Condemnats a la desesperació: una generació de taxistes arruïnats per préstecs imprudents\nEl 19 de maig del 2019 el New York Times va publicar aquest reportatge sobre la indústria del taxi a Nova York que posava èmfasi en els crèdits voltor que s’aprofitaven dels conductors més vulnerables. Una trama financera similar a la que va provocar la fallida de l’economia el 2008 amb la bombolla immobiliària. L’article ha estat guardonat amb el Pulitzer al millor reportatge d’investigació. El seu autor, Brian M. Rosenthal, ja havia participat el 2015 en una investigació que va guanyar un Pulitzer, i una altra que liderava, del 2017, va acabar finalista en aquesta categoria. Reproduïm, de manera parcial, la seva tasca.\n18 min. 17/05/2020 00:00\n987x555 Segons els expedients judicials, més de 950 propietaris de llicències s’han declarat en fallida i n’hi ha milers que amb prou feines sobreviuen. A la imatge, un taxi a Manhattan.\nSegons els expedients judicials, més de 950 propietaris de llicències s’han declarat en fallida i n’hi ha milers que amb prou feines sobreviuen. A la imatge, un taxi a Manhattan. / Ferran Forné\nTEXT: BRIAN M. ROSENTHAL\nL a trucada telefònica que va arruïnar la vida de Mohammed Hoque va arribar l’abril del 2014, quan començava una llarga jornada de conduir el taxi per Nova York, la feina a què es dedicava des de feia nou anys, quan va emigrar de Bangladesh.\nLa trucada era d’un empresari molt conegut que li volia vendre un medallion, una placa, la cobejada llicència municipal gràcies a la qual un taxista pot esdevenir el propietari del vehicle en lloc de treballar per compte d’altri. Li va prometre que, si li donava 50.000 dòlars aquell mateix dia, li facilitaria un préstec per comprar-lo.\nDesprés d’anys de suportar uns caps a qui odiava, a Hoque li va semblar que s’estaven fent realitat els seus somnis de diners i independència. Va buidar el compte bancari, va demanar diners prestats als seus amics i va anar corrents al despatx d’aquell home. Hoque li va entregar un xec i va rebre una pila de papers. Els va firmar i se’n va anar, impacient per explicar-ho tot a la seva dona.\nAquell any Hoque va guanyar uns 30.000 dòlars. No tenia ni idea -va explicar després- que acabava de firmar un contracte que l’obligava a pagar 1.700.000 dòlars.\nL’any 2018 una allau de suïcidis de taxistes de Nova York va fer sortir a la llum amb tota la cruesa l’angoixant endeutament i els greus problemes econòmics dels propietaris d’aquests medallions. Durant tot aquest temps, les autoritats han donat la culpa d’aquesta crisi a la competència de plataformes com Uber i Lyft.\n651x366 Si hi ha un element a Nova York gairebé tan representatiu com l’Estàtua de la Llibertat o l’Empire State, és el color groc dels seus taxis. / Getty Si hi ha un element a Nova York gairebé tan representatiu com l’Estàtua de la Llibertat o l’Empire State, és el color groc dels seus taxis. / Getty\nPerò una investigació del New York Times ha esbrinat l’origen de molt bona part d’aquesta desolació: artificialment i de mica en mica, un grapat de poderosos dirigents del sector van fer pujar el preu de les llicències de taxi, amb la qual cosa van crear una bombolla que va acabar esclatant. Durant més d’una dècada van convèncer milers de conductors perquè demanessin uns préstecs imprudents i van guanyar centenars de milions de dòlars abans que el mercat s’enfonsés.\nAquestes pràctiques empresarials van generar grans beneficis per a banquers, brokers, advocats, inversors, propietaris de flotes d’automòbils i cobradors d’impagats. Els directius de les cooperatives de crèdit sense ànim de lucre es van fer multimilionaris. Els intermediaris dels medallions es van fer prou rics per comprar-se iots i terrenys a primera línia de mar.\nAquests mètodes, però, van arrabassar els estalvis de tota la vida a famílies immigrades, van asfixiar els taxistes sota el pes d’un deute que no podien pagar i van enfonsar un sector, els dels taxis grocs, des de fa molt temps representatiu de Nova York. Segons els expedients judicials analitzats pel New York Times, més de 950 propietaris de llicències s’han declarat en fallida. I n’hi ha milers que amb prou feines sobreviuen.\nLa combinació de diners fàcils, prestataris àvids i l’esquer d’un bé escàs va contribuir a fer pujar el preu de les llicències molt per sobre del seu valor real. Segons ha descobert el New York Times, alguns líders del sector van atiar aquest frenesí pagant uns imports excessius pels medallions amb l’objectiu d’inflar-ne el preu.\nDel 2002 al 2014, el preu d’un medallion va passar de 200.000 dòlars a més d’un milió, tot i que les dades municipals demostren que els ingressos dels taxistes gairebé no van variar.\nSegons aquestes dades, durant aquest període uns 4.000 taxistes van adquirir llicències. Estaven impacients per comprar, però els van entabanar amb una premissa molt poc clara.\nTal com explica Haywood Miller, especialista en deute que ha assessorat prestataris i prestadors: “Tot plegat funcionava com una estafa piramidal, l’esquema Ponzi, perquè depenia totalment de l’augment del valor. El més injust és que el comprador era un immigrant, potser una persona que no sabia parlar anglès. Els van estafar”.\nEl New York Times va entrevistar al llarg de deu mesos 450 persones, va confeccionar una base de dades de totes les vendes de medallions des del 1995 i va revisar milers de préstecs i altres documents, com ara registres bancaris interns i acords confidencials de distribució de beneficis.\nAquesta investigació va treure a la llum molts exemples de taxistes atrapats en crèdits abusius. N’hi va haver centenars que van firmar préstecs exclusivament d’interessos que els obligaven a pagar quotes desorbitades i a renunciar als seus drets i a gairebé tots els seus ingressos mensuals, tot això indefinidament.\nNo se sap del cert si aquestes pràctiques infringien alguna llei. Però, després d’estudiar les conclusions, molts experts opinen que aquests mètodes estan entre els pitjors que s’han aplicat mai després de la bombolla immobiliària.\n“Crec que jo no hauria sigut capaç de tramar un pla més abusiu, per molt que ho hagués intentat”, afirma Roger Bertling, que fa classes sobre préstecs abusius i protecció del consumidor a la Facultat de Dret de Harvard. “Era una forma actual d’esclavitud sota contracte”.\nLes entitats de crèdit creien, diuen, que els valors dels medallions continuarien pujant, com havia passat gairebé sempre. Afirmen que ningú podia preveure l’aparició d’Uber i Lyft, amb l’oferta de tarifes més barates. “A la gent li encanta culpar els bancs de les coses que passen, per allò dels grans bancs i les seves males pràctiques -diu Robert Familant, exdirector de Progressive Credit Union, una petita organització sense ànim de lucre especialitzada en préstecs per a llicències de taxi-. Segons la meva opinió, no vam fer res més que mirar d’ajudar uns petits empresaris a sortir-se’n”.\nFamilant va cobrar uns 30 milions de dòlars en concepte de salari durant la bombolla, més 4,8 milions en bonificacions i incentius el 2014, l’any que va esclatar, segons els formularis de declaració d’impostos.\nMeera Joshi, que el 2011 es va incorporar a la Comissió de Taxis i Limusines i va ser-ne nomenada presidenta el 2014, creu que regular els préstecs no és feina de l’ajuntament. De tota manera, reconeix que les autoritats van veure senyals d’alarma i podrien haver-hi fet alguna cosa.\n651x366 Una fotografia d’un medallion, la cobejada llicència municipal gràcies a la qual un taxista pot esdevenir el propietari del vehicle en lloc de treballar per compte d’altri. / Danielle Lupkin / Wikipedia Una fotografia d’un medallion, la cobejada llicència municipal gràcies a la qual un taxista pot esdevenir el propietari del vehicle en lloc de treballar per compte d’altri. / Danielle Lupkin / Wikipedia\n“Eren molts els que hi participaven i molta gent es va limitar a observar el que passava. I la comissió observava el que passava. Les entitats de crèdit observaven el que passava. Els taxistes observaven el que passava mentre la seva inversió pujava de valor. Però no es van començar a prendre mesures ni a assenyalar ningú amb el dit fins que tot plegat va començar a enfonsar-se”, diu Joshi, que va deixar la comissió al març. “Era una festa. Per què havíem d’aturar-ho?”\nDe les 5 del matí a les 5 de la tarda\nAbans d’emigrar als EUA, Mohammed Hoque vivia còmodament a Chittagong, a la costa sud de Bangladesh. Era estudiant i un corredor molt bo. El seu pare i el seu avi eren mestres. Diu que ell els va superar perquè era funcionari d’educació amb un màster en administració. Va supervisar molts centres escolars. El 2004, als 33 anys, es va casar amb Fouzia Mahabub.\nAquell mateix any, quan uns amics seus es van apuntar al sorteig de green cards (les targetes de residència dels Estats Units), se li va encomanar la seva set d’oportunitats. S’hi va inscriure i va guanyar.\nVan anar primer al barri de Jamaica, a Queens, perquè la seva dona hi tenia un oncle. Hi van trobar un estudi. Hoque volia treballar en l’àmbit de l’educació, però no parlava prou bé l’anglès. Un amic li va recomanar el sector del taxi.\nI Hoque es va incorporar a Taxifleet Management, una gran flota dirigida pels Weingarten, una família d’immigrants russos.\n“Crec que no hauria sigut capaç de tramar un pla més abusiu, per molt que ho hagués intentat”\nTreballava de les 5 del matí a les 5 de la tarda, sis dies a la setmana. Diu que els dies bons portava 100 dòlars a casa.\nPodria haver fet menys torns. També podria haver deixat l’estudi per anar a viure en un altre lloc. Però treballava tant com podia i gastava el mínim possible. S’havia assabentat que l’ajuntament aviat subhastaria noves llicències. I estava estalviant per comprar-ne una.\nEl ‘medallion’ com a caixer automàtic\nDurant la primera dècada d’aquest segle, una nova generació va agafar el poder en el sector del taxi de Nova York -els fills dels que l’havien dirigit molt de temps- i se’ls van acudir noves idees per guanyar diners.\nPocs representaven millor aquest canvi que Andrew Murstein.\nMurstein era net d’un immigrant polonès que va comprar un dels primers medallions, va crear una de les flotes més grans de la ciutat i, a la dècada dels 70, va començar a prestar diners a altres compradors d’una manera extraoficial. Murstein va estudiar administració d’empreses i va començar la seva carrera professional als bancs d’inversions Bear Stearns i Salomon Brothers.\nSegons ha explicat, quan es va incorporar al sector del taxi va empènyer la seva família a vendre molts medallions i fundar un banc dedicat als préstecs. Medallion Financial va començar a cotitzar en borsa el 1996.\nMolts veterans del sector diuen que Murstein i el seu pare, Alvin, van contribuir a introduir pràctiques menys conservadores en la concessió de préstecs dintre del sector. Aquests veterans afirmen que els Murstein, i d’altres, van començar a dir que el valor dels medallions no pararia de pujar i, amb aquesta idea com a esquer, es van concentrar en els taxistes que guanyaven menys diners: era més arriscat però també més rendible.\n651x366 Un taxista en una imatge d’arxiu de l’any 1995. / Getty Un taxista en una imatge d’arxiu de l’any 1995. / Getty\nAquesta estratègia la van començar a aplicar també les altres grans entitats del sector: Progressive Credit Union, Melrose Credit Union i Lomto Credit Union, empreses familiars sense afany de lucre que, segons les publicacions especialitzades, feien diners sobretot a partir dels préstecs per als medallions. “No ens volíem quedar enrere”, diu Monte Silberger, interventor de Lomto i després director financer del 1999 al 2017. Les entitats van començar a acceptar uns pagaments a compte més reduïts. Com es pot veure per les sol·licituds de compra presentades a l’ajuntament, el 2013 hi va haver molts compradors de medallions que no van abonar cap paga i senyal.\nHi havia entitats que concedien préstecs només d’interessos que podien durar indefinidament\n“Va arribar un moment que ni tan sols comprovàvem els seus ingressos ni la seva solvència -diu Silberger-. Tant era”.\nHi ha qui afirma que alguns taxistes irresponsables van alimentar la crisi demanant el refinançament del préstec per aconseguir uns diners extra: “Hi havia propietaris de medallions que en feien un mal ús”, sosté Aleksey Medvedovskiy, amo d’una flota de taxis que també feia d’intermediari. “El feien servir de caixer automàtic”.\nI mentre els prestadors flexibilitzaven les condicions, creixien els seu beneficis. Segons una investigació del New York Times de més de 500 préstecs inclosos en causes judicials, en comptes d’apujar els tipus d’interès, obligaven els taxistes a pagar una barreja de despeses: comissions d’obertura, honoraris d’advocats, comissions de finançament i refinançament, despeses administratives, recàrrecs si pagaven massa tard i recàrrecs per si pagaven massa aviat. Tota aquesta documentació demostra que moltes entitats feien que els taxistes dividissin l’import en dos crèdits i paguessin uns interessos molt més alts per al segon.\nLes entitats de crèdit també allargaven la vida dels préstecs. En comptes d’exigir-ne l’amortització al cap de cinc o deu anys, negociaven uns terminis de fins a 50 anys, amb la qual cosa s’asseguraven dècades de cobrament d’interessos. I hi havia qui concedia uns préstecs només d’interessos que podien durar indefinidament.\nArriben els grans bancs\nEugene Haber, advocat del sector del taxi, va dissenyar als anys 70 el model d’aquests préstecs. El 2008 es pensava que coneixia a tothom dintre del sector. De sobte, però, van començar a trucar-li uns banquers nous: el Capital One, el Signature Bank, el New York Commercial Bank i d’altres volien concedir préstecs per als medallions.\nHaber diu que alguns d’aquests bancs buscaven nous clients després de la caiguda del mercat immobiliari: “Necessitaven invertir en altres sectors”. Explica que va representar diferents bancs en unes quantes signatures de préstecs, però va acabar sentint-s’hi molt incòmode perquè creia que s’estaven concedint sabent que aquelles persones no els podrien tornar.\n“És una vida inhumana. Condueixo, condueixo i condueixo. Però no sé quin és el meu destí”\nEn comptes d’oferir els préstecs directament, els grans bancs actuaven a través de poderosos personatges del sector. Van reclutar propietaris de grans flotes de taxi i intermediaris -sobretot Neil Greenbaum, Richard Chipman, Savas Konstantinides, Roman Sapino i Basil Messados- perquè oferissin crèdits d’aquests bancs als compradors de medallions. A canvi, rebien una part de les quotes mensuals i, de vegades, una comissió addicional.\nWalter Rabin, que va dirigir el departament que s’encarregava d’aquests préstecs a Capital One del 2007 al 2012 i que des d’aleshores ocupa aquest mateix càrrec al hòlding bancari Signature Bank, diu que ell era un dels que aplicaven les pràctiques més conservadores. Ara bé, no pot parlar en nom dels intermediaris i propietaris de flotes amb qui col·laborava.\n249x249 Una fotografia de finals dels anys quaranta a Broadway. / Hulton Archive / Getty Una fotografia de finals dels anys quaranta a Broadway. / Hulton Archive / Getty\nRabin i altres directius del Signature Bank no es consideren responsables de l’enfonsament del mercat i en culpen l’ajuntament per havers permès la introducció, amb escassa reglamentació, de les plataformes de transport amb conductor. “L’Ajuntament de Nova York és qui s’ha aprofitat més dels taxistes -afirma Joseph J. DePaolo, president i conseller delegat de Signature-. No els bancs”.\nEl New York Commercial Bank ha dit en un comunicat que ja va començar a concedir crèdits per als medallions abans de la crisi immobiliària, tot i que constituïen una part molt petita de la seva activitat. Segons un portaveu de l’entitat, no van incórrer en pràctiques creditícies arriscades.\nMessados va dir en una entrevista que no estava d’acord amb els préstecs només d’interessos i altres condicions injustes. Però, segons ell, estava atrapat entre els bancs que els oferien i els taxistes que els reclamaven: “Hi insistien. Què els havia de dir, «no vull vendre»?”\nGreenbaum, Chipman i Sapino van negar-se a fer cap comentari, igual que Capital One.\nAlguns taxistes van afirmar davant dels tribunals que van firmar els préstecs enganyats per aquestes entitats.\nEl ‘medallion’ d’un milió de dòlars\nFouzia Hoque no volia que el seu marit comprés un medallion. Preferia invertir els estalvis de la parella en una casa. El 2008 van tenir el primer fill i en volien més. Havien de deixar l’estudi i ella creia que comprar una casa seria una inversió més segura. Però Mohammed Hoque no es podia treure la idea del cap, sobretot quan uns amics seus van comprar medallions a la subhasta convocada per l’Ajuntament de Nova York el febrer del 2014. Un amic li va presentar un home a qui li deien Big Savas. Era Konstantinides, propietari d’una flota de taxis i també d’una empresa de corredoria i préstecs, Mega Funding.\nLa trucada va arribar unes setmanes després. Acabava de morir el propietari d’un medallion i la família se’l venia per un milió de dòlars.\nHoque explica que després es va assabentar que els 50.000 dòlars que va abonar com a dipòsit només eren per a impostos. La documentació demostra que, al final, Mega Funding li va demanar el doble d’aquest import en concepte de comissions i paga i senyal. Hoque va esprémer fins al límit les seves targetes de crèdit i va demanar a amics i familiars que li deixessin diners.\nTal com posa de manifest la documentació, les comissions i els interessos van fer pujar l’import total de l’amortització a més d’1,7 milions de dòlars. Van dividir l’import en dos préstecs, tots dos concedits per Mega Funding i el New York Commercial Bank. Aquests crèdits l’obligaven a pagar 5.000 dòlars al mes, és a dir, gran part dels 6.400 dòlars que podia guanyar com a propietari d’una llicència.\nEn la seva declaració, Konstantinides assegurava que les entitats creditícies li van detallar totes les despeses i el van animar a consultar un advocat i un comptable. I afegeix: “El Sr. Hoque tenia una gran experiència i amplis coneixements sobre el sector del taxi”.\nQuan es dirigia als locals de la Comissió de Taxi i Limusines, al centre de la ciutat, per obtenir l’aprovació definitiva de la compra, Hoque fantasiejava amb la idea de fer-se ric, comprar-se una casa ben gran i fer venir els seus germans als Estats Units. Un funcionari de la comissió va revisar els papers de la sol·licitud i el préstec, i després el van acompanyar a una sala molt elegant, la del Taxi of Tomorrow. Un funcionari li va assenyalar una càmera fotogràfica. Hoque va somriure.\nLa bombolla dels medallions va esclatar a finals del 2014. És possible que Uber i Lyft acceleressin la crisi, però els centenars de veterans del sector entrevistats per a aquest article -i també molts prestadors- diuen, gairebé tots, que els preus inflats i les pràctiques creditícies arriscades l’haurien enfonsat igualment, encara que no s’haguessin inventat aquestes plataformes de transport privat.\nEn el moment àlgid del mercat, els compradors de medallions solien guanyar prop de 5.000 dòlars al mes, 4.500 dels quals els destinaven als préstecs, segons les dades municipals i la documentació analitzades pel New York Times. Per pagar les quotes, molts propietaris havien de refinançar els préstecs quan pujava el valor dels medallions, i això, segons els especialistes en la matèria, no era sostenible.\nLes dades de l’ajuntament demostren que des que Uber es va implantar a Nova York, el 2011, els ingressos han caigut al voltant d’un 10% per taxi, un bon pessic per als taxistes que guanyen pocs diners, però una baixada gairebé insignificant en comparació amb la del valor del medallion, que primer va pujar i després va caure un 90%.\nQuan aquest valor es va desplomar, els taxistes van demanar moratòries. Però molts prestadors es van decantar per l’opció contrària: van decidir deixar el negoci i van demanar la devolució del crèdit.\nSabem, pels expedients judicials, que es van valdre dels anomenats aplanaments a la demanda (un document en què el prestatari admet l’incompliment dels pagaments, en aquest cas fins i tot abans de rebre els diners) perquè es dictessin centenars de sentències que els permetessin agafar diners dels comptes bancaris. N’hi va haver que van provar d’obligar els taxistes a renunciar al seu habitatge o al patrimoni d’un familiar. D’altres es van apoderar dels medallions i els van revendre de seguida per treure’n beneficis, tot i que encara cobraven les comissions i interessos addicionals als primers prestataris.\nMoltes entitats van contractar un cobrador, Anthony Medina, per prendre els medallions als morosos. Medina els deixava notes en què, per recuperar aquestes plaques, els deia que havien de “socórrer” el prestador. Les notes, que ha pogut veure el New York Times, deien que la retirada del medallion havia sigut “autoritzada per la unitat de confiscació de vehicles”. Segons alguns taxistes, Medina, que els donava a entendre que era policia, els obligava a reunir-se amb ell de nit en un parc i entregar-li 550 dòlars addicionals en efectiu.\nDesprés de llegir el que havia descobert el New York Times, Deepak Gupta, ex alt càrrec de l’Oficina de Protecció Financera dels Consumidors dels EUA, va demanar a la fiscal general de Nova York que investigués les entitats prestadores.\nGupta també afirma que l’estat ha d’acabar amb la llacuna legal que permet classificar com a préstecs empresarials les transaccions amb els medallions, tot i que els prestataris han de avalar-los amb el seu patrimoni. Els préstecs personals estan sotmesos a moltes més disposicions normatives en matèria d’informació i protecció.\n“Eren unes pràctiques indubtablement abusives i, si s’haguessin considerat préstecs personals en lloc de préstecs empresarials, serien il·legals”, diu Gupta.\nL’últim dia del 2018, els Hoque van tornar a casa de l’hospital amb una nova criatura, la tercera.\nMohammed Hoque va fer lloc per al bressol apartant les bosses de plàstic de les samarretes i el ventilador que refrescava l’estudi. No es podia creure que encara visqués a la mateixa habitació.\nEl préstec va esdevenir de seguida un impagat. No podia abonar les quotes i el lloguer alhora, i li van prendre el medallion. La documentació demostra que havia pagat més de 12.000 dòlars a Mega Funding i ell afirma que li va donar 550 dòlars més a Medina per recuperar-lo. Va demanar diners prestats als amics, amb la promesa que no tornaria a passar. Després, però, va passar quatre vegades més. Konstantinides, l’intermediari, al·legava en la seva declaració que es va reunir amb Hoque moltes vegades i li va modificar dues vegades les condicions dels préstecs per rebaixar-li les quotes mensuals. També afirmava que li va ajornar alguns pagaments.\nEn total, entre la paga i senyal, les quotes mensuals i els recàrrecs posteriors a l’embargament de la llicència, a principis d’aquest any Hoque havia desemborsat prop de 400.000 dòlars per al medallion.\nPerò encara devia 915.000 dòlars, més els interessos, i no sabia què fer. La fallida li costaria diners, es quedaria sense crèdit i perdria la seva única font d’ingressos. I seria un final vergonyós per a tants anys de treballar molt. Creia que la seva única opció era continuar treballant i continuar pagant.\nEl seu taxi havia de ser el passaport per als diners i la llibertat, però ara sembla la cel·la d’una presó. Hi puja cada dia abans que surti el sol i s’hi queda fins que comença a fer-se fosc.\n“És una vida inhumana -diu-. Condueixo, condueixo i condueixo. Però no sé quin és el meu destí”.


