conflicte de forma espectacular i convertir-se en un Damien Hirst, un Miquel Barceló o qui vulguis? O el pots mantenir sent un psicòpata que fa scratch books a carretades a ca teva? La participació en el que és artístic està basada en els ulls de qui ho mira. No és que Hirst no me sembli artístic o que no participi d’aquesta cosa ambigua del que és artístic. Ni que tot sigui artístic: des d’una retxa a la paret a una mescla d’una porta vella amb no sé, coses que veus a racons de Palma, rollo El Japón en Los Ángeles que miràvem un temps. Però allò que és artístic sí que et condiciona la visió i tens una manera de mirar totes aquestes coses.\nI això és el que a m’interessa… Però és la connexió que jo veig, perquè m’interessa per exemple, llegir sobre Kahnweiler, el marxant de Picasso, perquè et dóna una nova visió del que passa ara. D’aquesta cosa tan embullada que no saps si Es Baluard està bé perquè té parets grosses o és una puta merda perquè és el negoci d’un cacic local. No hi ha una veritat. Entremig hi ha molts factors que s’han de tenir en compte. No te pots entregar al Baluard perquè hi pots veure un Kiefer. Està molt bé que s’hi pugui veure aquí però és que tanmateix no es podien veure en aquelles parets. Les estàncies no donaven de sí. Però és bastant vergonyós com els polítics han signat i com han integrat simbòlicament el que és un museu dins la ciutat i dins el país. La qüestió simbòlica és el que més interessa. I me pareix simbòlica la manera de fer-ho (en referència al conjunt de les autoritats fent pinya entorn de Pere Serra i el seu museu). Ara la situació és dura i ens diuen: “Heu viscut per damunt les vostres possibilitats”. A prendre pel cul! Hi hauràs viscut tu! Jo seguesc vivint igual. No sé. Tot va començar amb n’Aznar. Tot el temps es parlava d’Espanya (Riu). Al televisor varen començar a dir “toda España me mira”. Això no era innocent.\n40p: Què volia dir llavors quan deien “Toda España me mira…”\nLl. J.: Intentaven normalitzar un país que no existeix: Espanya. És una puta farsa. I no vull dir que existeixi Mallorca o que existeixin els Països Catalans però existeixen més en quant a càrrega simbòlica perquè hi ha molta més víscera ficada. Hi ha més víscera en el sentit que m’interessa. No víscera retrògrada. La meva tia era falangista. Va morir i tenc aquesta capseta de mistos que me la recorda (me la mostra, colors i icones, ‘tope’ fatxa). Però era una persona que estava malalta. Es va quedar en els seus catorze anys i amb en José Antonio. Ara, que no me vengui un tio a parlar d’Espanya i “sus esencias”, a Telecinco i a més, embutxacar-se no sé quants de quilos fent tertúlies. Això és patètic i és la manera en què se’ns imposa una certa visió de les coses que és simbòlica sempre. I que funciona de rerefons i va dins aquesta façana de que les coses són raonables, de sentit comú. No existeix el sentit comú i la raó pot estar en mil llocs diferents.\n40p: Parlaves sobre la visió simbòlica de les coses i deies que amb la teva obra no pretens agradar. Vols provocar? Llençar una visió desagradable per conduir l’espectador a algun lloc? Què vols?\nLl. J.: Perquè tu hi veus alguna cosa de desagradable…\n40p: Sí. No. Bé, té un component “bizarro”, estrany. No és Bambi.\nLl. J.: No. Però el puc assimilar. Walt Disney (perquè Bambi és Disney, tot i que hi degué haver un llibre original, com sempre) té una visió bastant terrorífica del món. Jo l’he assumida com tantes altres visions. Però del que vull no en tenc ni idea.\n40p: Ens situam a 2007…\nLl. J.: El 2007 faig l’exposició al Museu de Mallorca. Gràcies a Pere Vicenç, un d’aquests que remenen i que m’havia fet tres mil propostes que mai sortien. Però se sabia, que el museu havia fet als anys 70, Ensenya dos i Cadaverina de Miquel Barceló i Pep Albertí. Ensenya i Ensenya dos eren uns projectes on participava en Tomeu Cabot i la gent del Taller Llunàtic. Al Museu, hi havia Joana Maria Palou, de becària d’en Rosselló Bordoy, que era qui feia i desfeia al seu regne de Taifes. I en Pere per investigar (el 2007, Joana M. Palou ja era directora) va veure que el museu no tenia un plantejament museístic únicament cap al passat remot i els bous de Costitx; o els guerrerets aquells que no sé d’on són (ah, sí, de Favar) i els frisos que no saben quan classificar, la pintura medieval… Si no que també tenia la intenció de museu global, la intenció de projectar-se cap al present. Llavors, en la relació que vàrem establir amb Joana Maria, es va veure que les exposicions temporals no tenien perquè ser allò, que també es podien fer coses contemporànies. I en Pere va dir: “Lluís Juncosa” (vaig fer “revòlvers-tenrum i membres fantasma” i es va fer també en aquella època la mostra de fotos de botigues antigues d’en Jaume Gual. Després tornaren els betlems i capellans). Per què serveix en Juncosa? Comodí entre ara i els anys 70, la nova plàstica mallorquina, el Taller Llunàtic i tot això que jo mirava quan anava a les exposicions que feien. Jo tenia 13, 14, 15 anys a l’any 1974.\n40p: No pot ser…\nLl. J. : Sí, tenc 53 anys. Vaig signar un pacte amb el diable al París-Texas. Amb el cuc del Mescal. Tu l’has conegut el París-Texas?\n40p: Sí. I tant.\nLl. J.: Idò qualque vegada ens deguérem fregar perquè… (riu). A Joana Maria Palou li servia l’exposició per no fer una cosa molt arqueològica, de tornar a treure Neon de Suro (que continuen en actiu: en Joan Palou pinta i també n’Andreu i Steva Terrades; en Cabot continua més radical que no era en aquell moment…). I a J. M. Palou li servia per lligar el que s’havia fet als 70 i el que es feia llavors a l’any 2007. Ho vaig veure com una mica d’utilització però ja me va anar bé. Vaig demanar: “Podré fer això? Me posareu qualque trava?”. Frenologia la vaig presentar amb una maqueta del que seria i li vaig dur. I a la Conselleria li varen dir: “Ui, això és molt negre”. I això que tot són coloraines… “És molt estrany”, li digueren. “Idò ha d’anar així”, va dir na Joana Maria.\nI llavors me n’adon que no tenc res que dir. No sé quina exposició fer. A un any vista vaig començar a replegar material, tu-tun-tu-tun-tu-tun. Durant molt de temps vaig fer com de resistència. Abans parlava de supervivència però més que res és resistència. De cap a l’exterior. I vaig començar, com en una carrera de fons, en la qual feia un dibuix cada dia. Un disbarat. Perquè vas pel món, arribes a les tantes de la matinada i fas un dibuix. I dius: “Em vaig a ca meva” i no era per cuidar la moixeta. Si no perquè havia de fer el dibuix. Me’n duia els quaderns, si me n’anava tres dies fora Palma. I em resultava molt difícil exposar això perquè són quaderns que no se trenquen. No els llev fulls. No hi ha selecció de qualitat. Hi ha el bo i el dolent. Hi ha coses que m’agraden i coses que no. N’hi ha més de cent i busques. I he arribat a carregar-me la meva manera de fer perquè a força de provar coses, d’insistir, de repetir… Fas coses que mai haguessis fet amb un ritme normal de taller, que és com a rutinari, però també amb el punt de no anquilosar-te molt.\nA l’exposició faig ampliacions de dibuixos del quadern. Faig una filmació amb música d’en Pedro Neurona. Al muntatge expòs una sèrie de dibuixos fets per ordinador. També faig una cosa més pictòrica que eren unes mosques. És la part més pictòrica, més física, menys mental. El dibuix és molt mental i la pintura és molt més de cos. I al final surt una cosa coherent. Coherent perquè t’hi arribes a acostumar. Allò-queda-allà. Però no hi havia cap objectiu. No sé perquè vaig fer allò o una altra cosa. No en tenc ni puta idea. Tu el que estàs fent és de catalitzador. Ofereixes una visió personal. I si les institucions t’ho paguen, com va ser en aquest cas, que no varen pagar molt, només la producció de l’audiovisual i la publicació. Però que és molt més del que pagaria un galerista… I si les institucions o espais concrets te permeten fer-ho, enhorabona. La majoria d’exposicions que he fet han estat a llocs no oficials o que no eren galeries ni museus: el Gurugú de Felanitx, el Garito o el bar Flexas, que és un bar però que té un interès com a espai. És un lloc que funciona com a aglutinador d’un cert moviment, que té un cert plantejament. Tot i que tampoc no sé quin és. És el que me passa: a força de donar-li tantes voltes a les coses ja no saps de què estàs parlant. Blablablabla, no importa que me facis preguntes… Som un “vómito”! He contestat a la teva pregunta? No ho sé. Què era? Què cerques?\n40p: Sí. Més o manco. Què cerques?