Entrevista a Raimundo Viejo, diputat de Podem\nRaimundo Viejo: “Ada Colau i David Fernàndez es prenen massa seriosament a ells mateixos, i Pablo Iglesias, no”\nAntoni Trobat / Foto: Jordi Borràs\nRaimundo Viejo (Santiago de Compostel·la, 1969) és politòleg. Format acadèmicament a Alemanya, ha fet classes a les universitats de Chicago, Lausana, Barcelona i Girona. Va aterrar a Catalunya fa una mica més d'una dècada i, després de moltes militàncies, va agafar notorietat com a teòric polític del 15-M. Ha estat impulsor de Guanyem Barcelona i va ser escollit regidor en les últimes municipals. Després va deixar-ho per ser diputat d'En Comú Podem al Congrés. Cofundador de Podemos i home de confiança de Pablo Iglesias a Catalunya. El seu nom sona des de fa un quant temps per liderar el futur Podem català. S'enfrontaria, doncs, a la candidatura d'Albano Dante. Abans havia fet d'editor.\n"Jo no sóc candidat de res a Podem Catalunya, ni m'embolicaré en cap ruptura interna. Faig política des de fa molt i no des d'abans-d'ahir, com l'amic Albano Dante"\nEl teu avi va fundar l’editorial per antonomàsia de les lletres gallegues: Galaxia. Ta mare i ta tieta impulsaren importants sigles polítiques i sindicals del nacionalisme gallec de la Transició. Com pot ser que algú amb el teu ‘background’ galleguista acabi, a principis dels noranta, militant en un partit petitíssim i zero influent a Galícia com Esquerda Unida, la federació gallega d’Izquierda Unida?\nHi havia una anècdota realment graciosa: els meus amics del BNG, que en aquells anys era en un moment molt dolç, em deien que estaven cabrejats amb mi perquè el veritable fet diferencial gallec no eren els bons resultats del Bloque, sinó que era l’únic territori de l’Estat on IU no tenia representació al Parlament autonòmic! En aquest sentit, allò que feia Galícia singular en el conjunt dels pobles de l’Estat era la petita formació on jo militava i no la puixança d’un nacionalisme d’esquerres potent. Això els tenia negres! Ha ha ha!\nJo m’incorporo el 86 a Esquerra Unida perquè formo part de la generació que, venint d’un petit cicle de mobilització –referèndum de l’OTAN, la selectivitat, El Cojo Manteca…–, ens sentim interpel·lats per allò de la idea del moviment polític i social, que era el que havia de ser Izquierda Unida quan es va fundar. En termes informàtics, la meva idea, la idea de molta gent, és que fos una interfície política per intervenir a les institucions però que no representés renunciar a l’autonomia del moviment, de l’activisme als moviments socials.\n“Podemos ha servit per recuperar molta gent que va deixar perdre Izquierda Unida als anys noranta”\nLa idea podia ser molt bona, però l’estratègia històrica del PCE, el seu principal impulsor, sembla que no anava per aquí, no?\nSempre dic que jo no m’he mogut una línia; són els altres els que s’han mogut! Com a la pel·lícula francesa ‘La crise’, en què hi ha dos personatges, un socialista i un comunista. El socialista diu: “Com és que no ets al partit?”. I el militant comunista respon: “Jo al partit hi seria… A mi m’agrada i vull seguir la línia. Però la línia es mou molt!”.\nLa meva generació, la dels nascuts i socialitzats en ‘El desencanto’, no podem generar identitats de partit fortes. Generem més bé una praxi basada en “Cada moment és el que importa”. Això respon a una determinada situació material: som la primera generació que no es pot funcionaritzar, la primera generació precària. Una part de les esquerres de l’Estat van tenir l’habilitat d’aconseguir acostar la meva generació a la política. Alguns actors ho van fer bé, el BNG o el moviment d’alliberament basc, amb matisos, per exemple. IU, radicalment no. I ens va perdre. Podemos ha servit per recuperar molta d’aquella gent. Els historiadors d’IU hauran de donar resposta algun dia a per què aquella generació que els anys noranta encara podia ser aprofitada es perd amb les operacions dels Paco Frutos i similars. El 1991 ja era fora d’IU.