BLOCS DE FILOSOFIA » La pitxa un lio » Eros agonitzant (Byung-Chul Han).\nPosted: October 23, 2014, 12:00am CEST by Manel Villar\nByung-Chul Han és un filòsof de moda d’origen coreà establert a Alemanya. La sociedad del cansancio, La sociedad de la transparencia i La agonía del Eros són, per ara, les tres obres més emblemàtiques de Han. Escriu obres molt breus, però farcides de pensament radical. En les tres citades denuncia el neoliberalisme com a venedor de llibertats falsificades que paradoxalment condueix l’individu cap a la seva pròpia autoexplotació.\nEn L’agonía del Eros, a partir dels personatges que surten a la pel·lícula de Lars Von Trier, Melancholia, Han ens introdueix en el tema amor / desig per endinsar-nos en un retrat-diagnòstic d’una societat, la nostra, dominada sobretot pel narcisisme ( admiració exagerada cap a un mateix).\nEl filòsof es qüestiona si encara avui podem parlar de l’existència de “l’altre”, del no-jo. Si suposem que no, i entenem Eros (Amor) com el desig de l’alteritat, és clar, per a Han, que ens trobem a Eros agonitzant. Això suposa la pèrdua de desig, la pèrdua de capacitat d’observar l’altre, perquè només resta la visió cap a un mateix, impossibilitant, així, la construcció de relacions interpersonals. El món, la realitat, apareix només com a projecció d’un mateix. Ens diu Han que fins i tot això es detecta en l’amor i la sexualitat. El sexe, exhibicionisme i pornografia ocupen l’espai de l’amor. “El cos, amb el seu valor d’exposició, equival a una mercaderia... No es pot estimar l’altre desposseït d’alteritat. Només es pot consumir”. “El capitalisme...profana Eros per convertir-lo en porno”. Tota “cosa” esdevé objecte, i tot objecte és fàcilment substituïble.\nEl neoliberalisme és un pur impuls narcisista, un macroespai de l’igual que condemna la societat a una depressió i cansament d’individus aïllats. Aquest aïllament, aquesta desaparició de l’alteritat és la causa, per a Han, de la crisi del pensament, art... d’avui.\nEstà mort, Eros? No, només agonitza, perquè hi ha un espai possible on es pot manifestar; la política. Eros és la font d’energia per a l’aspiració d’un canvi rellevant en la societat. Aquesta és l’aposta de recuperació d’Eros per a Han, el camí de l’individu cap a l’àgora on poder protestar per canviar veritablement l’escenari polític actual.\nL’autor considera que l’individu ha interioritzat de tal manera el deure, que esdevé deure cap a si mateix, psíquicament ho ha interioritzat tant que és un desig sense fi d’autoexplotació, fins al límit de l’actual depressió, una malaltia, per a Han, absolutament narcisista.\nMercè Garcia Farreras, L'agonia de l'Eros, El Pou Digital, 26/05/2014\n← La lògica del consumidor sobir... Creences religioses i creences factuals. →