\nLl. J.: Passar el temps. Com tothom. Passar-ho d’una manera que m’interessa, que m’agrada. Que m’agrada i que odiï també moltes vegades però que té prou satisfaccions perquè hi continuï. M’he plantejat moltes vegades deixar de dibuixar perquè el que faig té molt de pol·lució d’imatges i de sentits. I m’he plantejat si no seria millor que estigués calladet. Tampoc me semblaria malament una actitud reservada i al marge del món. De fet, una part d’aquestes desaparicions (meves) és aquesta actitud. En el fons el que cerques és que la gent te digui que està bé el que estàs fent? El que cerques són estímuls per estar bé. No vols estar quiet. Però en aquesta recerca de l’estar bé, que implica una màxima disbauxa o un zen d’èxtasi total… Ara que ho veig tampoc és incompatible (riu). L’estar bé és estar cansat perquè has estat una hora nedant i surts de la mar i de sobte: xuf! Tens com a una experiència psicodèlica de que tot brilla i te quedes allà, uaaah. I també està bé sortir i començar a desbarrar. O a aberrar. I entre mig hi ha mil maneres: vaig al xino del costat o no sé, muntar una ràtzia a … (reim els dos).\n40p: Has participat en moltes revistes: Vol 502, La Luna, NSLM… A banda d’aquestes col·laboracions, tens un passat fanziner?\nLl. J.: Sí. El que passa és que no es deien fanzines. Feia una revista de poesia que es deia “L’ombra vessada” i que no va tenir cap repercussió ni una. Érem quatre tipus: en Felip Hernández, en Toni Nadal, en Pep Noguerol i altra gent que es va afegir. Tenia escrits i dibuixos. Ho pensava fa poc: allò era el meu expositor perquè pràcticament era jo qui feia tots el dibuixos. Era com un monogràfic.\n40p: I això quin any era?\nLl. J.: El 80-81. El 79 me vaig llençar a fer coses més enllà de copiar el Pumby o el Pato Donald. De vegades, calcar-los, que m’agradava molt. També calcar amb carbó els dibuixos de ciències naturals, fer col·leccions i tota aquesta cosa com obsessiva-compulsiva que és el que mola realment. El que dóna gust són aquestes construccions que fa un mateix, que són per a ús privat però que també són compartibles. Jo pas gust de veure les construccions d’un altre. El meu nebot feia fileres d’animals de plàstic que ocupaven tota la casa. Era una instal·lació molt millor que la d’en Bernardí Roig (a Sa Llotja), que no he vist. Me diuen que en Bauçà està molt trepitjat. I jo me deman: Perquè hi surt en Bauçà? Idò perquè en Bernardí Roig és un llepa.\n40p: M’agrada el que fa en Bernardí i a Sa Llotja em va decebre.\nLl. J. : Hi ha una fina línia entre el conceptual i la collonada. Per cert, has vist el que hi ha al Solleric ara?\n40p: No, encara no hi he anat. Ho tenc pendent.\nLl. J.: És de les primeres coses que ha fet Pilar Ribal, no? Hi ha la col·lectiva que inauguraren per la Nit de l’Art. Na Marta Blasco; en Miquel Salom, que crec que abans pintava i ara fa fotos i n’Aires a l’espai Quatre. Hi va haver un temps en què festejava a Barcelona i anava i venia. Visitava molt el MACBA. I la veritat és que m’agradava aquell súper-expositor. Sempre m’ho passava molt bé. Vaig veure coses molt bones: William Kentridge, en Pettibon i coses d’aquestes. A més, hi havia les col·leccions, quan hi havia Manuel Borja-Villel com a director i no sé, hi havia un punt fetitxista en la manera de composar les coses. No m’hi sentia estrany. I me fa efecte que aquesta Pilareta vol fer una cosa d’aquesta casta, com molt cuidada, amb vídeos on no es veu l’aparell físic. Que estan com amagats i no s’hi veuen tampoc els cables. Tot molt ben posat, com amb un punt on prima el detall. Hi ha un vídeo on ella mateixa entrevista en Salom.\n40p: Ara que ho dius, estic recordant que al Solleric durant el PalmaPhoto també hi sortia un vídeo d’ella entrevistant l’artista kazajstana Almagul Menlinayeba …\nLl. J.: Igual aquest vídeos es converteixen en l’espina dorsal del Solleric. No sé. Però per exemple, Marta Blasco me cau molt bé però trob que té aquest punt tan obsessiu de dibuixar, que t’hi has de fondre amb el que estàs fent però ella es retrata a la banyera i hi ha un punt que és morbós però no queda morbós. És exhibicionista perquè es dibuixa ella mateixa i també a Ricard Chiang però és com si estàs enfora, com si volgués evitar tot això i encara no sé si m’agrada o no m’agrada. Potser per contrast. En Francis Ponge és un poeta francès de poesia objectiva, molt descriptiu. Utilitza metàfores molt poc sofisticades, molt poc romàntic. O Beckett. Té aquest punt de distància, de fredor que fa que t’impressioni entrar dins la seva lectura. Tot em va semblar molt superflu. Així com al MACBA, que també és un gran muntatge, burgesia catalana a tope, exhibicionisme absolut “del que tenim” perquè a més era una col·lecció amb el projecte materialista-dialèctic de Borja Villel. Però així com allò em resultava còmode, el Solleric me resulta no exactament provincià però més com aquestes exposicions de galeria d’art on tot queda que no està malament però… Com l’exposició de Carlos Pazos. A mi m’agradava un temps. Vaig anar a veure la darrera a Pelaires. Era el mateix dia. Potser jo estava inapetent. Però si no l’hagués vista m’hagués quedat igual. Potser també m’està passant molt això que també me passava amb els concerts de música. Vaig anar a veure el cantant d’Smog (Bill Callahan) a Sa Nostra. És un tio collonut. Ho feia molt bé. Però potser jo no estava en situació. I després ho vaig comentar amb en Jordi Herrera dels Satellites i me va dir: “Però si va ser genial aquella actuació”. Crec que hi ha un punt de percepció en que no puc ser demoledor amb el Solleric perquè no sé si hi ha un punt de subjectivitat i (en) què jo no era bo per a res aquell dia.\n40p: Però la línia del Solleric dels darrers anys ha deixat molt que desitjar…\nLl. J.: El millor que vaig veure va ser Lladró. Jo hagués seguit així. Era la manera més clara de desvetllar el que és la política cultural del PP. Aquella actuació dels artistes contemporanis…, no record com es deia. Va ser com a una intervenció al Solleric i va coincidir amb un canvi a l’Ajuntament. Ah, sí, L’Arruixada. Me va semblar una cosa “tonta”. Va coincidir amb els premis Ciutat de Palma i no els qüestionaven. I l’exposició del Solleric, sí. No sé. Me va semblar una mitja tinta. Una mica enervant. Es podia haver afinat millor. En canvi, anaves allà, veies una puta exposició de Lladró al Casal Solleric i veies allò. Què els agrada als peperos? Quina concepció tenen? La influència directa de Zaplana, en Rodríguez i tota aquesta merda de gentussa. Idò deixau-los que facin això. I finalment què ha passat? Hi hagut d’haver una crisi perquè surtin espais alternatius a palades i ara tothom munta bars. A Manacor m’han parlat d’un que es diu Sputnik que també serà sala d’exposició. En Pococomún, en Louis 21… Hi ha com una passa i tothom s’apunta a un bombardeig.\n40p: I per què ha passat això? Es deu només a la crisi? A la vegada, hi ha una aparició massiva de petites publicacions independents, quan durant uns anys hi ha hagut un buit en edicions d’aquest tipus a Mallorca…\nLl. J.: I quines publicacions són aquestes?\n40p: A la mostra Palmazine n’hi havia un bon grapat. O per exemple el que es va presentar durant la Nit de l’Art: 1,74.\nLl. J.: En David me va agafar i em va dir: “Hem de fer un fanzine” i després resulta que és això (1,74). En Francisco Pococomún no ens ho va mostrar abans d’acabar-ho i de treure-ho. És que no és ni fanzine. És una mescla de publicació d’institut amb aquelles poesietes i amb alguna cosa més interessant … I ja que estam, no estaria malament, tot i que no s’usa fer estudis de camp ara, fer-ne un entre la baixada d’edició de publicacions i de catàlegs per part d’institucions i galeries, i la pujada de fanzines. És una qüestió de si tens possibilitats de fer o no fer. Potser s’hi veuria una relació directa. Qui edita ara? No sé si Addaya publica alguna cosa però fa uns anys vaig veure una exposició de Joan Vallespir i publicava un llibret. No un fanzinet sinó una publicació. I no sé quins fanzines hi ha. Els de David (Sua Rua/GripFace) els consider molt especials. Ell és una persona molt perfeccionista i molt neta. Té un punt que el podria lligar a una cosa un poc punkarra però molt poquet. Per molt que faci coses al carrer, si Sua Rua fa una intervenció urbana, queda elegant. Seria més punkarra en Gato i els Phogo d’un temps. De n’Albert Pinya millor no parlar. Me pareix un esperpent absolut. Me sembla poc interessant. I això que algunes coses seves que he vist pel carrer me semblaven guapes, molt Keith Haring. I m’agradava. Però “molt Haring” és un qualificatiu que podríem emprar per moltes coses que es fan al carrer. I preferesc Haring a Banksy amb la seva pretensió social. Me pareix més social una cosa d’aquestes més visceral i naïf, que parla d’altres coses com “la talla 38 me aprieta el chocho”, que no un Banksy. I no sé quins fanzines hi ha més…, si el D-P és un fanzine…\n40p: No, el D-P no ho és. Era una revista. Però hi ha Impàs, els de Magma…\nLl. J.: No sé. Estic molt desconnectat. No els conec prou. Però vaig veure fa poc una cosa de Pedrito Oliver i Roberto Rodríguez, que tenien un localet a aquelles escales del carrer dels Horts, on posava Cataclístics damunt la porta. Un nom que no m’agrada gens però les publicacions me varen agradar. Jo crec que els fanzines són iguals sempre perquè és una pulsió molt primària. Vas acumulant coses i solen ésser irregulars. El fotut és quan ho fa en Francisco Pococomún, que té un criteri, un objectiu. Però si són quatre tipus, normalment joves o adolescents…, i ha de ser així, adolescent. És com si diguessis és que el rock&roll o els Ramones no són profunds. Tota la parafernàlia al voltant dels grupets punks i hardcores sempre és gustosa. Pots dir: “Això no m’agrada gens perquè no m’interessa molt, però estava molt bé”. “No em deprimeix”. “M’agrada que qualcú ho faci”. El que em deprimeix és sentir el del bar de devora, el panchito que posa el partit de futbol i tothom està allà cridant: “Dale una hostia, a ver si …”. Una qüestió de racisme contra els sud-americans. Però els que en realitat no puc veure són els alemanys. El meu racisme és antialemany.