Sóc un amant dels gats… | el Contrapunt\n← L’Antàrtida i el canvi climàtic\nA l’Alt Berguedà, a la recerca del trencapinyes →\nPosted on 1 Mai 2008\tby el sorro-contrapunt\nAhir vaig estrenar al meu bloc la introducció d’un nou element, un recull de fotografies de l’Antàrtida que es visualitzen a través del programa “slideshare”. En donar-me d’alta en aquesta web he trobat molt material interessant i entre aquest material, una sèrie de fotos de gats que no he pogut resistir l’impuls de penjar-la aquí…\nTots els qui em coneixen ja saben que m’agraden els gats i que hem tingut una gateta a casa, la Mixa, durant 18 anys. Des de petit sempre havia jugat amb gats, he fet col·lecció de gats de ceràmica i de tota mena, fins i tot tinc àlbums de segells de gats exclusivament. Per això no és extrany que en veure aquest recull m’hagi agradat i vulgui compartir-lo amb vosaltres.\nAquesta entrada s'ha publicat en General i etiquetada amb gats. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\nUna resposta a Sóc un amant dels gats…\n2 Mai 2008 a les 12:18 pm\nJa som dos.El gat, aquesta bestiola tant incompresa i plegada de llegendes urbanes. Tots aquests que en parlen malament normalment no han conviscut mai amb ell i és amb el contacte quan t’adònes de lo fascinant que és.


Presentació de l’estudi d’impacte econòmic de l’activitat turística al Maresme | Consell Comarcal del Maresme\nInici Turisme Presentació de l’estudi d’impacte econòmic de l’activitat turística al Maresme\nPresentació de l’estudi d’impacte econòmic de l’activitat turística al Maresme\nLa Diputació de Barcelona i la Cambra de Comerç de Barcelona, amb la col·laboració del Consorci de Promoció Turística del Maresme, presentaran dijous els resultats de l’estudi sobre l’impacte econòmic del turisme al Maresme. L’acte, que es farà al Tecnocampus Mataró-Maresme, es complementarà amb el lliurament dels distintius SICTED (Sistema Integral de Qualitat Turística en Destinacions) als 9 establiments del Maresme que el 2011 van aconseguir per primera vegada aquest distintiu de qualitat.\nCosta de Barcelona-Maresme és la destinació turística de la província de Barcelona que aplega més establiments amb el distintiu de qualitat SICTED. Els 9 que el van aconseguir el 2011 són: Bosc Vertical, Selva Tours, Casa Jeroni, Base nàutica de Santa Susanna, Base nàutica de Pineda de Mar, Oficina de turisme de Malgrat de Mar (Ca l’Arnau), Museu del Càntir d’Argentona, Museu de l’Estampació de Premià de Mar i Hotel Bernat II. Podeu veure el conjunt d’empreses distingides a la pàgina web del Consorci de Turisme.\nD’altra banda, el programa de la presentació de l’estudi sobre l’impacte econòmic de l’activitat turística al Maresme és el següent:\n17:00h.- Benvinguda a càrrec de Ramon Riera, diputat delegat de Desenvolupament Econòmic i Turisme de la Diputació de Barcelona i de Jordi Ferrer, president el Consell de la Delegació del Maresme de la Cambra de Comerç de Barcelona.\n17:10h.- Presentació dels resultats de l’estudi sobre l’impacte econòmic del turisme al Maresme a càrrec d’Àlvar Garola i Àngels García (Gabinet d’estudi econòmic SA)\n18:10h.- Precs i preguntes.\nLloc: Tecnocampus Mataró-Maresme (edifici universitat a l’aula màster)\nArticle anteriorLectura del Manifest i visita comentada a l’exposició “Mans amb història”


CENTRE BTT i SENDERISME - Monestir de les Avellanes\nCENTRE BTT i SENDERISME\nD'entre les diverses activitats que podeu realitzar al Monestir de les Avellanes i al seu entorn, us destaquem el centre BTT del Montsec-La Noguera i els itineraris i rutes pels camins i senders del voltant del Monestir de les Avellanes.\nEl Centre BTT Montsec-La Noguera\nEl Monestir de les Avellanes acull una part important de les rutes que formen el circuit BTT de la Noguera. El Monestir és també un dels Punts d'acollida i Punts d'informació, amb lloguer de bicicletes, rentat, dutxes i lavabos, zona d'aparcament, restaurant i hostatgeria, informació sobre les rutes, etc. Es tracta d'un centre de BTT molt divers que conté rutes de poca dificultat, així com rutes d'alt nivell.\nUn entorn com el del Monestir de les Avellanes i el dels Aspres del Montsec en general, convida a gaudir de les pasejades, els itineraris a peu, i les rutes pels camins i les pistes de boscos i muntanyes amb contrastos ben diversos. Aquí podeu trobar des de senzilles rutes, que són tota una passejada, pels voltants del Monestir, fins a llargues caminades pels camins i senders que s'obren pas pels estrets congostos del Montsec.\nPesca en barca en un embassament de la Noguera\nEl Monestir de les Avellanes t'ofereix la possibilitat d'experimentar la pesca d'aigua dolça en barca, en un embassament de la comarca de la Noguera, i acompanyat d'un guia expert.


Twitter i els hipòcrites. | Sara-Lidiaester\nInici Articles Social Twitter i els hipòcrites.\nTwitter i els hipòcrites.\nSempre havia pensat que el periodista buscava la veritat i ha resultat que el periodista és el community manager del polític, que utilitza al ciutadà com ho fan les multinacionals.\nSegur que un honest/ honesta periodista, seria capaç de detallar en un article, centenars per no dir milers d’articles sorgits d’una piulada de Twitter del mitjans on ni s’han molestat a aprofundir en la notícia?\nQuants periodistes amb un sous ridículs els fan passar tot el dia fent còpia i pega de tuits, piulades o de fils de Twitter per omplir pàgines?, jo mateixa que ni sóc periodista ni tinc un mitjà subvencionat ho utilitzo per fer referència en els meus articles, piulades que trobo molt interessants.\nEstem assistint a la desfeta del quart poder que no és independent ni tampoc és professional, i tampoc tenen opinió pròpia, ni informació per donar. Tots sabem quan obrim un diari de quin partit són, o quina ideologia els hi paga millor i és tan greu com que no se n’amaguen en utilitzar fakes news si convé que poden proporcionar a fiscals delictes inexistents que també utilitzaran els jutges com ja vam veure amb el judici al procés, on van fer servir per a una acusació de rebel·lió, piulades pacífiques per manifestar-se. O fins i tot s’han utilitzat piulades de polítics famosos marcant llistes negres amb titulars de premsa ocasionant com dic greus efectes secundaris personals, econòmics i judicials a persones acusades injustament.\nPerò com vau veure ahir en el @FAQSTV3, els polítics i els periodistes està en contra de Twitter. Això vol dir que Twitter està fora del seu control i això no ho poden permetre. De fet no ens han prohibit manifestar-nos perquè no poden fer-ho legalment, però els polítics (amb l’ajuda del PROCICAT) ens han reduït la mobilitat “casualment” amb dies que podríem tenir les ganes i el temps (a qui encara tingui feina) de manifestar-nos, com les hores del toc de queda de les nits o els caps de setmana o festius que és quan se solen fer les manifestacions. I per tant ens tenen ben tranquil·les en el sofà i intoxicant-nos amb titulars de què cal ser empàtics quan el que passa és, que hi ha una gestió nefasta general i que els periodistes callen. I clar, tot això té un cost, que és que la gent està FARTA, i un dia potser des d’una piulada on una persona escriu un tuit o fa un fil, o comparteix un bloc o una web, comencen a dir coses que ni els periodistes ni els polítics volen que se sàpiga i és que no només és Espanya qui ens oprimeix. També el sistema català el “sotogoverno” ha decidit que el procés s’ha acabat i ens volen obedients.\nAhir va estar molt clar com funciona això de la manipulació quan es va convidar el professor Cotarelo en un debat sota pressió per part de la presentadora, perquè ella és coneixedora del fet que el professor té més dificultat perquè vol expressar-se en català -qüestió que li agraïm enormement i explícitament, però que dificultava la fluïdesa del debat-, quan intentava explicar què pensa del full de ruta dels 3 partits que diuen anomenar-se independentistes, el perquè no hi ha pacte de govern o per què creu que sé l’ha vetat aquests últims anys a TV3. Per mi, va ser evident que la invitació al tuitaire Ramón Cotarelo va ser precisament pel rebombori mediàtic a les xarxes per portar al @FAQSTV3 la setmana passada al programa segurament a un magnífic escriptor com diu la Pilar Rahola, però per mi personalment a un senyor amb moltes mancances personals, inflat de frustració i amb idees manifestament antidemocràtiques, però també per blanquejar un programa ja molt decadent i especialment espanyolista, que veu baixar la seva audiència de manera progressivament preocupant.\nCom podeu veure no parlaré del Sr. Huguet. Ell sol es va retratar, només faré referencia de que potser es cert que ell no va a TV3 des de fa 10 anys. Segurament es perquè a ell si li veu massa el llautó i ERC prefereix posar actors mes moderats a la escena mediàtica. Als hiperventilats de la cúpula, deixen els vòmits per als articles d´opinió, sabent que son menys persones qui els llegeixen (creuen que el ciutadà es inculte) i per tant es poden fer les víctimes de les respostes a la xarxa, per la tele.\nI aquesta és la meva opinió. Espero que això no sigui causa d’un nou delicte d’aquesta gran democràcia que és Espanya. El delicte d´opinar diferent, de manifestar-se a deshores o disgustar al rei, i ara insultar desde Twitter i que això porti multes o a presó. Però també tenim posat un ull en la Generalitat (on seguim a l’espera de sentències, i desde on sabrem quan menteixen o no els polítics amb allò de què la Generalitat és acusació de manera automàtica de qualsevol denúncia dels mossos, fins i tot sense tenir proves, només amb la denuncia verbal del funcionari)\nEstic preocupada des de fa temps vien el menyspreu que tenen els presentadors i o els tertulians sobre el que pensen els ciutadans i per tant sobre els ciutadans. Sempre havia pensat que el periodista buscava la veritat i ha resultat que el periodista és el community manager del polític, que utilitza al ciutadà com ho fan les multinacionals. Per a ells només som punts de venda dels seus productes i està clar que no estan disposats a perdre ni un de sol, perquè els s´hi va la comissió a final de mes.\nFa temps que em pregunto per què vaig crear saralidiaester.cat i tot i està molt cansada, segueixo. A mi no em paga ningú i els subscriptors ajuden al manteniment de la web que no es fa sola, i sabent que sense l’ajuda dels que em segueixen és impossible seguir, però és que no em puc aturar.\nIntento donar veu a qui vol dir la seva, i intento fer valdre a persones que crec potents d’aquest país que no tenen finestres d’oportunitat, perquè estan sempre els mateixos, en els mateixos seients i amb els mateixos sous, mentre escric la meva opinió d’allò que veig. Els polítics i els periodistes ens heu deixat sols als ciutadans demòcrates, i ens hem hagut de buscar la vida, alguns al carrer patint penes de presó i multes amb solitud mentre us han ajudat col·lectivament a vosaltres amb les multes i donant suport a les vostres famílies, mentre teniu un sou que nosaltres no tindrem mai, però que ja firmarien alguns per firmar ara mateix un sou precari per tenir un plat a taula. Però també a d’altres que amb els dits ara ja som potencialment criminals de Twitter i amb l’agreujant d’escriure també articles d’opinió, perquè físicament al carrer no fem servei i potser fins i tot fem nosa, només perquè vosaltres ja no hi sou. I em sembla molt bé que el Sr. Roures vagi de progre passejant-se com un home perseguit per les TV amb la seva equidistància falsa, però jo no puc oblidar-me de què fa negoci en les dues bandes del conflicte, i que al final resulten ser uns comissionistes de la repressió aquells que diuen haver sigut “intermediaris del conflicte”, com el cas de Jaume Asens, que va començant bé posant en contacte a Gonzalo Boye amb els exiliats, i ara treballa pel sistema que vol empresonar al seu company i amic advocat.\nI si teniu algun dubte, mireu si no que ha passat en el cas del president Urkullu, que des d’aquella suposada mediació entre Rajoy i el MHP Puigdemont el partit PNB ha omplert “el peix al cove” fins límits insospitats (suposo que és que s’han pres la revenja del que feia Jordi Pujol aprofitant que estàvem en temps d’ETA. La diferència és que aquí disparem amb lliris i s’hauran cremat 50 containers).\nAixí que menys lliçons i repeteixo l’oferta que he fet al principi de l’article. Si hi ha algun/a periodista honest/ta, capaç d’escriure un article documentat de quantes pàgines han omplert els diaris que es fan dir d’informació amb investigacions pròpies, i quantes s’han fet des del “copia i pega” de les xarxes, o quants titulars s’han publicat sense veracitat, simplement per canviar el panorama polític a partir de les xarxes que els molesta tant i especialment des de Twitter??\nVés a saber si seràs una persona valenta o tindràs por a fer-ho, potser podràs tenir un futur brillant en els mitjans futurs que no s’han venut encara, o potser serà la seva tomba professional, avui. O qui sap si ara seràs invisibilitzada i en les pròximes generacions serà un referent, perquè la veritat t’haurà portat a presó i els teus propis companys hauran tirat la clau.\nAra veurem qui s’apunta a destapar el mercenariatge del quart poder.\nArticle anteriorMacià i Companys, per naranjero.\nArticle següentEL PROBLEMA ÉS QUE SOM MASSA MEDITERRANIS…per Josep Maria Mas.


INSPECTOR GORDON: EL PRIMER CASO, d’Ulf Nilsson – Xarxa de Biblioteques de Cornellà\nEn un bosc qualsevol, l’esquirol és víctima d’un greu robatori i necessitarà l’ajuda de l’inspector Gordon per trobar els lladres. Alhora, l’inspector Gordon, un gripau amb molta experiència en solitari, necessitarà l’agilitat d’una inesperada ajudant… que aprendrà l’ofici molt i molt ràpid.\nA través dels personatges i de les seves vivències, aquesta petita però gran novel·la tracta qüestions ètiques sobre la realitat amb un sentit de l’humor molt subtil, i ens parla de la necessitat de compartir la vida amb algú altre i de reconèixer les nostres dualitats i particularitats.\nUlf Nilsson, escriptor suec nascut el 1948, es va formar com a bibliotecari i va exercir de mestre i periodista. Ha escrit més de cent llibres de literatura infantil i juvenil, que s’han traduït a una vintena d’idiomes i dels quals s’han fet múltiples adaptacions per al cinema, la televisió i el teatre.\nEn aquesta història , plena de paradoxes, humor i tendresa, també trobarem les divertides il·lustracions de Gitte Spee.\nCHUMFLEY, d’Isabel Rey


L'Ontinyent 1931 CF fitxa a Alex Albert | ARA Multimèdia\nAlex Albert ha estat presentat a l'empresa Ontitel. Foto: Ontinyent 1931\nEs va formar, entre altres en la FEBO\nProcedeix del Chella, l'equip de la seua ciutat natal\nEscrit per Vicent Gandia 22 març 2021\nEls equips ontinyentins es reforcen de cara a la tornada a la competició lliguera que tindrà lloc el proper cap de setmana al futbol amateur. Esta vegada el protagonisme l'acapara l'Ontinyent 1931 que ha presentat al defensa central de Chella, Álex Albert, que prové de l'equip de la seua localitat natal tot i que ja sap el que és jugar en Regional Preferent i també ha estat a escoles importants de la Comunitat Valenciana com la FEBO, L'Alcúdia o la Fundació del València CF. La presentació ha estat especial, perquè s'ha produït a la seu central d'un dels patrocinadors principals del club, Ontitel, referent tecnològic en la ciutat i també en la comarca.\nÁlex Albert Calatayud (Chella, 4 de febrer del 2000) és un jove defensa central que domina tant la posició esquerra com dreta, i té la polivalència de poder participar com a mig defensiu si és necessari. És un jugador corpulent i ràpid al mateix temps, poderós al tall i una peça que necessitava reforçar el club en la zona de rereguarda. Va començar en el futbol base de La Canal per després passar als alevins del Plus Xàtiva. En el segon any d'infantil es va endinsar en el futbol ontinyentí de la mà de la FEBO fins a arribar a cadet de segon any. En eixe moment va provar sort a la Fundació del Valencia CF, d'on va fer el salt a la categoria nacional de juvenil amb la UE Alcúdia per ascendir a Divisió d'Honor. La seua estrena com amateur va ser al CD Llosa de Regional Preferent la passada temporada, i en la present havia tornat a casa, el CD Chella de Segona Regional.\nNomés aterrar a la capital de la Vall d'Albaida, Álex Albert ha avançat que "si tot va bé, vull créixer ací de la mà del club", ha afirmat el jugador.\nÁlex podria debutar aquest cap de setmana en cas que es jugue el partit a Pinós, el qual està pendent de les mesures adoptades de manera conjunta per la Generalitat Valenciana i la Federació de Futbol de la CV.


El calador de Junts – El passat que no passa\n«Nocturn», 1950, Joan Ponç. © Fundació J. V. Foix\n1. La vida interna dels partits. La vida dels partits és com la vida privada de les persones famoses. Per norma general, només interessa si hi ha escàndols. Tanmateix, fa molts anys que tinc detectat que els articles que dedico a la vida interna dels partits són els menys llegits. Les guerres entre “camarades” no tenen l’atractiu del judici a cara de gos entre, posem per cas, Johnny Depp i Amber Heard o del fulletó que ara s’escriurà arran de l’anunci de la Shakira que s’està separant de Gerard Piqué. Aquí hi ha morbo i els verbs es conjugaran en transitiu. A més, tothom té opinió sobre qui té la raó i opina segons si li cau millor un protagonista o l’altre. La política també es pot abordar des de la perspectiva d’un debat de Sálvame, però quan algú ho intenta, polítics i comentaristes arrufen el nas. Els sembla indigne parlar de política tal com en parla la gent, que és des de les vísceres. Participo en les tertúlies de l’Opinacat de 8TV, que té aquest estil de reality show, perquè els oients hi truquen en directe i els tertulians s’escridassen, i personalment em resulta molt instructiu.\nEls partits i les seves trifulgues omplen titulars perquè els diaris, com suposo que s’ensenya a les facultats de periodisme, fan tanta o més política que els afectats. Són l’objecte del subjecte. A l’aclamada sèrie danesa de política ficció, Borgen, la primera ministra, Birgitte Nyborg, del partit de centre Nova Democràcia, s’exhibeix com una gran negociadora, jugant amb la premsa, per tal de “vendre” la màxima “fes el que jo dic, no el que jo faig”. El relat és tant o més important que optar per explicar la realitat, que al capdavall s’enfonsa en les causes profundes de per què passen algunes coses. Diuen que Johnny Depp ha “derrotat” la seva dona, encara que, si llegeixes la sentència, no ha estat realment així, perquè tenia més bona premsa. Algunes reaccions periodístiques posteriors a la conclusió del congrés de Junts es van quedar en l’anècdota. Només cal fer-se una pregunta per saber si ens trobem davant un canvi de tendència o bé estem parlant d’una altra cosa. ¿On se celebrarà el 3r congrés de Junts? ¿Tindrà lloc a l’exili o, un cop substituït Puigdemont, s’assumirà la “normalitat” que el mateix president va denunciar, des del faristol d’Argelers, que estava matant l’independentisme? El mal de Junts és que hi ha alguns aspirants a enterramorts que sobreviuen amb la cantarella de centrem-nos.\n2. La baixada de la participació. El 29 de novembre de 2020 es va donar a conèixer el resultat de les primàries de Junts per Catalunya. Laura Borràs es va imposar a Damià Calvet amb més del 75,8% dels vots. Inapel·lable. Així és com es va convertir en la candidata efectiva de la formació independentista a presidir la Generalitat. Llavors va afirmar: “estem començant a fer història per fer realitat un projecte progressista pel país”. Gairebé dos anys després, a Argelers, Laura Borràs ha estat superada per Jordi Turull (78 vots més que ella) i Anna Erra (15 vots per damunt de la presidenta) en unes eleccions orgàniques per encapçalar la direcció del partit. D’aquesta diferència se n’ha fet una lectura errònia. L’important no és quina ànima predomina a Junts, sinó per què en dos anys la militància de Junts ha perdut la il·lusió i ja no participa en les consultes internes. A les primàries del 2020 van votar el 76% dels afiliats, en una exhibició de força impressionant. A la votació telemàtica d’aquest cap de setmana, molt mal organitzada i força obscurantista, tot cal dir-ho, la participació dels 6.010 afiliats de Junts tot just ha arribat al 37,62% per triar la presidència, al 33,51% la secretaria general i al 32,89% l’executiva. El sistema de votació ha donat el titular que esperava una de les parts, la que tradicionalment disposa dels càrrecs públics. La que l’independentisme cívic i popular critica per inactivitat, deixadesa i manca de projecte.\n¿On se celebrarà el 3r congrés de Junts? ¿Tindrà lloc a l’exili o, un cop substituït Puigdemont, s’assumirà la “normalitat” que el mateix president va denunciar, des del faristol d’Argelers, que estava matant l’independentisme? El mal de Junts és que hi ha alguns aspirants a enterramorts que sobreviuen amb la cantarella de centrem-nos.\nDamià Calvet, en aquests moments reubicat còmodament en un càrrec públic molt ben remunerat, el 2020 va assolir el 20,5% del 76% dels vots emesos. Facin vostès les sumes i restes del que ha passat aquest cap de setmana i potser entrellucaran quin pot ser el problema de Junts en el temps a venir. Si l’anomenat turullisme no es calma, i aquesta és la tasca de la qual no es pot inhibir Jordi Turull fent veure que la conxorxa ha estat espontània, el futur de Junts és més negre que la cova d’Alí Babà. Turull està inhabilitat fins al 2030 i fins llavors poden passar moltes coses. A més, el turullisme no té alternativa a Laura Borràs, qui encara és la marca pública del partit i la més apreciada per l’electorat després de Puigdemont. No té rival, encara que algú precipiti Jaume Giró a prendre algunes decisions que potser poden ser premiades per l’aparell d’un partit, però que els electors penalitzen molt. A més, a l’actual conseller, tot i que és un home de molta vàlua i segur d’ell mateix, té molt de llast per deixar anar per aspirar a ser candidat a res. L’electorat independentista no està pendent de qui ha obtingut més vots en una votació interna, perquè si fos així resultaria que Anna Erra és la líder real del partit. Una conclusió surrealista. De vegades cal sortir del despatx oficial i fer un passeig pel carrer per saber qui et reconeix i qui no.\n3. La lliçó de Borgen. Ja m’he cruspit la nova temporada de Borgen. L’he trobada millor que les anteriors. Més real i més interessant des del punt de vista de les qüestions que planteja sobre l’ètica política i, també, sobre el periodisme. La part de la trama personal, diguem-ne de vida privada dels polítics, també té interès, perquè, encara que en el context mediterrani certes traïcions es passin per alt, també existeixen i repercuteixen en la conducta d’alguns polítics. I és que el nepotisme mafiós dels polítics del sud, que neix, precisament, d’aquesta “reserva” sobre la privacitat dels polítics, esdevé una mena de puritanisme invers. A Dinamarca, els actes del fill d’un polític impacten en la seva reputació i credibilitat, fidels com són al famós calvinisme nòrdic. A Espanya, Catalunya inclosa, la reserva és per no assumir responsabilitats i porta a “amagar” les coses sota la catifa.\nNo els vull avançar res sobre la sèrie. Els aixafaria la guitarra. Permetin-me un apunt sobre dues qüestions. La sèrie planteja alguns dilemes sobre la relació entre Groenlàndia, el territori autònom danès de l’àrtic, i Dinamarca que cap director espanyol s’atreviria a abordar amb la mateixa claredat i cruesa si volgués tractar la relació entre Catalunya i Espanya. El millor de la trama d’aquesta temporada és que els guionistes han abandonat la visió naïf de la política. Aquest cop se centren a despullar els efectes de la incoherència i de l’oportunisme en la carrera política de la protagonista de la sèrie, ara ministra d’Afers Exteriors, i la deriva de la premsa, que n’és el mirall. Aplicat a Junts, la metàfora vindria a ser que és impossible mantenir durant molt de temps el relat sobre que el teu és el partit de la ruptura, al mateix temps que és la nova Convergència. Aquest paper ja el fa Esquerra. Potser és per això que els militants de Junts s’han abstingut i Laura Borràs ha perdut l’oportunitat de fer net d’una vegada, arrossegant tots els descontents amb la vella política basada en les conspiracions. L’abstencionisme de Junts és com el dels 700.000 independentistes que es van quedar a casa el 14-F. Per pensar-hi.\nPublicat a elnacional.cat, 06/06/2022\n6 Juny 2022 11 Juny 2022 agusticolomines8Tv, Amber Heard, Borgen, Catalunya, Damià Calvet, Dinamarca, ERC, Espanya, Gerard Piqué, Groenlàndia, Johnny Depp, Jordi Turull, Junts per Catalunya, Laura Borràs, Opinacat, Shakira\nAnterior Entrada anterior: Junts: pàtria i progrés\nSegüent Entrada següent: Polítics cagaferros