\n40p: Arribam a la Nit de l’Art d’enguany i exposes en una col·lectiva a Pococomún…\nLl. J.: Hi vaig participar i també al fanzine 1,74 perquè hi ha la intervenció de David (Grip Face). Francament, no acab d’estar content de l’exposició col·lectiva perquè jo l’imaginava més col·lectiva, més promíscua. Les coses estaven com a molt separades. Jo entr allà per veure com reacciona la meva obra en un espai on conviu amb aquelles coses i en relació a l’obra dels altres. Però ja no en faré més. Basta de col·lectives i d’històries. En no ser que siguin coses molt puntuals. I de fanzines, igual.\n40p: I a part de l’expo David t’ha proposat col·laborar en una revista, no?\nLl. J.: Encara no s’ha concretat. Però aquestes col·laboracions me van bé. Són molt egoistes per les dues bandes i això és el que me mola. No tenc la sensació de dir: ”ah, yo dejo mi obra a estos jovencitos…”, (ho diu amb to malèvol fregant-se les mans mentre riu… reim els dos). Ni la de “m’estan explotant, s’aprofiten de mi!”. Jo trec el que ells em proporcionen de resocialització. I ells treuen el que jo els aporti de vincle amb el que s’estava fent o amb un tipus de pràctica que ja existia. I això implica estar en un pla d’igualtat, no de concessió.\nFoto Lluís Juncosa: Gabriel Lacomba\nmolt fan den lluís, esperant la segona entrega!\nLa segona i moltes més!\nEn lluis me posa calent!\nMaster & Comander…\nVolem 2 part amb velomars !!!\nme posen les seves obres!! on es pot veure una exposició d’aquest mestre!\nplease, I want to contact the artist?\nI’ll give him your e-mail.\nJoder en mallorca hay buen material!!\nconocia sus trabajos por la revista los muertos! alguien que mueva su obra, para el norte, quiero ver una exposición de este maestro1\nUn gran artista. Yo lo conocí a raíz de los folletos de Ramón de la O para el París Texas.


Que els llibres em són casa i em són refugi fa temps que ho sé i tanmateix, aquesta primavera i aquest estiu se m’ha fet més evident que mai. Hi ha llibres que esperen pacients a ser triats, oberts i llegits a consciència, són allà com els bons amics esperant que emetis un senyal i aleshores es despleguen i t’abracen.\nAquest confinament vaig veure la sèrie Mrs. America protagonitzada per una esplèndida Cate Blanchet en el paper de l’activista conservadora Phyllis Schlafly. Una sèrie de pocs capítols que ens endinsa en el moviment feminista i les seves contradiccions als anys 70 alhora que vius les contradiccions més viscerals d’una dona conservadora que renuncia a la seva vida en pro del marit i la família. Una lluitadora incansable antiavortista que fa guanyar les eleccions a Ronald Regan entre les mestresses de casa i que quan li arriba l’oportunitat laboral més important el sistema patriarcal, que tan defensa, s’encarrega de tornar-la allà d’on venia, a casa. Tot això us ho explico perquè les dones de la sèrie m’han fet pensar en les de la novel·la que voldria recomanar-vos. El cuarto de las mujeres de Marilyn French, gairebé 800 pàgines de llibre resseguint la vida de la dona durant el segle XX als Estats Units però que podríem extrapolar a tants altres llocs del món. La novel·la, publicada als anys 70, va causar un gran revol entre els homes blancs de classe mitjana. La novel·la la narra la Mira davant de la costa de Maine, des de la serenor d’una vida viscuda que ni ella es creia capaç, fa una mena de balanç de la vida que ha tingut ella i les dones del seu voltant. French fa un retrat de la classe mitjana blanca nord-americana, narrada amb astúcia fa servir el bisturí per disseccionar el matrimoni per dins i els rols establerts dins la família.\nLa Mira té una primera relació molt desagradable i per això, quan coneix en Norman, un noi formal, guapo i amb futur pensa que el seu destí ha arribat. Renuncia als estudis i decideix casar-s’hi, tenir-hi fills, mentre en Norman segueix amb els estudis de medicina. Ben aviat, podran establir-se en un barri residencial de casetes amb jardins, elles amb davantal i ells sortint amb el cotxe per anar a la feina. En Norman es va fent un lloc entre els metges, la Mira l’acompanya a sopars soporífers d’on s’espera que no digui res i aguanti la copa amb un somriure, la Mira descobreix ben aviat que per on corre més alcohol, whisky de segona, és a la cuina de les veïnes que ofeguen les penes, els neguits i les infidelitats entre biberons, roba bruta i vides abandonades, mentre d’altres busquen refugi en la fe d’un déu que les omple de fills però que no sembla tenir-les massa en compte. La Mira s’ho mira amb una certa distància, en Norman és bona persona, no l’amenaça, ni la pega ni la humilia... però el dia que la seva carrera com a metge es consolida demana el divorci a la Mira que cau en un pou profund.\nLa Mira després de la incertesa inicial en què es troba decideix fer les proves d’accés a Harvard i acabar allò que el matrimoni li va robar. A Harvard la Mira no només descobreix que les dones tampoc són massa benvingudes sinó que es redescobreix a si mateixa i a un estol de dones que li donaran les eines per viure la vida que vol, reconciliar-se amb els seus fills i trencar amb els ancoratges emocionals que la retenen en un lloc del qual se’n vol anar.\nDe caràcter autobiogràfic, El cuarto de les mujeres ficciona la vida de les dones, per alguns homes, si la llegeixen, els semblarà ciència ficció i en canvi, moltes de nosaltres hi reconeixerem el nostre dia a dia, encara ara, aquí, allà i més enllà.\nA totes les feministes sense causa els en recomano la lectura, a totes aquelles que ens han educat per ser persones lliures i que hem caigut de quatre potes en el sistema patriarcal. Cal una lectura profunda hi som totes les dones amb els nostres anhels, desigs i somnis de poder existir sense ser menystingudes, violades i observades com si fóssim l’enemic a abatre. A El cuarto de las mujeres hi tenim cabuda totes, la diversitat de personatges la fa una novel·la plural on poder-se reconèixer. La germana, l’estrangera de la Marçal en la vida de la Mira, la Val, la Iso, la Clarissa, la Kyla, la Gete, l’Avery, la Chris i totes elles. Soc jo, la meva mare, les meves àvies, les meves ties, són les meves amigues i són la lluita per existir i ser, dones.\n*El 2012 va ser publicada amb el títol de Solo para mujeres.\nTraducció de Sílvia Pons Padilla\nLumen\tllibre la setmana\tMarilyn French\tSílvia Pons


Quan entres a Lloret de Mar perds totes les referències culturals que tenies, és el mateix que passa quan surts a l’estranger, però a Lloret tot es fa encara més estrany. Passejant pels seus carrers és impossible escoltar cap mot en català i veus que tots els rètols són en els idiomes més diversos. Sembla com si l’edat de les persones s’hagués aturat en una eterna post-adolescència, els vells són rars i els infants encara més; et mires a tu mateix en el vitrall d’una botiga i t’adones que ets l’únic que va vestit amb totes les peces de roba.\nA vegades diries que els hotels hagin crescut d’esquena a la realitat, els carrers esguerrats moltes vegades no duen a enlloc, les botigues venen els objectes més inversemblants i els bars semblen abeuradors per a cavalls alcoholitzats. Sobre la sorra de la platja s’hi poden veure tota mena de deixalles i el mar, en la llunyania, és l’única visió plàcida. Dóna la sensació que els lloretencs de tota la vida han desaparegut totalment dels carrers i que aquests hagin estat ocupats per una horda de bàrbars.\nPassejar per Lloret de Mar una tarda de dissabte de juliol és ja de per si una experiència feixuga, però si a més és any de Mundial, i la cosa va de futbol, tot es complica, perquè a cada cantonada hi ha un establiment amb un gran televisor que retransmet el partit i et trobes amb una munió d’alemanys encervesats que, cada vegada que la seva selecció marca un gol, es posen a cridar com els fills d’Atila quan es dedicaven a segar l’herba per aquelles europes d’antany.\nDesprés, de nit, segurament sortiran a celebrar-ho encara més, però jo ja hauré tocat el dos, terra endins, seguint la direcció que pren el sol cada tarda des de que el món és món i no pararé fins arribar al meu destí, on diuen que la gent és noble, lliure, desvetllada i feliç. Ja em perdonaran si en articles com aquest dic el que no és políticament correcte, però l’altre dia vaig arribar a pensar que res millor que una tarda a Lloret de Mar per a reconciliar-te amb la ciutat on visc.


Un plat molt gustós\nUs agrada el salmó? La veritat és que és un peix molt gustós, amb poca espina i, com a peix blau, molt saludable si parlem en termes de colesterol. En aquesta ocasió, veurem com presentar-lo en petites porcions, amanit amb una mica de salsa tàrtara, que ja vam veure com fer-la en aquest blog, una mica de ceba cruixent i uns gules a l'allet que podeu comprar ja fetes. El cibulet culminarà una barreja de gustos i textures ben trobada, certament.\nEl resultat, un mos força interessant que podeu presentar com a entrant, com a primer o com a segon plat, així com a tapa o pinxo en una trobada més informal. Si teniu tots els ingredients a punt, l'elaboració és molt ràpida i agraïda. De cada tall de llom de salmó, n'he fet tres porcions. I si busqueu una preparació similar però en fred, us recomano la lectura de les Torradetes de salmó fumat amb i salsa tàrtara. Segur que us agrada. O no.\n- Podeu fer el mateix plat amb altres peixos gustosos (rap, llobarro, etc.)\nEn aquesta ocasió, he utilitzat quatre talls de llom de salmó sense espina ni pell. També podeu comprar-lo congelat en aquest mateix format. De cada tall en farem tres trossos.\nLa salsa tàrtara i la ceba cruixent les he fet prèviament. Podeu comprar-ho també.\nPoseu a escalfar una paella o planxa. Quan sigui ben calenta, tireu-hi un raig d'oli d'oliva i col·loqueu-hi els trossos de salmó.\nEn paral·lel, posarem a escalfar una paella petita on donarem temperatura a els gules.\nÉs important coure bé el peix. Heu de procurar fer una capa cruixent per les dues bandes però deixar el cor del peix una mica cru. El salmó, si és massa eixut, costa de passar i el resultat d'aquest plat canvia completament. Pequeu de coure poc el peix. Si us agrada el sushi, no tindreu problemes.\nI per últim, uns gules calentons al capdamunt.\nMengeu-vos-ho ràpid que es refreda! Bon profit!\nEl Vi Caminito és un dels pocs rosats amb pas per fusta del mercat. Deixa't sorprendre pel seu toc diferencial. Aromes a fruites vermelles, maduixa, gerd, cirera, confitures, balsàmics i regalèssia. En boca és molt llaminer i elegant.\nCeba Salmó Salsa


Eines de Llengua: 2018.10\nViro a folha\nPareix que el desenterrament del franquisme no té volta de fulla, però amb tots els ets i els uts, ja que pareix que hi ha qui està disposat a confirmar que això del «règim del 1978» encara era un eufemisme per a referir-se, emulant Bismarck, a la continuació del franquisme per altres mitjans.\nSobre això de la volta de fulla (o de full), que pareix que a algú l’esmussa, m'entretinc documentant-la, veig que no és massa antiga en castellà (cap a mitjan del xix), i que en català, on pareix que és un poc més moderna, té precedents d'ús ben iŀlustres (particularment, Albert Hauf té prou afició a utilitzar-la per escrit), a més de ser d'ús general i corrent. En fi, viro a folha. Pareix, pareix, pareix.\nMarcadors: anecdòtic, expressions, fitxes, polítics\nAhir vaig canviar la bateria de l'aixeta del bany. No recorde quants anys fa que la vam posar. Sort que la que tenia de recanvi indicava «best before 2025». Contra el que és habitual en esta casa, tenia encara marge de temps per davant. Ara cal que m'enrecorde d'encomanar-ne una altra cap al 2020, perquè això de les aixetes electròniques va molt bé, però segur que encara aniria millor si la bateria no s'acabara tant de colp i anara avisant. El dia que et quedes sense aigua en l'aixeta del vàter descobrixes com és d'útil eixa aixeta. Una cosa com quan tens un malet en el menovell, que pareix que no el gastes per a res, però resulta que tots els colps van a parar allí.\nAra vorem si en això de l'activitat sindical de les Corts s'esdevé una cosa semblant i tot el que semblava inútil i carregós mo se fa imprescindible en la nova etapa, en què actuarem a peu d'obra, fora de l'òrgan de representació. Com en el cas de l'aixeta, tenim uns quant anys per davant per a encomanar bateries. Si més no, per a recarregar-les.\nMarcadors: anecdòtic, Corts, laboral, sindicats\nEm desprenc finalment hui d'una càrrega quadriennal: hui hem fet les eleccions sindicals en les Corts. Segur que n'arreplegue alguna altra, ara que estic deixant arrere el constipat de la setmana passada. Els membres que hem compost la secció de l'stas hem de tornar a traçar les línies de la nostra activitat reivindicativa i fins i tot de la nostra presència en la tasca reivindicativa laboral i professional de la institució. Això sí, ara intentarem fer-ho al marge de les pressions i vaivens orgànics que implicaven la participació en el Consell de Personal, un òrgan de participació concebut per mantindre'l en la dependència d'un consens estèril i per a que no puga anar més enllà d'una influència manipulable.\nMarcadors: Corts, laboral, sindicats\nCita dominical / 519: Tom Wolfe\nLa parla és fabricada per l'home. És un artefacte... i explica el poder de l'home sobre totes les altres criatures d'una manera que l'Evolució per ella mateixa no pot ni començar a explicar.\nTom Wolfe, El regne del llenguatge, segons la traducció d'Ernest Riera.\nMarcadors: ciència, citacions, llengües\nEls cementeris, institucions que hauríem de mantindre com document de memòria estètica funerària i com a font de trames gòtiques o romàntiques —i només per a això—, fan que les passetjades adquirixquen un caràcter etnològic i lingüístic per acumulació: Nogueserola, Noverges, Estarlich, Esterlich, Pichastor, Queremon, Llinares, Badia, Casanova, Ibor, Esquefa, Alapiedra, Lapiedra, Egea, Margaix, Margais, Baldoví, Baldobí, Cucó, Company, Còrdova, Peris, Úbeda, Esquefa, Magraner, Llopis, Estarelles, Moleres... Amb eixa acumulació genètica segurament podreu endevinar de quin poble o contornada es tracta.\nQuant a les làpides, una llàstima eixes modes de temporada que fan que siguen grises o negres... I interessant la moda que fa que les inscripcions siguen en valencià, com si fóra la cosa més normal del món..., per a la posteritat. M'agraden les de marbre blanc. N'hi ha una, Estarlich, dels anys cinquanta, si no ho recorde malament, que diria d'inspiració grega clàssica.\nAmb tres clics\nLa tecnologia millora a grans passes i sense destorb, però no mos fa millors. Amb un poc de sort, mos fa més eficaços, però tant per a les virtuts com per als defectes. Si actuem de manera mesquina o estúpida, no ho resoldrem amb tres clics de saviesa.\nNaps i bacores\nQuan vaig sentir l'alcalde de València (m'esmussa més sentir que ho pronuncien amb e oberta; una cosa com si digueren *Dènia, *Novetlé, *l'Ènova...), Joan Ribó, parlant amb les falleres majors de les falles de la ciutat em va passar pel cap el masclisme intrínsec d'eixe acte de s'estava produint. I hui m'havia alegrat de matí quan he sabut que la Falla Borrull-Socors havien pensat una cosa semblant i proposaven que també hi poguera haver un «faller major».\nEixa falla deu ser menuda i plena d'originalitat. La falla de l'any passat en va ser una bona mostra. En canvi, el reglament faller amenaça que això no serà possible, a pesar que la redacció dona alguna opció per a innovar fins que es canvie el reglament: «La fallera major serà l'única dona que...» Bé, l'única dona, però això no impedix que siga l'única «persona», si entenem les coses amb un poc de lògica.\nEn fi, caldrà esperar que l'arbre del temps madure (o maure) eixos fruits. (Anava a dir «bacores», però m'haguera quedat massa tòpicament faller.)\nMarcadors: falles, masclisme\nNo ho preguntes\n«No els diré res, no vullc problemes, que ja saps com són d'animals i com es posen quan els dius que haurien de corregir algun error. Preferixc evitar-me eixos maldecaps»... Una mostra del sindicalisme formal dels «bencaiguts» d'una institució que hauria de facilitar i fomentar la democràcia, com ara les Corts valencianes.\nUna foguera en la plaça pública «sempre» és senyal d'una festa. ¿Què s'hi crema? No ho preguntes.\nMarcadors: Corts, ideologies, laboral, sindicats\nCasualment, innocentment, sense premeditació, arribarà el dia que les nostres vides s'assemblaran a les sèries de televisió. Però no les recordarem i mos pareixerà que són guions originals que no sabem mai com s'acaben. Llevat de la fosa en negre final.\nMarcadors: anecdòtic, televisió\nLa consellera Ana Barceló confia en l'oficina de drets lingüístics per a resoldre la discriminació d'alguns pacients de la sanitat valencianaper pretendre no ser obligats a parlar en castellà. ¿Com deu ser això de no haver de sentir-se discriminat per cap motiu injust? Em mire a l'espill i tinc sort de saber-ho. El sexe, l'edat, la forma del nas, el color dels cabells, de la pell, les pigues, l'alçada, el pes, anar a peu, mirar als ulls... En diuen empatia, però no la recepten. No en venen a les farmàcies.\nCita dominical / 518: Jaume Corbera Pou\nFidel a la llengua catalana fins al final, el novembre de l’any anterior havia anat a Andorra a fer testament, per a poder-lo fer en català.\nJaume Corbera Pou, «Pompeu Fabra i els escriptors i lingüistes dels altres Països Catalans», Pompeu Fabra: llengua, civisme, país (coord.: Lluís Duran i Jordi Manent).