Un semestre molt pla | jordi garriga | barcelona | Focus | L'Econòmic\nUn semestre molt pla Un semestre molt pla Un semestre molt pla Un semestre molt pla + Un semestre molt pla E-mail\nbarcelona - 2 juliol 2011 2.00 h\nUn semestre molt pla\nLa primera meitat de l'any no ha estat gaire positiva per a la borsa espanyola, molt afectada per la crisi del deute perifèric\nImatge del parquet de la Borsa de Barcelona, al passeig de Gràcia. ARXIU.\nUn semestre molt pla Un semestre molt pla Un semestre molt pla Un semestre molt pla Un semestre molt pla E-mail\nLa resolució del problema grec pot fer créixer els índexs a curt termini\nHa estat un semestre més aviat pla, per a la borsa espanyola, que “ha perdut atractiu per a l'inversor per tota la crisi del deute, ja que es continua veient difícil complir el dèficit”, assenyala la gestora d'Agenbolsa Paula Hausmann.\nAssenyala dues fases ben clares: un primer trimestre d'evolució relativament positiva, de recuperació de posicions, empesa pel pas ferm dels EUA, i corroborada pels resultats empresarials. En canvi, “en el segon trimestre han ressorgit les preocupacions per la crisi del deute, motivat per Grècia”. A més, les darreres dades macro dels EUA desmenteixen la recuperació dels EUA, que ha rebaixat la seva política d'estímul a l'economia a través dels programes de quantitative easing.\nPer Xavier Teixidó, delegat a Catalunya de Renta 4, durant aquesta primera meitat del 2011 l'Ibex 35 s'ha regit per “una anàlisi tècnica, amb una banda ampla de suports i resistències, amb una negociació de volums més aviat discrets, molt afectada per les notícies que venien de Grècia, que ha determinat que es mogués més per la banda baixa, en la forquilla de 9.500 i 11.000 punts”.\nTampoc no ha ajudat a estimular el mercat “l'ajornament de la sortida a borsa d'Atento, per part de Telefónica; el 20% d'atur i que Bankia s'hi hagi pensat tant abans de sortir”. Tanmateix, confia que, un cop sembla arranjada la qüestió de Grècia i es percep que la UE vol continuar endavant amb l'euro, el mercat ho descomptarà de manera immediata, amb recuperacions de fins a 10 punts, els que s'han perdut per la incertesa.\nJaume Fornells, de l'àrea de banca privada de Catalunya Caixa, lamenta que durant tot aquest temps “s'hagi estat més pendent de possibles impagaments, dels credit default swaps (CDS) o les primes de risc dels països, en lloc de parar atenció als resultats empresarials”. Creu que “s'ha caigut en el chartisme de l'especulació, amb la inversió més pendent de l'anàlisi tècnica que no pas de la fonamental”. Insisteix que “no s'estan fent anàlisis del comportament de les companyies que cotitzen, què venen, si tenen un pla d'expansió, però en canvi sí que es té massa en compte si han rebaixat una mica els seus beneficis trimestrals”.\nPer Covadonga Fernández, de Selftrade, és clar que “el primer semestre de l'any ha estat bastant negatiu, i si hem vist que alguna mena d'actius encara podien gaudir d'alguna mena de revaloració, com ara els energètics, els índexs selectius han caigut en minusvàlues”.\nSegons que explica, “hi ha hagut massa problemes amb els perifèrics, a la qual cosa s'ha afegit que la recuperació de l'economia dels Estats Units no ha estat el que s'esperava, i a més s'ha clos el quantitative easing II”. Amb tot, confia que durant la segona meitat de l'any l'economia del gegant nord-americà “tirarà del carro una altra vegada”. A Europa, però, “continuarem patint el llast que suposa l'amenaça del default , que seguirà planant en l'activitat de la borsa, ja que els mercats es mouen bàsicament per expectatives”.\nDes del servei d'anàlisis de Banif, es considera que durant aquesta primera meitat s'ha anat de més a menys. “Unes bones dades macroeconòmiques, que semblaven indicar una recuperació econòmica més sòlida, van animar els inversors, i es va arribar a assolir un pic d'11.165 punts a mitjan febrer”. A partir d'aleshores, però, “es van materialitzar riscos diversos”, com ara la pujada del preu del petroli a causa de les revoltes al nord d'Àfrica, la crisi del deute perifèric, primer amb el rescat sol·licitat per Portugal i després pels problemes de Grècia, que està abocada a una reestructuració del seu deute. També cal afegir la decepció de la frustrada recuperació dels EUA per explicar per què ara l'Ibex malda per recuperar la cota dels 10.000 punts. Així doncs, amb tants entrebancs, a Banif creuen que “la borsa espanyola no ho ha fet gens malament, ja que continua mantenint els mateixos nivells amb els quals va començar l'any”.\nfactors per creure-hi.\nCreuen que la renda variable disposa d'elements positius que permeten pensar en un potencial a llarg termini, com ara “valoracions a descompte; un cicle de beneficis encara fort; una política monetària en procés d'inflexió però que encara ofereix suport, amb una correlació entre borses i tipus positiva i un sentiment inversor extremament baixista”.\nLa inversió a borsa se'n va més lluny\nLa por al mercat marca la decisió d'invertir\nL'econòmic 02-07-2011, Pàgina 4


Nogué Miralpeix, Josep\nCasa/Motiu: Magatzem de Baix\nData entrevista: 01/12/2017\nVa néixer l’any 1935 a una casa del carrer de la Vila anomenada el Magatzem de Baix. A l’escola va anar a les Monges, i el primer record que en té és que els lligaven perquè no s’escapessin. Després va anar als baixos de l’Ajuntament amb el Mestre Pardillos. Més tard també va fer classes a la Rectoria amb Mn. Vidal i finalment a Can Maurici, a Vic. Entre altres estudis recorda el Càlcul Mercantil i la comptabilitat.\nEl joc de la seva infància va ser el futbol encara que amb Mn. Vidal recorda que hi havia moltes coses per fer però ressalta que el futbol era el principal entreteniment. El camp era el de la Rectoria, on ara hi ha el pati de l’escola Sant Genís i Santa Agnès. Hi va jugar poc perquè quan va començar a fer de músic no podia anar a jugar ja que els diumenges estava ocupat tocant.\nEl seu pare estava malalt i es va haver de posar ben d’hora a treballar. Primer de pagès, perquè tenien una mica de terra i cultivaven diferents productes que venien a la botiga anomenava, el Magatzem de Baix. Venien o feien negoci, fins i tot a Barcelona. Quan es va casar va tancar el negoci, la botiga la portava la seva mare, i ell es va posar a treballar a Calldetenes en diferents fabriques d’embotits. Poc més tard va entrar a la Panificadora, primer com a escrivent i després de gerent, feina que va realitzar durant uns 30 anys fins que es va jubilar. A més a més, juntament amb el seu fill que es va posar a fer de forner, va posar una nova botiga a Taradell, l’actual Forn Sant Sebastià. Ho va fer a través de la Pavicsa, que és qui primer els hi portava el pa.\nAmb només tretze anys va començar a tocar amb una cobla, primer amb la Montseny de Tona i després amb la Genisenca. De fet, va ser un dels fundadors de la Genisenca i més endavant va tocar amb Els Lluïsos. El seu aprenentatge en el món de la música va ser a través d’una noia que el seu pare es cuidava de l’electricitat a Taradell que es deia Solsona i vivien a la plaça de les Eres. Ella li va ensenyar la solfa perquè tocava el piano. Més tard va tocar el violí i n’hi va ensenyar l’avi Soledo mentre que en Sidret va si qui li va ensenyar a tocar la trompeta. I és que va tenir diferents professors segons l’instrument que tocava. A la cobla primer va tocar el violí, després la trompeta i més tard, ja als Lluïsos, el fiscorn fins que va plegar, als 28. Quan es va posar a festejar ho va deixar.\nEl naixement de la cobla Genisenca\nLa Genisenca va néixer a sota el pont de l’Amat, a la carretera de Balenyà i on passa el tren perquè hi havia quatre músics (en Pressegué, en Tuneu, en Prunes i ell) que tocaven a la Montseny de Tona i havien d’anar amb bicicleta fins a Tona. Un diumenge a la tarda, després de dinar, anaven cap a Tona i es va posar a ploure. Els quatre músics es van aixoplugar a sota el pont. La pluja no parava, i van acabar ben xops i empipats. A partir d’aquí va ser quan van dir que havien de fer una cobla a Taradell i va ser així com va néixer la cobla Genisenca. A banda d’ells quatre van agafar diferents persones del poble com en Cacauero, en Ramon de can Zic, en Jaume de la Ció o en Manel, entre d’altres. Anaven a assajar a El Molí de Més a Prop que hi vivia un dels components de la cobla. Amb els músics triats tocava escollir un nom per la cobla. Tots van proposar diversos noms però va ser la mare d’en Josep que va proposar el de Genisenca, pensant el patró de Taradell, Sant Genís.\nEn aquella època tenia 14 o 15 anys i va tocar a la Genisenca fins als 18, quan va passar a tocar a Els Lluïsos durant deu anys. Reconeix que hi havia una mica de competència i rivalitat, però en aquella època la cobla Lluïsos era una cobla de sardanes molt important, reconeguda arreu de Catalunya i també a fora. Recorda viatges a Madrid, Màlaga i a molts pobles i ciutats de Catalunya, grans i petits. En aquella època la sardana era la moda. Del viatge a Madrid recorda que hi van anar perquè hi havia la colònia Catalana que cada any celebrava la seva festa major per la Mare de Déu de Montserrat. Un any van llogar Els Lluïsos i van tocar a diferents punts de Madrid. Per exemple, a el Retiro. Per anar a tocar els músics havien de demanar festa. La majoria eren de Taradell i aquestes sortides eren habituals. Ell però, que treballava a Calldetenes, tenia més dificultats. Els viatges els feien amb un cotxe de Ca l’Emilio, un cotxe petit on hi anaven com si fossin sardines i anaven els tretze músics però mai havien tingut cap problema i això que feien molts quilòmetres.\nEls Lluïsos eren una entitat del Centre i per això tocaven quan feien teatre, sobretot Pastorets i Sarsueles. Destaca que a Taradell hi havia molta gent que sabia cantar. Els Lluïsos assajaven a la Rectoria i pràcticament cada dia, era un costum, primer quedar al cafè, al costat de l’estufa i quan hi eren tots anàvem a assajar una horeta. Quasi bé cada setmana sortien sardanes noves. En Juanillo (Joan Romeu) era el qui les triava per tocar a cada audició.\nAlgunes festes del poble\nPer Sant Sebastià recorda els jocs amb bicicleta amb la palanca i les cintes que s’havien d’agafar. Més tard unes curses amb bicicleta que guanyava qui arribava últim.\nPer Setmana Santa recorda la professó el dijous Sant; el Viacrucis del Divendres Sant i les caramelles amb Mn. Vidal, a les cases de pagès: alguns els donaven una dotzena d’ous i l’altre una llonganissa.\nPer Sant Joan, de petit, no feien gaire cosa però més tard, amb les berbenes (també la de Sant Pere) anaven a ballar. Agafaven la moto, que era el seu transport, i marxaven a diverses poblacions. Si no anaven gaire lluny anaven dos o tres a sobre de la.\nPer la festa major feien l’Envelat. Ell se n’havia cuidat bastants anys. Estava a davant del Maricel i contractaven cobles i orquestres i feien ball, fins i tot de confeti. La junta estava formada per una vintena de persones, jovent del poble. Per fer diners llogaven els ‘palcos’. Sobretot als estiuejants, que en aquell temps n’hi havia molts. Els ‘palcos’ estaven al voltant de la pista. En aquella època, a banda de l’Envelat hi havia el Centro, que hi feien funció (teatre) i Falange, que hi feien cine. De molt petit, el tercer dia de la festa major, anaven a la font (Masgrau, Can Talaia, Penedes...) però va ser una costum que es va perdre.\nTambé recorda la Verge de Fàtima i com el poble es va transformar (cada carrer va fer el seu tros). Era una festa que es va fer a tots els pobles de Catalunya. Una de les anècdotes que recorda és que es va fer un arc que posava MM (Mare de Déu) amb una bombeta que va explotar. Amb l’explosió, a dins la bombeta, hi va quedar una MM i Mn. Eusebi va dir que havia estat un miracle. Com a músic també va anar a tocar a diferents poblacions durant la campanya de la Verge de Fàtima.\nEls viatges amb Els Lluïsos\nLes curses per Sant Sebastià\nL'inici de la cobla Genisenca\nLa Verge de Fàtima\nL'Envelat de la festa major\nEls Lluïsos i el Centre Catòlic\n@AjTaradell - RT @emergenciescat: - Vindràs diumenge? Hem quedat tots, fa molt que no ens veiem - No, prefereixo esperar una mica més. De moment només v…\n@AjTaradell - RT @diba: Aquest diumenge #Taradell celebra la Festa del Batre al Mas Bellpuig, amb una demostració d'una batuda de blat a pota d'animal #s…\n@AjTaradell - RT @FestaTocaSons: Properament, detallarem tota la informació del format de la Caminada que es portarà a terme conjuntament amb @CanyaqnsCo…