\nMarcadors: citacions, drets, sociolingüística\nDiu Carme Miquel en el Plaerdemavida que hem vist hui en À Punt que, durant la seua experiència com a mestra durant el franquisme, va aconseguir conformar un grup de mestres preocupats per proporcionar continguts i no doctrina. Això va generar un grup de mestres en què les classes i les experiències eren molt positives i diferents. I també va provocar l'hostilitat de molts mestres, perquè eixa proposta diferent els fea quedar en evidència.\nLa coherència, més encara a l'hora de mantindre principis democràtics, coŀlaboratius, de valoració de la capacitat i el mèrit, de rebuig de la imposició desraonada, arbitrària i autoritària, té eixa part negativa, l'hostilitat conseqüent de l'evidència desemmascarada.\nMarcadors: Corts, democràcia, ideologies, laboral\nLa segona de Mahler insinua que podem «renàixer» o, si més no, un reviscolament, una «resurrecció». És música, però et deixa esperant que, a l'eixida del Palau de la Música de València, s'haja fet de dia a pesar que és de nit i vol ploure. La tenim pendent, la resurrecció, però mos n'han avançat com sonarà eixe dia.\nAl canyaret si no muden el cantet\nDescobrixc en un article de Jaume Corbera Pou («Pompeu Fabra i els escriptors i lingüistes dels altres Països Catalans») l'expressió «canviar de cantet». Veig que està més documentada per escrit la versió «mudar de cantet» i que també hi ha la versió «fer un altre cantet». La cosa és canviar de parer o ser contradictori. No està malament com versió suau per a unes actituds que no solen ser preses pacíficament ni amb massa bona voluntat.\nAl capdavall, si mos digueren que els gestors de l'administració de les Corts han «mudat de cantet» i accepten raonar sobre la reclassificació dels llocs que necessiten una revisió en la relació de llocs de treball, doncs, seria ben agradable eixe canvi d'actitud, més encara acompanyat d'eixa manera d'expressar-ho. Per no parlar de la justícia espanyola i els presos polítics, on esperem més un canyaret que un canvi de cantet.\nMarcadors: Corts, expressions, Generalitat de Catalunya, justícia, laboral\nSense paraigües no plou\nEls problemes mal gestionats poden convertir-se en conflictes; ben gestionats, poden ser una oportunitat per a millorar la gestió de l'administració. Es fàcil endevinar cap a on tiraran la indolència i la desídia polítiques i administratives. ¡I com els agraden les faŀlàcies!: «Si és funció vostra, ho feu; si ho feu, és funció vostra». He eixit de casa sense paraigües, per tant, no plovia.\nMarcadors: anecdòtic, Corts, laboral, retòrica\nDesinformació i desmemòria\nTal com clamava el mateix Jordi Cuixart, hi ha «sedicions» falses, però imprescindibles. Ha passat un any de sedició permanent i necessària contra els poders autoritaris que es coven al caliu de les institucions que hem heretat del franquisme. Jordi Cuixart i Jordi Sànchez han passat un any a la presó, lligats i tancats per les teranyines ideològiques de l'estat, un estat infidel a la democràcia, un estat ansiós de fer realitat somnis espanyolistes, patrioters i autoritaris, en reacció contra una pàtria incipient i maldestra en forma de república catalana.\nContinuen sense saber ploure i no sabem qui mos «rescabalarà dels —meus, nostres, seus, de Raimon, dels Jordis, de tots— anys de desinformació i desmemòria».\nMarcadors: corrupció, democràcia, Generalitat de Catalunya\nMirada fita a terra\nEntre sessió sobre elaboració de diccionaris, després de tot el matí assegut davant de la pantalla i eixir a ventilar-me un poc les idees, trie deixar per a millor ocasió els diccionaris. Pel riu, les xiques solen mirar a terra i els xics solen mirar de fit a fit. De tot n'hi ha, embolica sempre amb una sensació repartida de temor i tristesa.\nVaig al trot, amb l'aire que queda del Leslie: 07:29 + 07:12 + 07:27 + 07:17.\nMarcadors: anecdòtic, córrer, masclisme, sexisme\nCita dominical / 517: Cristina Fallarás Sánchez\nEl futur democràtic d'Espanya es juga en Catalunya.\nComentari de Cristina Fallarás Sánchez en Tot es Mou (tv3), 1 d'octubre del 2018.\nMarcadors: citacions, democràcia, Generalitat de Catalunya, ideologies\nEls fins no justifiquen els mitjans, diuen els pensadors més escrupolosos. La continuació deu ser que les causes no justifiquen els actes, a pesar del que sembla que alguns han decidit pel que fa a les seues ideologies, creences o pors diverses.\nLa causa de la independència no justifica matar «afrancesats» ni traure-li un ull a un votant català; la causa de la unitat del país o del règim no justifica esquarterar un periodista crític ni empresonar en prevenció de l'èxit independentista democràtic.\nLa causa dels mals s'ha d'estudiar, però no els hauria de justificar. Ara, hi ha qui no veu mai el moment d'eixir del pou i preferix continuar cavant.\nPublicat per Miquel Boronat Cogollos ; hora: 21:31 0 comentaris\nMarcadors: democràcia, ideologies, periodisme\nNo sé per què m'ha vingut al cap el «morralon roín» que dia ma mare per a renegar o pegar-me un bonegó sense perdre les formes. La cosa era per a xics només, i de la família, trobe.\nNo sé si l'expressió depassa les fronteres de la família o de Carcaixent. El que sí que em resulta interessant és la conversió de l'anarquista d'inici del segle XX Mateu Morral en eixe qualificatiu negatiu. La força de les ideologies, diu Takse, que troba a faltar un «hitleron», un «francon» o variants a partir de dirigents tant o més assassins.\nPublicat per Miquel Boronat Cogollos ; hora: 20:33 0 comentaris\nMarcadors: anecdòtic, expressions, ideologies, lèxic\nLes mentires d'Stalin\nComenten en el documental Apocalypse les paraules de Nina Poglazova sobre les mentires de Stalin que tots aplaudien encara que sabien que eren mentires i que Stalin sabia que ells ho sabien, però que continuava dient-les perquè aplaudien... El món feliç, ¿oi?\nPer l'escala de les Corts estava comentant amb una companya una decisió de la mesa —dictada rutinàriament per la secretaria general— que es pot llegir de la mateixa manera que les paraules d'Stalin: d'acord amb l'article tal de la norma qual que diu que això no és possible, resolem que és possible i que ja està fet. No dic jo que, realment, no fóra possible, perquè les normes estan sotmeses a altres normes i interpretacions, però caldria haver deixat clar que la Mesa de les Corts decidix d'acord amb una norma que ho permet i no d'acord amb una que no ho permet. Ai, eixe món es veu que no seria tan feliç per als qui se'n riuen tant que es pixen.\nEn eixe moment entra a l'escala la cap que decidix si plou o fa sol traguent, com Augusto, el personatge de Niebla, la mà al carrer, tot i que, contràriament al personatge de la noveŀla, amb la ferma decisió de mantindre la possessió atmosfèrica de la institució. Hola i adéu, perquè la seua mirada augusta em recorda que l'oratge no està sotmés a la fiscalització sindical. En valenciana prosa, pixa i diu que sua. La cosa hauria de ser, si més no, evitar aplaudir-ho.\nMarcadors: Corts, democràcia, ideologies, sindicats\nInformació amb vores\nEstava enfadada una companya amb À Punt per la manera d'informar sobre el nombre interminable de manifestacions que es van passejar ahir per València. Segons comentava, vora un centenar de persones d'ultradreta es van convertir en el fet més rellevant dels actes reivindicatius (també en La Sexta, diu), sense cap ponderació de la seua importància quantitativa respecte al gruix de les altres manifestacions més cíviques i nombroses.\nEn fi, la notícia sempre s'esvara pel costat de la mantega. Els periodistes deuen saber massa bé que, ho facen com ho facen, s'envisquen. S'han d'enviscar, naturalment, perquè la informació sempre té un narrador i sempre és el punt de vista d'algú altre. La mitat de la faena està feta. Llàstima que l'altra mitat siga massa sovint engolir-s'ho sense tocar vores.\nMarcadors: anecdòtic, manifestació, periodisme\nLa xarxa t'ho posa a figabocí\nDos parelles de desconeguts seuen en la taula del costat, parlen en un valencià familiar, tot i que en castellà amb la cambrera. Més tard es convertixen en coneguts gràcies a la intervenció de les xarxes socials: tenim amics en comú que mos reconeixen a través de l'autofoto que es fan amb l'alegria del dinar. Els que eixim al fons mos convertim en molt rellevants per als receptors de la foto. Els avisen que sóc «del poble», que és com els de Tavernes de la Valldigna denominem la ciutat. Els de Simat i Benifairó en diuen «la Vall» (i jo també en este bloc, ja que sóc d'allà, però també molt de fora, per molts motius). De les dos parelles, dos són «del poble» i els altres dos són de Silla i Catarroja. Ningú no és perfecte, que dia aquell al final del film de Billy Wilder.\nAbans de fer coneixença, m'havia arribat de la seua conversa veïna una expressió vallera que no em sonava haver sentit mai: «a figabocí» ('preparat, aparellat'). Després de saber que érem «del poble», la xica que utilitzava l'expressió (cosina del meu amic valler de la xarxa social) em va aclarir que la coneixia pels cercles reduïts de la seua família. L'altre xic de la Vall em sembla que no la coneixia.\nMos fan un repàs sumari de les vides d'alguns amics comuns que fa temps que no vegem. I mos fem una autofoto tots junts que enviem a la xarxa. L'incògnit s'acaba, però a voltes s'acaba bé.\nMarcadors: anecdòtic, expressions, sociolingüística, xarxa\nFa bo abans de la pluja\nUna setmana de faena i trobe que ja m'anirien bé unes altres vacances. Jo he fet vacances, però l'administració de les Corts està en un son permanent des del 1998, quan es va aprovar l'última relació de llocs de treball. A partir d'eixe moment, s'ha adoptat una pràctica de fer pegots i forçar manipulacions en interés dels poders fàctics de la institució, que han resolt els seus interessos professionals a base de menystenir i desqualificar laboralment i professionalment les veus crítiques i els coŀlectius reivindicatius.\nDurant dècades han tingut la coartada del desinterés polític. Amb el canvi de la legislatura pensàvem que podríem somoure eixe caldo rebollit de complaença. Algunes coses hem forçat i remogut, però l'estructura fòssil i la cultura de submissió jerarquitzant imperant des dels inicis de la institució només s'ha clavillat, per ara, perquè els canvis polítics no han estat a l'altura de les necessitats d'una institució moderna més democràtica i regida per criteris d'eficiència i professionalitat.\nA més, les veus que han protestat o s'han refermat en les reivindicacions laborals i professionals, les persones que han pres decisions coherents i conseqüents amb els valors i les regles d'una administració democràtica, han estat menystingudes en tots els àmbits pel sindicats d'interessos que regix el poder administratiu. Han provat a tractar-les com a revoltats embogits o com a conspiradors insidiosos, com si foren només un trasbals molest per a la seua posició de poder discrecional si no arbitrari.\nMe n'ixc a ventilar-me un poc pel riu: 06:01 + 06:08 + 06:39 + 06:43. Encara ha fet bo abans de la pluja del dia.\nMarcadors: anecdòtic, córrer, Corts, laboral\nCita dominical / 516: Alfons López Tena\nD'Europa no ens vindran solucions, ens vindran oportunitats, reptes o amenaces, però les solucions les hem de guanyar nosaltres mateixos.\nAlfons López Tena, Catalunya sota Espanya. L'opressió nacional en democràcia.\nMarcadors: citacions, democràcia, ideologies, nacionalisme, Unió Europea\nLa desproporció estètica\nUn quadre amb una barca vora el moll del port, amb la inclinació exacta sobre l'aigua corresponent al pes de l'home que la desequilibra mentres baixa... Una aqüareŀla que reproduïx exactament la fotografia que la inspira, segons l'opinió de l'expert que ho està mirant. És a dir, ja s'havia inventat la fotografia.\nHo senc de passada durant l'exposició de quadres. Hi ha detalls que l'ull comú no veu, però que els experts en els detalls de la vida no perden de vista. L'expert també és pintor i fa pastels molt bons, diuen. A més, em sembla que pinta del natural, per la forma com comentaven la reproducció de fotos.\nL'apreciació estètica no es mesura científicament. Vam poder aplaudir els quadres.\nMarcadors: anecdòtic, ciència, pintura\nAlmansor també és tropa\nDesprés d'un comentari en aoetic, avise a Marga, de la gec, que tenen dos versions diferents del nom d'un personatge del segle x, al-Mansur (uns pocs casos) o Almansor (més d'un centenar de casos). La segona forma és la versió adaptada i més tradicional. Em diu que decidixen utilitzar-la per al nom d'eixe personatge. Les normes de transcripció de l'àrab de l'iec són de l'any 1989 i necessiten una revisió. Allà apareix la forma «al-Mansur» que pareix que l'ús està desestimant.\nL'espai de l'aoetic en xarxa ha segut una molt bona iniciativa de l'institut i que va millorant gràcies als que la gestionen i als que hi participen. Espere que l'avl adopte una iniciativa semblant —ja els ho he comentat—. Ams instruments aixina s'afavorix el debat tècnic i podem coŀlaborar a millorar les obres de referència i els mitjans d'informació en català.\nMarcadors: anecdòtic, AVL, IEC, lèxic, tècnics lingüístics, transcripcions\nLa inflació ideològica dels fets\nLa mentira, l'engany, l'exageració i el menyspreu són elements de la comunicació. Sovint pensem que són elements que contravenen la comunicació, però oblidem que la comunicació és la transmissió d'idees i, quant a les idees, tants caps, tants barrets.\nDemà ho confirmaré, perquè m'ha semblat sentir-ho de passada, però estic quasi segur que l'1 d'octubre, segons va dir fa uns dies Pepa Bueno (Cadena ser, malauradament), hi va haver un «intent d'assalt» al parlament català. Hui, al cap d'uns dies i supose que després d'aprofundir en la investigació del fet, ja s'ha produït —amb efectes retroactius, pel que sembla— un «assalt», segons la narració de la periodista. Espere que demà o despús demà no hagen afusellat ningú eixes forces «radicals» que tant de poder aeri, marítim i terrestre tenen i que estan assaltant institucions, apallissant votants, segrestant polítics i provocant la fugida a l'exili de ciutadans amenaçats en els seus drets polítics i humans.\nEvidentment, no porte barret, però me'l lleve i l'alce imaginàriament per a saludar una faena torera de tant de mèrit periodístic. I per vore si imiten el gest i se'ls ventilen les ideologies.\nMarcadors: corrupció, democràcia, Generalitat de Catalunya, ideologies, periodisme\nUn poc de weltschmerz\nCom si ho intuïra, el web del Merriam-Webster m'envia la paraula del dia: weltschmerz: «mental depression or apathy caused by comparison of the actual state of the world with an ideal state». Com dia el tebeo que llegia quan era menut, «igualico, igualico que el defunto de su agüelico», és a dir, que ha coincidint plenament amb la sensació que tinc hui mateix, després d'estos dies de represa a la faena.\nEn tot cas, no m'estranyaria que eixa situació i eixa sensació siga normal en estes èpoques. De fet, és ben probable que ja ho haja deixat escrit en el passat. En fi, deixe de nou la constatació de l'ànim dels dies, per si de cas algun dia aconseguim arribar vora el paradís i no mos enterem que hem millorat una miqueta.\nMarcadors: anecdòtic, diccionaris\nSindicalisme sense filtres\nMos reunim els quatre que formem el nucli persistent de la secció sindical i optem per fer sindicalisme des de fora del Consell de Personal. No sabem si és una bona iniciativa. Es suposava que l'òrgan de representació dels treballadors en les Corts hauria de ser una via d'atenció de les necessitats laborals i professionals dels treballadors de la institució. Però tal com està regulat, és un òrgan folklòric sense presència en la taula negociadora, taula que és on es firmen les coses. Per tant, el Consell de Personal de les Corts és, ara mateix, un mer filtre per al retard i la dilució de les iniciatives sindicals.\nEixa situació és coneguda en la política parlamentària, on és un tòpic recurrent que quan hi ha interés per amagar o evitar un problema, es crea una comissió de treball, d'estudi, d'investigació o com es vullga dir. La cosa és poder fingir preocupació i atenció mentres es llança el tema al racó dels procediments parlamentaris. En això trobem que s'ha convertit el Consell de Personal de les Corts, en una «comissió» per a adormir les reivindicacions i amagar la reivindicació dels problemes. Al capdavall, les denúncies laborals que fem no es solen atendre i els gestors de l'administració de la cambra no s'acaloren gens per la posició del Consell de Personal.\nEn fi, vist el resultat d'estos últims quatre anys, preferim reprendre forces i reivindicar realment, sense entrebancs ni dilucions, començant per demanar la presència en la taula negociadora del ple del Consell de Personal. Mentrestant, No cal empedrar el camí de més frustracions: els pactes i acords de la taula negociadora faran el fet.\nEl camí dels caragols\nEs torna a jugar amb el futur republicà i democràtic d'Europa, d'Espanya, de Catalunya i, al final de la correguda, del País Valencià. A Catalunya aplaudixen per despertar del malson estatal que els ha caigut damunt. L'activitat ideològica catalana apunta encara cap a la conformació d'una nova entitat política, però no veig que aprofundixca en la idea de dotar-la d'un contingut per a un país —vell o nou— democràticament més profund, alliberador i amable. Ací, al cantó de baix d'esta península ofegosa, anem massa a remolc de les poques idees i propostes d'intervenció real i activa en la millora dels drets i deures que componen la democràcia i la millora del funcionament de les societats al món.\nTornem a reprendre l'activitat en la faena després de les vacances i enfilem pel camí dels caragols, esperant que ploga un poc per a moure-mos a fosques cap a on mos duga la inèrcia i el vessant més esvarós. Recorde la contrasenya de l'ordinador, em capbusse en un curset de macros de Word i continue apuntant reivindicacions i irregularitats que la deriva de la gestió de la cambra valenciana genera amb cada ronc.