La XXIV - Xarxa de Xarxes d'Intercanvi Valencianes: de setembre 2017\nTareas equipo coordinador de turno\n1 d'Octubre Mercat de la XXIV a Meliana\nSerà al lloc habitual, la plaça de l'Ermita, i aquesta vegada tenim una actuació genial: MONA BAND que interpretaran els temes que els demaneu i si vos animeu podeu cantar amb ells.\nEl dinar és a càrrec de Myriam - SILM0224. Per 6 ecos ens preparà un dinar vegà amb crema freda de porros, amanida de cigrons i couscous i coca. L'oferta ja està penjada al CES i teniu fins el 28 per a fer reserves. (No cal insitir-vos en el del plat, got i coberts, veritat?)\nPer als nous, enllaç per localitzar la Plaça de l'Ermita: http://www.openstreetmap.org/way/236113695#map=16/39.5306/-0.3522\nFins el diumenge 1 d'octubre!\nPublicat per silmeliana a 12:51\n17 de setembre de 2017: Mercat d'Horta Sud a Patraix.\nComunicar-vos que cel-lebrarem el nostre proper encontre/mercat d'intercanvi el Diumenge 17 al nostre solar Dòmada de Patraix. Front el n 9 del c/ Campos Crespo, com es habitual entre les 10:30 i les 14:00...\nQui vullga dinar allí, caldrà que duga alguna cosa per menjar, i si vol, per compartir...\nEsperem que aneu refent les paradetes després de l'estiu i preparant productes per intercanviar o trocar. També són benvingudes les paradetes de rastrell, encara que sabeu que ens encanta rebre tot l'amor que poseu en allò que feu amb l'ànima i les vostres mans. Menjar, artesania, roba, manualitats, un tall de cabells, una cançoneta, un missatge, històries, una xarrada interessant, productes per la casa i de cura personal... Tot té cabuda!! Més tard, en reposar un poc el dinar, celebrarem la nostra Assemblea ordinària de la XXIV, on podràs posarte al dia de com funcionem i com ens coordinem amb les altres xarxes.... Bo, vos esperem!!\nPublicat per EXPB Informática a 15:28\nUbicació: Solar Dómada\nMapa La XXIV\nLogo La XXIV\nEnllaç curt del blog de la XXIV\nAccés directe al teu compte al CES\nSistema d'Intercanvi Local Meliana / SILM\nComunitat d'Intercanvi Horta Sud / CIHS\nEcoXarxa Plana Baixa / EXPB\nEcoxarxa La Safor-Valldigna / EXSV\nEcoXarxa Marina Alta / EXMA\nPàgina del CES, per accedir als comptes\nAccés al CES des del móbil\nBlogs dels grups locals que formen part de la XXIV\nASAMBLEA ECOXARXA PLANA BAIXA EL 21/05/22\n3, 4 y 5 de junio en Málaga: ENCUENTRO ESTATAL DE MONEDAS SOCIALES, LOCALES Y COMPLEMENTARIAS\nTrobada d'Intercanvis i Assemblea de la XXIV\nÈxit de les jornades sobre projectes autogestionats i assemblerisme i del 1er mercadet d’intercanvi 2014\nEncontre d’intercanvis en moneda social al CSO Molí, Potries, La Safor\nXarxes properes a la XXIV\nConvivencia Boletera y de auto-formación FairCoopera


Una maqueta de la Pedrera, a l'exposició 'Gaudí. Barcelona 1900' al Brasil\nUna maqueta de la Pedrera, a l'exposició 'Gaudí. Barcelona 1900' al Brasil\nLa Fundació Catalunya-La Pedrera ha cedit en préstec una maqueta de la Pedrera per a l'exposició 'Gaudí. Barcelona 1900', que es podrà veure al Brasil i Taiwan des del 26 d'agost fins al 30 d'octubre del 2017.\nL'exposició, comissariada per Raimon Ramis i Pepe Serra, presenta més de 110 peces, entre maquetes, arts decoratives i pintura, que mostren l'obra d'Antoni Gaudí, així com del modernisme català, com Gaspar Homar, Ramon Casas i Isidre Nonell, ha informat la Fundació Catalunya-La Pedrera.\nLa mostra vol reflectir la creativitat més rellevant de l'art i el disseny català del segle XIX i principis del XX, i la maqueta cedida per la fundació reprodueix el volum exterior de l'edifici i les distribucions interiors d'una planta tipus.


Abu-Faris Abd-al-Aziz - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n1434 (Gregorià) (72/73 anys)\nAbu-l-Abbàs Àhmad (III)\nEl 1398 i 1399, a conseqüència del saqueig de Torreblanca i altres atacs corsaris, Martí l'Humà realitzà dues croades contra Tedelis i Bona. El fracàs de l'expedició forçà el rei a signar un tractat de pau amb Abu-Faris Abd-al-Aziz en 15 de maig de 1403, que aviat es mostrà ineficaç.\nEl 1398 va fer una audaç expedició a l'Aures. Una altra expedició notable fou la que va fer a Tripolitana el 809 de l'hègira (1406/1407). Va resoldre una greu crisi que afectava a Constantina i al sud-est (1407 i 1408) i la va tancar amb la conquesta d'Alger el 813 de l'hègira (1410/1411).\nDesprés d'uns anys de pau, el 1424 es va llençar cap a l'oest on va fer diverses campanyes fins al 1431, en les quals va imposar la seva sobirania als emirs abdalwadites de Tlemcen, i va intervenir al Marroc i tanmateix al Regne de Granada.\nAmb els estats cristians va signar nombrosos tractats i les relacions foren de vegades cordials i d'altres tenses, però sempre estretes.\nVa seguir una política religiosa estricta que el va fer molt popular. Va acordar generoses donacions o favors als ulemes i als sharifs, va celebrar el mawlid, i va intentar implantar el sunnisme a Gerba (focus de kharigisme). Les seves construccions religioses foren nombroses. Va suprimir alguns impostos no religiosos i va desenvolupar el cors a la mar considerant la seva pràctica com a djihad. El juridisme malikita va triomfar mercès al famós jurista Ibn Arafa (1316-1401) que va enviar a l'exili al Caire a Ibn Khaldun (que hi va morir el 1406). El palau del Bardo és testimoniat per primer cop durant el seu regnat.\nEl 1432 va anar personalment a ajudar als defensors de l'illa de Gerba que eren atacats per Alfons el Magnànim. El 1434, quan ja tenia més de setanta anys, va dirigir personalment una expedició contra Tlemcen, per tornar a l'obediència als abdalwadites, i va morir a la regió de Ouarsen El seu fill Abu-l-Hàsan Muhàmmad ja havia mort i la successió va recaure en el nét d'Abu-Faris, Muhàmmad al-Múntasir.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Abu-Faris_Abd-al-Aziz&oldid=26443834»\nDarrera modificació: 22 feb 2021 a les 21:52


Veu la llum la primera gran actualització de Windows 10 - YCOM\nVeu la llum la primera gran actualització de Windows 10\nLes principals millores les trobem en l’aplicació de Windows a les empreses i, concretament, en l’administració i la seguretat.\nSi en el passat, les actualitzacions del sistema operatiu Windows de Microsoft havien estat realitzades mitjançant grans pegats de programari anomenats Service Pack, i que es publicaven cada certs mesos o anys, amb Windows 10 la filosofia canvia a un procés de millora continuada i actualitzacions cada pocs mesos, que inclouran les novetats en les quals els mateixos usuaris hagin col·laborat a millorar i provar.\nAquest canvi en la forma de treballar per actualitzar Windows 10 ha fet que Microsoft consideri el seu nou sistema operatiu un servei, i no pas un producte. I la primera d’aquestes grans actualitzacions per a Windows 10 fou anunciada ahir.\nAquesta actualització es troba disponible per a sistemes d’escriptori (desktop), categoria que inclou els ordinadors -tant portàtils com sobretaules- i les tauletes tàctils, així com tota la gamma de dispositius convertibles que hi ha entre mig dels dos formats.\nRecordem que, malgrat que Windows 10 consisteix en una única plataforma de cara als usuaris i les aplicacions, que ara es poden executar tant en un smartphone com en un ordinador o un televisor, internament cada arquitectura de maquinari diferent i cada format de dispositiu (mida de pantalla i interfície d’usuari) ha de tenir la seva versió adaptada.\nEntre les novetats que presenta hi trobem un increment del rendiment del sistema, que ofereix més velocitat en operacions com l’arrencada, en alguns casos augmentant un 30% la seva velocitat des que hom prem el botó d’engegada de l’ordinador fins que pot començar a treballar amb l’escriptori, si el comparem amb Windows 7 en el mateix dispositiu.\nCortana rep millores, però em temo que només per als usuaris angloparlants, i es desplega en més països també de parla anglesa, com el Canadà o l’India. El navegador Microsoft Edge també rep millores en el seu rendiment i la funcionalitat de previsualització de la pàgina que tenim carregada en una pestanya. S’inclouen millores menors en diverses aplicacions com ara el lector de correu electrònic, fotos, calendari, etc.\nWindows 10 en l’àmbit empresarial també rep millores de cara a facilitar la seva integració en el parc d’ordinadors instal·lats a l’empresa, i abraçar les darreres tecnologies i tendències; Windows Update for Business permet controlar la instal·lació de les actualitzacions a través de tota la xarxa corporativa, mentre que Business Store for Business proporciona una eina no només per al descobriment d’aplicacions empresarials, si no també per a la creació de botigues de programari privades per a les empreses i organitzacions.\nMobile Device Management no només permet gestionar dispositius mòbils com el seu nom indica,si no PCs a més de tablets i smartphones, tot gestionant el BYOD (Bring You Own Device, els dispositius personals que els treballadors empren per a les tasques corporatives. També s’inclouen una sèrie de millores de seguretat.\nLa informació completa sobre totes les novetats d’aquesta primera actualització important per a Windows 10 es poden llegir a la corresponent entrada del blog de Microsoft.\nCoincidint amb el desplegament d’aquesta actualització, la companyia de Redmond també comença a fer disponible Windows 10 per a les videoconsoles Xbox One, i per a determinats models de smartphone equipats amb Windows Phone, de manera sel·lectiva.