L'art del Vi_suals atrapa el 'tempus fugit' - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nL'art del Vi_suals atrapa el 'tempus fugit'\nLa mostra, vinculada al món del vi, ofereix avui i demà obres pictòriques, escultòriques, fotogràfiques i cinematogràfiques\npepa mañé 09.06.2018 | 00:18\nL'art del Vi_suals atrapa el 'tempus fugit' pura travé\nLa locució llatina tempus fugit convida a reflexionar sobre el pas del temps i a aprofitar-lo al màxim. I és l'eix temàtic escollit per inspirar les creacions artístiques de la mostra cultural Vi_suals, que arriba a la seva onzena edició i que desplegarà tota feina feta aquest cap de setmana. El projecte cultural de l'Ajuntament de Manresa, vinculat al món del vi a través de la DO Pla de Bages, mostrarà a la plaça Sant Domènec (en el marc de la Fira del Vi del Bages) les escultures encarregades a dos artistes manresans de renom, Àngels Freixanet i Eduard Fíguls.\nFreixanet ha volgut representar amb el seu mandala «el que significa el vi dins de la nostra cultura, una mostra de companyonia i solidaritat entre els éssers humans que cultiven la terra i gaudeixen dels seus fruits generosos a través del temps». Mentre que Fíguls planteja una mirada realista i contemporània, superposant estrats de materials que evidencien el pas del temps en relació amb el vi.\nCom sempre, els col·lectius artístics de la ciutat (Foto Art, Cercle Artístic, Cine Club) han creat a partir de la temàtica proposada per Vi_suals, intentar, doncs, atrapar el tempus fugit. Des del 25 de maig ja es poden visitar les obres de tretze artistes del Cercle Artístic a l'Espai Rubiralta. S'hi estaran fins al 17 de juny. Hi ha aquarel·les, però també acrílic sobre tela, sobre vidre, tècniques mixtes, olis i una ceràmica. També, dotze fotògrafs de Foto Art, amb tres obres cadascun, han intentat visualitzar el pas del temps als cellers, a les bótes, en les generacions, en els sistemes de teball, en l'evolució d'una gota de vi, etc. En aquest cas, l'exposició s'inaugura avui al migdia a l'Espai Plana de l'Om fins demà.\nLa projecció dels dos curtmetratges realitzats per artistes seleccionats per Cineclub Manresa es farà avui (20 h) a l'Espai Plana de l'Om. El fotògraf manresà Oriol Segon debuta en la realizació d'un curt amb el músic Albert Palomar. La porta és una ficció, que protagonitzen Anna Bertran-Casas, de Manresa, i Raymon Pujol, d'Olot. «Ens ho hem fet tot nosaltres mateixos i, tot i que és una bestialitat i una immersió en un món desconegut, tinc ganes de més», diu Segon. Enric Roca, nascut a Olesa i veí d'Abrera, i l'esparreguerí Albert Serradó, que es van conèixer rodant el documental Terra d'oportunitats (que ha guanyat diversos premis), proposen una història més onírica a La part dels àngels, amb els manresans Joan Jordi Miralles i Marc Alberti com a actors. «Hem treballat en un ambient de màxima confiança, des dels actors, entre els qual hi ha la meva filla, Iona Roca, de 6 anys, fins a la música original [de Dani Álvarez i Santi Careta]», diu Roca.\nEn aquesta edició, a més, s'ha obert la convocatòria artística amb un concurs públic, en les modalitats d'adults i d'estudiants. Es tracta de 14 intervencions en caixes de fusta per a ampolles de vi que s'exposen en aparadors del centre històric. Del 16 de juny al 8 de juliol, totes les obres de Vi_suals s'agruparan al Museu de la Tècnica.\nInclosa en la nova Fira del Vi del Bages, a Sant Domènec. Cultures


'Gilbert & George' al Casal Solleric de Palma\nDates: 19 setembre 2013 – 5 gener 2014\nInstitucions: Ajuntament de Palma, Fundación Banco Santander\nComissaris: Walter Smerling i Pilar Ribal\n"… Contemplant atemorits la gran ciutat que s'estenia davant seu, com si endevinassin que la seva misèria no hi seria més que una gota d'aigua a la mar o un gra d'arena al desert… Carn d'hospitals, de parròquies, de presons, del riu, de la febre, del vici, de la mort: es lliuraven al monstre que rugia en la distància i es perdien."\nCharles Dickens. Dombey i fill (1847)\nGilbert & George han descrit a diverses entrevistes com Londres, la seva grandesa, el seu misteri i el seu dramatisme, han estat una inspiració en majúscules per al seu art atmosfèric abundant i obstinadament polèmic durant gairebé cinquanta anys. Al llarg d'aquest període, Gilbert & George han seguit de prop els diversos caràcters de Londres i han identificat als carrers insomnes de la ciutat tots i cada un dels aspectes descurats, preciosos i innegables de la condició humana moderna.\nAquestes 292 noves LONDON PICTURES –de les quals se'n mostren 50– permeten que la ciutat parli per si sola, en l'idioma propi de 3.712 pòsters de diaris, robats o recuperats pels artistes mateixos al llarg de més de sis anys i ordenats i classificats per ells segons el tema. En paraules dels artistes, aquest mètode permet que cada fotografia "decideixi per si mateixa": el tema, el títol i la mida s'han triat i indicat per ordre alfabètic i numèric d'acord amb les conclusions extretes en el procés de classificació. En aquest sentit, Gilbert & George han decidit eliminar l'acte conscient de "producció d'art" i reivindicar la realitat que publiquen els mitjans impresos de Londres i que és subjacent al nucli del tema: la volatilitat del dia a dia de la societat contemporània. Darrere cada pòster, si bé de forma franca o abreujada, resideixen la veritat i el realisme inviolable d'una situació humana, el seu impacte i les seves conseqüències. Aquesta veritat és la que Gilbert & George han descrit com la "dimensió moral" que han d'identificar en un tema per a poder-s'hi implicar i aplicar-lo al seu art.\nLes fotografies de LONDON PICTURES, pertorbadores i violentes, de vegades absurdes i d'altres inquietants, revelen el que pot qualificar-se com el sistema nerviós de la societat contemporània quotidiana: els impulsos, els arravataments, les penes, les esperances, el geni i els desigs de la vida urbana en el dia a dia.\nEls detalls superflus d'aquestes fotografies són escassos i limitats: les figures de Gilbert & George, les seves expressions alhora severes o alterades; carrers, cortinetes i reflexos a les finestretes dels cotxes. Al paisatge urbà d'aquesta anàlisi moral els artistes apareixen com fantasmes o vidents, entre atents i inerts, com si els seus esperits vagassin pels carrers i els edificis que retraten aquestes fotografies. En aquest sentit, els artistes s'han inspirat en la lectura de les declaracions de Lord Dowding, rebudes, segons ell, dels esperits dels pilots caiguts de la Royal Air Force sobre un primer pas cap al més enllà.\nA més dels seus recursos "automàtics" de creació, Gilbert & George han afegit la paraula STRAIGHT(directe, o heterosexual) després del títol a les fotografies compostes de pòsters de diaris impresos en tipografia Sans Serif en negreta, en lloc de la tipografia Handwritten de la resta. Segons els artistes, aquesta distinció també destaca l'ús controvertit i irrellevant de la paraula gai com a adjectiu qualificatiu. Per exemple: no hi ha necessitat de dir "matrimoni gai" quan simplement n'hi ha prou amb dir "matrimoni".\nEn el seu sentit èpic i implacable, al mateix temps dickensià i ultramodern, les fotografies de LONDON PICTURES formen una gran novel·la visual que revela sense emetre judicis el relleu incessant del drama urbà amb tots els seus matisos d'esperança i sofriment.


El millor pis de Barcelona: obra nova amb gran terrassa a nivell, piscina i vistes panoràmiques - La República\nEl millor pis de Barcelona: obra nova amb gran terrassa a nivell, piscina i vistes panoràmiques\nAvui us oferim en exclusiva el millor pis de Barcelona. Aquesta espectacular propietat se situa en la millor zona de l’Hospitalet de Llobregat, la plaça Europa, que ofereix tot el que un necessita per a viure: excel·lent zona residencial amb comerços, restauració, transport públic i bon accés a les principals vies de comunicació en cotxe.\nL’immoble en qüestió és una octava planta en edifici d’obra nova acabat d’estrenar. Consta de 116 m² i d’una magnífica terrassa a nivell de 51 m² amb meravelloses vistes panoràmiques sobre la ciutat. L’edifici disposa de piscina d’ús comunitari al terrat.\nAccedim al pis mitjançant un generós distribuïdor que enllaça la zona de nit i de dia i que també dóna accés a un bany complet. El pis està compost per un gran saló menjador amb accés a cuina office americana. Tant la cuina com el saló menjador comuniquen directament amb la immensa terrassa privada, amb immillorable orientació. Disposa de 4 habitacions, totes elles exteriors i lluminoses, una d’elles tipus suite amb vestidor. Una propietat amb Certificat d’Eficiència Energètica de classe A i certificació BREEAM, equipada amb placa d’inducció, forn, microones, terres de gres als banys i a la cuina (amb disseny tipus hidràulic), terres de parquet a la resta de la propietat, sistema de calefacció i aire condicionat per conductes amb control de clima independent per a cada estança, sistema de ventilació intel·ligent Siber, porta amb tancament de seguretat, videoporter, fusteria interior lacada en blanc, tancaments en alumini fosc amb vidres climalit.\nPlaça de pàrquing i traster opcional a la mateixa finca.Deixaràs a escapar l’oportunitat d’estrenar aquesta meravella de propietat?\nSistema d''aire per conductes\nGres i parquet


JOSEP MARIA DE PORCIOLES. JOSEP LLUÍS MARTÍN I BERBOIS. Libro en papel. 9788418434808 Librería +Bernat ,Magatzem de Cultura de Barcelona\nAquest llibre tracta la trajectòria vital i professional de Josep Maria de Porcioles Colomer des del seu naixement fins anys després de la seva defunció. El biografiat és conegut de manera fragmentària per la majoria de la societat catalana per ser l'alcalde franquista de la Ciutat Comtal durant disset anys i, sobretot, per la seva desencertada actuació urbanística durant aquest temps; un fet que ha creat una opinió força negativa del personatge.\nEl lector descobrirà aspectes desconeguts durant el període de la Segona República i la Guerra Civil que ajuden a entendre la seva posterior actitud política. També es tracten altres temes, com la seva presidència a la Diputació de Lleida, el seu pas com a jutge d'Apel·lacions d'Andorra o per la Direcció General de Registres i del Notariat del Ministeri de Justícia.\nEl 1957 va ser nomenat alcalde de Barcelona contra tot pronòstic. Un mandat que no va estar exempt de polèmica en nombrosos àmbits, en especial l'urbanístic i l'immigratori d'arreu del territori espanyol. Tanmateix, cal dir que durant el seu mandat hi hagué accions destacables com la Carta Municipal, la Compilació del Dret Civil de Catalunya o la creació del Museu Picasso i la Fundació Miró.\nEl seu cessament el 1973 va ser la fi de la seva carrera política en l'àmbit públic, però el contacte amb polítics de diverses formacions, en l'àmbit privat, va prosseguir al llarg dels anys.\nVista previa: JOSEP MARIA DE PORCIOLES


Els joves podran practicar workout al Parc de Lleure Les Moreres - vilanovainformacio.cat - Portal de Comunicació de Vilanova del Camí\nEls joves podran practicar workout al Parc de Lleure Les Moreres\nL’espai de lleure Les Moreres, ubicat davant l’Institut Pla de les Moreres, acollirà ben aviat d’una zona de workout i bàsquet. D’aquesta manera es complementa la remodelació d’aquest espai de lleure i salut que també incorpora un parc d’skate i es dóna resposta a la demanda d’un grup de joves que practiquen el workout i que sol·licitaven un espai específic per fer-ho.\nLes obres s’han adjudicat a l’empresa local Obras Agar S.A. per un import de 9.500 € IVA inclòs.\nFa mesos que aquests joves van reunir-se amb diferents regidors de l’equip de govern per presentar-los un projecte de workout al municipi. Els regidors d’Esports i Urbanisme, Antoni Maturama i Rosi Grados, respectivament, han estat treballant de manera transversal i han incorporat al projecte algunes de les idees que van presentar aquests joves. També des de la regidoria de Medi Ambient, encapçalada per Luís Perea, ha contribuït a la millora de l’espai amb l’enjardinament del perímetre i la plantació d’arbrat. L’espai disposa també d’una font i s’ha augmentat la il·luminació de la zona.\nEl workout és un moviment basat en l’esport de carrer que es fa amb el propi cos i aprofitant els elements de l’entorn.\nA Vilanova del Camí s’instal·laran diferents paral·leles tant verticals com horitzontals per a practicar aquesta disciplina esportiva i també s’instal·larà un sòl especial de cautxú per evitar accidents.\nEls principals exercicis que es fan en aquests espais són dominades, flexions de colze, barres paral·leles, i esquats, entre altres. El workout també involucra exercicis estàtics o també anomenats trucs, ja siguin de vol o força com la bandera humana, el front i el back lever o les planxes.\nL’Street Workout va sorgir a Brooklyn, Nova York, i en els darrers anys ha experimentat un boom, també per la seva difusió a través de les xarxes on es poden trobar vídeos amb exercicis i acrobàcies.\nTrenta anys de Memorial José Sánchez de futbol a 7


Abril i «en fil», daurat… | RAÜL BENÉITEZ\nRAÜL BENÉITEZ > Blog Masonry Effect Four > Vàries activitats > Abril i «en fil», daurat…\nPosted by raulbeneitez on 3 abril, 2016 in Vàries activitats\nPunt i coma; a l’aula de música de l’escola Pia de Moià encarem el darrer tram de curs. I “en curs”, a l’escola municipal de música d’Artés, gaudim d’una Setmana Fantàstica “embarrocada”. Danses i músiques del barroc deambulen arreu. Mestres i alumnes en gaudim.\nInici d’abril, i dates importants quant a formacions. Agenda al dia.\nPropera representació 8 d’abril a Moià. (Escola Pia) activitat impulsada per l’AMPA de la mateixa aula de música.\nBona feina preparant trobada FEDAC’s el proper 15 d’abril (Manresa) “Som 24 escoles escampades per tot arreu…” Una cançó de collita pròpia, al punt de volar.\n9 d’abril: X Jornades de mestres de mestres i professors de religió (Barcelona) Allà hi aniré amb “La cantimplora d’en Marcel Gràcies” (La Salle Bonanova)\n29 d’abril. Un conte a la biblioteca. Col·laboració en clau de voluntariat. Sensibilització entorn natural (organitza l’associació “La cosa nostra”)\nA la llum el nou cd “Quatre llunes i una arcada”. Esperant amb il·lusió que el disc es pugui trobar i retrobar a les xarxes, per així poder dir que oficialment ja és “al carrer”.\nClip en via, i altres…\nMolt bon regust de les Caramelles d’enguany a Salo, aquesta vegada amb una rumbeta com a afegitó. Experiència gran. Molt content i agraït.\n“La Corneta riallera” es prepara pels propers casaments, cara al mes de juny.\nEndavant i amb alegria!