El president del CoMB parla sobre la situació de la professió mèdica amb Antoni Bassas\n“Els metges estem indignats, preocupats i amb incertesa”. Així de contundent s’ha mostrat el president del CoMB, el Dr. Jaume Padrós, en l’entrevista mantinguda amb el director audiovisual del Diari ARA, Antoni Bassas. El Dr. Padrós ha reiterat que l’excel·lència del sistema sanitari s’ha mantingut en aquesta època de crisi i retallades pressupostàries “a costa del sacrifici col·lectiu dels professionals sanitaris”. En aquest sentit, també ha recordat que per mantenir el nivell assistencial actual “no podem seguir pagant als professionals com els estem pagant”.\nEn l’entrevista el Dr. Padrós també ha parlat sobre la precarietat laboral dels metges més joves i de la necessitat de redefinir el paper del metge del futur, en un context d’importants canvis sociodemogràfics. Aquesta reflexió serà un dels punts clau del 3r Congrés de la Professió Mèdica de Catalunya, al voltant del qual el Dr. Padrós recorda que tota la col·legiació catalana podrà participar en les ponències.


Un ple extraordinari per resoldre dubtes sobre les vacunes sobrants del CST Un ple extraordinari per resoldre dubtes sobre les vacunes sobrants del CST – MónTerrassa\nUn ple extraordinari per resoldre dubtes sobre les vacunes sobrants del CST\nPSC i Ciutadans emplacen el govern a aclarir "d'una vegada per totes" qui es va posar els sobrants del vaccí\nRedacció 23 d'Abril de 2021 16:00\nPSC i Ciutadans continuen insistint per saber què va passar amb les vacunes sobrants dels primers dies de subministrament al Consorci Sanitari de Terrassa. Els dos partits a l’oposició han forçat un ple extraordinari que tindrà lloc el pròxim 30 d’abril, després del ple municipal ordinari.\nEn una roda de premsa conjunta, el portaveu de Ciutadans, Javier González ha manifestat que “el president del CST i l’alcalde tenen la oportunitat de donar explicacions d’una vegada per totes”. I és que tant ciutadans com socialistes volen aclarir si “cap membre, exmembre o familiar del Consell de Govern del CST es va saltar el pla de vacunació aprofitant-se del càrrec”.\nA més, recorden que en la passada junta de portaveus extraordinària, l’equip de govern “no va informar adequadament de la presumpta vacunació irregular. Els regidors de govern van escudar-se en l’informe del CST, sense signar, on s’assegura que no pot facilitar-se la informació per culpa de la Llei de Protecció de Dades”. El portaveu socialista Marc Armengol, afirma que “l’alcalde Jordi Ballart va excusar la seva presència malgrat ser el Vicepresident del CST i President de la Junta de Portaveus, defugint les seves responsabilitats”.\n“L’accés a les vacunes, tan crític en el moment en què ens trobem, no pot respondre a favoritismes i ha de ser sota els més estrictes\ncriteris epidemiològics”, han manifestat els regidors dels dos partits.\nConsorci Sanitari de Terrassa COVID vacunes


Relat "Un espectador secret"\nInici > detall del relat: Un espectador secret\nDarrerament ens veiem força. La nostra amistat feia molts anys que era especial, i la seva estada a l’estranger feia que en cada visita aquí les nostres trobades fossin molt especials. Era com un resum d’allò més important des de la darrera trobada i era una fantàstica manera de recordar i valorar el que tens.\nSempre acabàvem parlant de trobades sexuals, de fantasies... no fa massa vam anar juntes a una botiga eròtica i vam comprar un parell de coses cadascuna... Quan vaig arribar a casa tenia un missatge seu dient-me que estava molt calenta, que un dia ens hauríem de liar i acomplir la fantasia de les dues d’estar amb una noia. Aquell missatge em va encendre i vam fantasiejar una mica sobre el tema, però a ella li calia un espectador perquè la fantasia fos complerta. Jo sabia que sense un tercer jo no podia aconseguir-la i vaig començar a planejar la propera visita seva a casa.\nVan passar 2 mesos, jo havia pactat amb un amic amb qui tinc molta complicitat i a qui jo sabia que li encantaria mirar i tocar el que li deixessin i seria capaç de fer-ho sense dir ni una paraula.\nEns vam trobar per sopar com moltes altres vegades, la vaig portar a un restaurant molt tranquil i agradable. Anàvem sopant i xerrant mentre jo notava com l’espectador triat estava dues taules més enllà somrient i gaudint en la distància de la nostra alegria. Sopar lleuger, amenitzat amb un priorat rosat... vam arribar als postres i vam demanar la segona ampolla i compartir les trufes amb nata va una bona excusa. Jo les hi apropava a la boca, mentre ella les agafava amb la llengua. La última li vaig passar directament agafada entre els llavis i vaig poder notar els seus.\nVam brindar per l’amistat i ens vam traslladar al pati del restaurant a apurar l’ampolla, hi havia una zona chill out amb uns sofàs i poca llum que donàvem certa intimitat i molt de joc. Els nostres llavis es van creuar ja sense que ens calgués cap excusa. Tot i que la vaig agafar desprevinguda i es va sorprendre va acceptar el petó. La meva boca buscava el seu coll, ells el tirava enrere i em deixava fer. Vaig llepar suaument el coll i vaig baixar cap l’escot. M’encantava la seva olor. Amb les mans vaig començar a acaronar els seus pits sobre la samarreta. Vaig baixar la mà pel seu abdomen i em vaig colar dins el seu pantaló. La seva humitat em va sorprendre, vaig tocar breument el seu sexe i vaig treure la mà i em vaig llepar el dits i els hi vaig oferir.\nLi vaig proposar anar a casa a seguir jugant més còmodament. Vam pujar al cotxe i totes dues anàvem calentes. En pocs minuts vaig arribar a casa, en el pàrking els nostres llavis es van tornar a trobar intensament, vaig obrir la porta i la deixava oberta sense que ella se n’adonés.\nVam arribar a casa i vam pujar directament a la meva habitació. Li vaig xiuxiuejar que tenia una sorpresa però li havia de tapar els ulls. No s’hi va oposar. Li vaig treure la roba lentament, gaudint tant jo com ell del seu cos. Tenia un cos fascinant, m’encantava observar-la, acaronar-la. La vaig estirar al llit i li vaig lligar els canells al capçal mentre li besava els llavis. Just després vaig treure una ampolleta d’oli de massatge efecte calor just pinya colada i li vaig fer un lent massatge sense deixar-me cap mil•límetre de la meva pell. Després lentament vaig començar a menjar-me-la i en aquest moment vaig demanar ajuda.\nQuan ella va notar dues llengües i 4 mans va intentar dir alguna cosa però ell va ser més ràpid i li va segellar els llavis amb un petó que feia estona que controlava. Ella es va deixar fer i va somriure.\nJo li vaig dir que volia complir la seva fantasia i que sabia que jo sola només en compliria la meitat, així que havia portat espectador.\nVam resseguir els seu cos primer de forma simètrica de cap a peus, després ell va tornar a pujar cap el seu sexe, hi s’hi va quedar a jugar. Jo vaig pujar fins els pits. Tenia 3 talles més que jo i em fascinaven, els vaig llepar una vegada i una altra, els mugrons erectes m’esperaven sempre i els llepava suaument, xuclava, mossegava un xic i els tornava a alliberar, vaig seguir baixant i em vaig dedicar a menjar-me el seu conyet, estava deliciós, amb una olor molt agradable i molta humitat, vaig llepar i llepar, vaig buscar el clítoris i la meva llengua hi va jugar fins provocar-li el primer orgasme.\nLlavors li vaig deixar a ell, que es delia per tastar-lo, mentre jo acostava el meu sexe a la seva mà encara lligada, prou a prop com perquè pogués acaronar-lo amb els dits, i no s’ho va fer dir, va començar a moure el dit pel meu sexe, amb agilitat i rapidesa, donant-me molt i molt de plaer.\nEls seus gemecs em demostraven que el nostre convidat s’ho estava currant, però això no em sorprenia, a mi també em tornen boja les seves menjades, però avui eren per ella.\nVaig notar que es corria per segona vegada i li vaig xiuxiuejar a cau d’orella si volia que seguíssim. Em va suplicar que sí.\nJo vaig treure una joguina del calaix. Tenia una dimensió gens despreciable, li vaig deixar tocar i li vaig dir que li ficaria fins el fons.\nVaig mullar el vibrador amb els seus fluxos i li vaig començar a entrar. Quan va obrir la boca per cridar es va trobar que li omplia el sexe del nostre convidat, la sorpresa la va rebre entusiastament, va començar a llepar i a menjar com mai li havien fet, la seva cara era de plaer extrem, li va alliberar una mà, que ella va aprofitar per ajudar-se a masturbar aquella fantàstica eina i a acaronar els ous.\nVaig activar la joguina i la seva pelvis em marcava el ritme, el vaig anar accelerant fins que vaig notar que es tornava a córrer, quasi simultàniament ell va sortir de la boca i es va buidar sobre els seus pits.\nEl vaig acomiadar amb un petó i un fins aviat i ens vam quedar soles, li vaig treure el foular, i vaig llepar la seva pell plena de semen. Llavors ella es va alliberar i va ser el seu torn de menjar-me i de fer servir la joguina en el meu sexe tant o més moll que el seu, però això gairebé és un altre relat.


Two-Bedroom Holiday home Væggerløse with a Fireplace 01 Vaeggerlose Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Two-Bedroom Holiday home Væggerløse with a Fireplace 01\nConvenientment situat a Boto, Two-Bedroom Holiday home Væggerløse with a Firepla és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Two-Bedroom Holiday home Væggerløse with a Firepla, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos aparcament de cotxes.\nL'ambient de Two-Bedroom Holiday home Væggerløse with a Firepla es reflexa en cada habitació. calefacció, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, reproductor de DVD/CD, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Two-Bedroom Holiday home Væggerløse with a Firepla és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Boto.


Què era aquell estrany objecte a la superfície de Mart? - Tecnologia | Maig 2021\nQuè era aquell estrany objecte a la superfície de Mart?\nUna cosa en què tots ens podem posar d’acord, probablement, és que l’espai exterior és força fresc. Les raons per això són moltes, però sens dubte el misteri del que el cosmos ha d'oferir aporta molta intriga fins i tot als menys científics entre nosaltres.\nPer descomptat, la gent de la NASA veu l'univers d'una manera diferent que la majoria de nosaltres, i amb una bona raó. Tenen la tasca de descobrir i aprendre, i un dels focus principals és el planeta Mart.\nEl quart planeta del Sol del nostre sistema solar, ja fa temps que és considerat com un amb potencial per acollir la vida. Això ha fet que sigui objecte de moltes pel·lícules i d’altres drames de ciència ficció i, juntament amb qualsevol cosa interessant que passi amb el planeta, solen atreure una bona atenció.\nCom, què era això a la superfície?\nAquesta setmana, l'equip que hi ha al darrere de la Curiosity Rover, el dispositiu que travessa la superfície marciana des de l'agost del 2012, va notar alguna cosa que semblava fora de lloc del planeta.\nrobar el timbre del timbre\nEs va pensar inicialment que l’objecte prim i de color clar podria haver estat restes d’una nau espacial. Només descansar allà dalt de la superfície, tindria sentit.\nPer descomptat, si fos així i si formés part del rover, hauria estat un problema. Afortunadament, es va revelar que no es tractava ni deixalles de naus espacials ni cosa que realment no pertanyés allà.\nutilitzeu el telèfon com a ratolí\nEn canvi, després d'una inspecció més propera es va determinar que era un floc de roca increïblement prim. L’equip va poder imaginar-ho mitjançant la utilització de ChemCam del rover per fer zoom sobre l’objecte per obtenir una visió més detallada del que havien trobat.\nDes de la NASA:\n'De fet es va trobar una escama de roca molt fina, així que tots podrem descansar fàcilment aquesta nit. La curiositat no ha començat a vessar-se la pell. Potser s'hauria de donar un nom diferent a l'objectiu que corresponia al tema de l'actual quadrangle en el qual resideix la Curiositat: 'Rabhadh Ceàrr' o 'False Alarm' en gaèlic escocès. '\nNo és la primera vegada que es va trobar un objecte misteriós a Mart\nAtès que encara no se sap molt l’espai, és raonable que qualsevol cosa fora del comú planteixi algunes qüestions. L'any 2012 el rover va trobar un objecte brillant que va resultar ser un petit material de plàstic que va caure del mateix rover.\nAmazon nova entrega\nesbós de recerca piratejat\nconfiguració de notificacions de Windows 10


Nomdedéu: "Confieu en mi, jo confie en vosaltres": "UN CAFÉ AMB PREMSA" Levante-EMV 22.10.16\nEstos anys que he estat portaveu del meu grup a l'ajuntament o a la diputació, i el poc més d'un any que a més a més ho he estat del Govern Municipal, ha servit per a teixir una relació molt pròxima amb la premsa local. Igual que els periodistes han vist passar molts regidors i regidores, jo he vist també molts becaris esdevindre redactors, molts professionals canviar de mitjà, i massa, per a dolor de tothom, quedar-se sense feina.\nAmb molts d'estos professionals espere seguir mantenint relació, al cap i a la fi, han estat molts anys, i en alguns casos s'han creat complicitats. Complicitats que ara que no interferiran en els nostres respectius treballs, espere puguen continuar.\nEl cas és que ara, en canviar de feina i de ciutat partisc de zero. La meua relació amb els mitjans de València és gairebé inexistent. La relació amb la premsa color sèpia, la de les xifres, també, perquè mai no m'havia ocupat directament de qüestions d'economia.\nÉs de veres també, que ací la cosa és diferent. Per la dimensió de la ciutat, per l'especialització del que he de fer, per la quantitat de focus informatius que hi han oberts a la ciutat seu de les institucions nacionals valencianes, i perquè el meu rol ha de ser també més discret. Encara no sé exactament com de discret. Però lògicament el focus mediàtic es desplaça a altres actors molt més importants. Jo ací sóc de repartiment. Era la idea. M'està més que bé.\nEn tot cas però, sembla que la meua curiositat professional per la premsa especialitzada en economia, o la que fa allò que se'n diu «política valenciana» (com si la política que es fa a l'ajuntament de Castelló fos bielorussa!), coincideix amb la curiositat professional que tenen per la meua persona. O millor, per la persona que ocupa la Secretaria Autonòmica.\nÉs per això que l'altre dia un mitjà de la ciutat em va convidar a un desdejuni col·loqui, sense micros, sense bolis, però amb bon café, amb croissants i amb suc de taronja de la terreta. Remarque que era sense micros ni bolis, perquè era per a coneixer-nos, realment. I el format em semblà amable i intel·ligent. Clar que van fer preguntes, i no poques. Sobre per quina raó venia a fer-me càrrec d'una àrea complexa quan era Vicealcalde de la meua ciutat, com havia trobat la secretaria, el personal, el pressupost. Quines idees podia aportar jo. Quin era el pla de treball. Quina valoració feia de les xifres d'atur. Per quina raó pensava que el comportament era diferent a Castelló que a Alacant, per exemple. I també algunes més «indiscretes» o «compromeses», clar, sobre els budells del govern o del meu partit... En fi, supose que preguntes molt similars a les que em podrien fer els periodistes de Castelló si el meu viatge polític hagués estat a la inversa.\nTot això per dir que cada vegada tinc més gola avall, que en un intercanvi de preguntes i respostes, no és només el que respon qui dóna informació. Les preguntes tenen subtext, tenen background que se'n diu ara. En funció del mitjà la mateixa pregunta pot tenir matisos diferents. En funció del periodista també, clar, però jo ja sé per quina raó dic que en funció del mitjà. I vostés també ho saben.\nI una altra cosa que vaig aprendre va ser com són les xarxes de distorsionadores. En tots els sentits. Una vegada ja vaig escriure sobre el risc particular de confondre el que passa a les xarxes amb la realitat, perquè a les xarxes ens relacionem amb qui volem. Però de gent n'hi ha més. Molta més. I contra més llunys estan eixes persones geogràficament, emocionalment, ideològicament... Més difícil és que t'hi relaciones. Per la qual cosa els nostres telelines, els nostres murs, tenen una tendència a l'endogàmia que els fan perdre tota fiabilitat com a termòmetre social.\nI afegiré ara, que també la imatge que projectem està profundament distorsionada. Tant l'equip de premsa de Conselleria, com estos periodistes amb qui vaig compartir desdejuni, esperaven de mi masclets dialèctics constants. Com si la meua vida pública fos una traca sense fi. Em van recordar quatre o cinc piulades meues, els vaig recordar que en duc més de 39.700. És com allò de què quan assenyales la lluna, alguns miren només el dit. Aquell maleit dit.\nPublicat per Nomdedéu a les 8:13 p. m.\nAmb compte que el suc de taronja de la terreta ara és de taronges que vénen de Sudàfrica.\ndimecres, d’octubre 26, 2016 8:27:00 a. m.


Casado consumeix la seva amenaça i vota 'no' a la pròrroga\nDEBAT AL CONGRÉS\nEl líder dels populars acusa Sánchez d'actuar «com un pollastre sense cap» i d'estar cada vegada «més sol»\nAbascal insta el Tribunal Constitucional a resoldre amb urgència el seu recurs contra l'estat d'alarma\nMadrid - Dimecres, 20/05/2020 - 21:42\nFeia setmanes que Pablo Casado avisava que el seu grup parlamentari no recolzaria més pròrrogues de l’estat d’alarma. Els 88 diputats populars van avalar les tres primeres ampliacions i es van abstenir en la quarta. No obstant, aquest dimecres, el líder dels populars va consumar la seva amenaça i va votar en contra de mantenir 15 dies més en vigor la mesura extraordinària. La raó que va esgrimir el president del PP va ser clara, seria una «irresponsabilitat» avalar un estat d’alarma que suposa «un forat negre per a les llibertats personals».\nEl rebuig dels conservadors es va sumar al de Vox, JxCat, ERC, la CUP, Compromís i Fòrum Astúries. Casado va aprofitar el distanciament d’alguns d’aquests partits que fa uns mesos van recolzar la investidura de Sánchez per acusar la solitud de Sánchez. «Cada vegada més sol, més aïllat i feble», li va etzibar el cap popular al president de l’Executiu després de lamentar que actuï «com un pollastre sense cap canviant de socis i d’estratègia».\nSánchez salva la pròrroga però esquerda la majoria d'esquerres\nCrítica a la gestió\nJustament, en els recolzaments va ser on Casado va voler centrar els seus atacs. Va criticar que des de la Moncloa hagin convertit la votació de l’alarma en una «una subhasta amb els separatistes i proetarres». «Nosaltres no utilitzem ETA» va sentenciar després de recriminar als socialistes que fessin «ullets» a Bildu després que la formació basca anunciés la seva abstenció. En la mateixa línia, va insistir que «els que busquen la destrucció d’Espanya tenen clar que [Sánchez] sempre dona més».\nEl president del PP també va posar en el punt de mira la gestió de la crisi del coronavirus. Segons va dir, el líder dels socialistes és «la cara del fracàs» per no haver arribat a temps. «Mirant als ulls a les gairebé 28.000 famílies que han perdut un ésser estimat [...] ¿mirant als ulls a aquestes persones els diria que el seu Govern ha gestionat bé aquesta crisi?», li va qüestionar. Les dures paraules de Casado van fer que Sánchez acusés el líder de l’oposició d’haver dimitit de la seva responsabilitat d’Estat.\n«La fatxenderia política». Així va descriure Santiago Abascal el procedir del Govern per amenaçar amb la suspensió dels ertos si dequeia l’estat d’alarma. Una mesura excepcional contra la qual Vox va presentar un recurs davant del Tribunal Constitucional, que ahir Abascal va instar que es resolgui de manera urgent. El dirigent d’extrema dreta va apuntar que la qüestió d’inconstitucionalitat registrada és «probablement la més important plantejada des del 1978».\nAbascal també va voler portar el debat al Congrés les manifestacions de l’última setmana i mitja en diferents punts del país contra el Govern. «Aquí un espanyol que també està animant i instigant aquestes protestes, ¿què farà?», va desafiar el ministre de l’Interior, Fernando Grande-Marlaska, després de denunciar que la policia està identificant les persones que porten banderes pels carrers. Una realitat que el ministre ja va negar dimarts passat. A més, des de la tribuna de la Cambra baixa, Abascal va instar a participar en les manifestacions en cotxe que ha convocat Vox a tot Espanya dissabte.\nTemes: Estat d'alarma a Espanya Coronavirus a Espanya Santiago Abascal VOX Pablo Casado Pedro Sánchez PP\nSánchez prepara un Consell de Ministres diumenge per declarar l'estat d'alarma


La Unió de Botiguers de Reus alerta d'un intent d'estafa telefònica als comerciants\ngent, dones, mascareta, Reus, coronavirus, pandèmia, carrer Llovera, compres, comerç\nEls delinqüents es fan passar per un representant de Microsoft tot advertint d'un suposat atac als equips informàtics del comerç\nActualitzada 22/04/2021 a les 17:10\nDiversos establiments de la ciutat de Reus han estat objecte, durant els últims dies, d'un intent d'estafa telefònica i han decidit traslladar la seva inquietud a la Unió de Botiguers perquè alerti al sector d'aquesta pràctica fraudulenta.\nL'operativa dels delinqüents consisteix a trucar fent-se passar per un representant de Microsoft tot advertint d'un suposat atac als equips informàtics del comerç. A continuació s'ofereixen per fer l'arranjament de manera telefònica amb l'objectiu, al final de la conversa, d'obtenir les dades bancàries i accedir al seu compte corrent.\nLa Unió de Botiguers demana en un comunicat a tots els que pateixin aquest intent d'estafa que alertin immediatament als cossos de seguretat per poder advertir d'aquesta pràctica i donar més arguments per afavorir la ràpida i efectiva actuació policial.\nL'entitat dedicarà la propera sessió del cicle Migdia Comerç, prevista pel 29 d'abril a les 15 hores, al cibercrim. La jornada la conduiran els especialistes del grup de delictes informàtics dels Mossos d'Esquadra.\nComenta el contingut : La Unió de Botiguers de Reus alerta d'un intent d'estafa telefònica als comerciants


Perfil del vot per correu: independentista, d’esquerres, de la Catalunya interior i major de 60 anys\nL’àrea metropolitana concentra el menor percentatge de vot per correu, segons una enquesta del GESOP\n08 de de febrer del 2021. 13:40\nEl vot per correu s’ha disparat de manera espectacular davant unes eleccions catalanes sacsejades per la pandèmia de la Covid. 284.706 persones han sol·licitat aquesta modalitat de participació, un 350% més que en les autonòmiques de 2017 i rècord absolut en uns comicis a Catalunya. Però, ¿és possible esbossar una radiografia d’aquesta borsa d’electors? A les tripes de l’última enquesta del GESOP per a EL PERIÓDICO es poden trobar algunes dades que permeten construir un perfil molt genèric del votant per correu.\nA la pregunta de si tenien intenció de participar en les eleccions de diumenge, un 3,9% dels 751 enquestats manifestaven, entre el 4 i el 6 de febrer, que ja havien votat per correu. Disseccionem, doncs, aquest total tenint en compte diferents perfils. Per partits, la majoria d’aquests electors són d’esquerres perquè asseguraven haver votat la CUP (9,5%) o ERC (6,1%) en els anteriors comicis autonòmics, i a En Comú Podem (8,9%) en les últimes eleccions generals.\nSi volem perfilar una mica més la ideologia del votant per correu, el 5,8% es declara d’esquerra; el 3,2%, de centre; el 2,9%, de centredreta, i l’1,9%, de centreesquerra. Per sentiment de pertinença, estan gairebé empatats els que se senten únicament catalans (4,4%) i més catalans que espanyols (4,3%), seguits de prop pels que es consideren tan catalans com espanyols (3,9%). I quant al model territorial, hi ha més independentistes (5,2%) que no independentistes (3,1%).\nEnquesta eleccions catalanes el 2021: La caiguda de la participació acosta ERC al PSC i castiga Cs i PP\nSondeig eleccions Catalunya 2021: Els votants de Cs i el PP prefereixen Illa de president abans que els seus candidats\nVinculat (o no) amb aquests sentiments, la majoria de votants per correu viuen en municipis de menys de 10.000 habitants (7,2%), a gran distància dels que viuen a Barcelona (3,7%) i en poblacions d’entre 10.000 i 100.000 habitants (3,2%). Els que menys han votat per correu són els residents a les nou ciutats de 100.000 a 500.000 habitants (2,6%), sis de situades en la primera o la segona corona metropolitana (l’Hospitalet de Llobregat, Badalona, Terrassa, Sabadell, Mataró i Santa Coloma de Gramenet), més Lleida, Tarragona i Reus.\nPer sexes, entre els que ja han votat per correu hi ha més dones (4,8%) que homes (3%). Per edats, prioritzen els majors de 60 anys (4,5%) i les persones d’entre 45 i 60 anys (4,2%). Pel lloc d’origen, estan bastant igualats els nascuts a Catalunya (4,2%) i els nascuts a la resta d’Espanya (3,8%). Per llengua d’ús habitual, són majoria els votants per correu que fan servir indistintament el català i el castellà (5,6%). I la majoria diuen que tenen un nivell d’estudis alt (5,3%).\nEnquestes Vot per correu Eleccions Catalunya Enquestes electorals Enquesta GESOP