\nDesprés passes per diferents moviments socials, a cavall entre Galícia i Alemanya, on preparaves la tesi. Des del col·lectiu Alternativas Nómadas fins a Indymedia. Treus el cap a Espacio Alternativo, l’operació del trotskisme espanyol per refundar-se, però ho fas breument.\nEspacio Alternativo va ser la mateixa operació que IU. Maquillatge per amagar les velles pràctiques de sempre. Jo sempre dic el mateix: si a tu et posen sobre la taula el nom “Espacio Alternativo” i el nom “Izquierda Anticapitalista” i et diuen quin nom va cronològicament primer? Quin diries? Això seria una pregunta per suspendre un estudiant d’història el 2215! La lògica i la racionalitat dirien que Izquierda Anticapitalista sona a un rotllo dels anys setanta i que Espacio Alternativo ha de ser més recent, més postmo… Doncs no! La realitat sempre supera la ficció, i més a les esquerres espanyoles de matriu marxista! Al mateix temps que a IU els aparells buròcrates prenen molta força, al món ‘trotsko’ hi ha una mena de renovació generacional… Raúl Camargo, Miguel Urbán, tots “fills de”, fills d’antics dirigents trotskistes de la Transició… Hi ha ha alguna cosa edípica, sexual, no resolta, suposo. No entenc per què persisteixen! Esther Vivas fa uns resultats dolentíssims intentant emular el carter francès Besancenot!\nAra aquesta tradició política és dins el bessó de Podemos.\nAbans dels 30 anys ja havies participat en dos partits. Algú faria una ganyota recordant-ho: “En Raimundo Viejo sempre saltant d’un lloc a l’altre”.\nJo em defineixo de l’autonomia. Els que ens centrem en l’autonomia dels moviments socials, que entenem que l’antagonisme arrela en la política de moviment i no en la dels partits, el que fem és entrar i sortir de les organitzacions, perquè són els partits els que entren i surten del moviment. En aquest sentit, m’identifico amb persones de la cultura política de Jordi Martí Font, que pot estar a la CUP, tot i ser anarquista. A Catalunya la referencialitat històrica d’això és Frederica Montseny, una anarcosindicalista que va ser ministra! Els pols més magnificats acostumen a ser el de la gent que sempre està en dinàmiques de partit i el de la gent que no en vol saber res, d’allò institucional, com els llibertaris. Però hi ha una forma intermitja d’entendre la política, que és on jo m’ubico. Quan els cicles de mobilització són forts, nosaltres florim!\n“Alguns es posen fotos de perfil de Honecker o de Stalin. Eren dictadors brutals. L’RDA va assassinar i torturar fins al darrer dia”\nEl 2000 llegeixes la tesi. La fas sobre la unificació d’Alemanya i el nacionalisme germànic.\nAlemanya i la seva cultura m’apassionen des d’adolescent. A l’institut vaig fer alemany, i crec que és la decisió més important que he pres en la meva vida. Em va obrir moltes portes. A l’estiu del 89 hi vaig ser, poc abans de la caiguda del Mur. Em fascinava el fet que l’Alemanya Oriental, l’RDA, era l’únic país de l’est que tenia una oposició a la interna majoritàriament d’esquerres. Ara, en la generació de les xarxes socials hi ha molta gent que es posa de fotos de perfil Ulbricht o Honecker o Stalin. Es creuen graciosos. Els que viatjàvem per l’Europa Oriental en aquella època no tan llunyana sabem que això no fa gens de gràcia perquè sabem que eren dictadors tan brutals com qualsevol altre dictador que se’ns ocorri. L’RDA va assassinar i torturar fins al darrer dia.\nHi ha un rebrot d’un cert neoestalisnisme, avui?\nHi ha un fenomen identitari i molt marginal. Geopolítica ‘tonta’ i binària. Pensar que tot el que fa l’OTAN és dolent i, per tant, el qui estigui en contra passa a ser un aliat, encara que sigui un vàndal i un bèstia! Jo vinc generacionalment d’un nacionalisme gallec que beu del Che i de Ben Barka, d’una esquerra més lligada als processos descolonitzadors i als nous moviments socials –dones o ecologistes– que a la nostàlgia dels règims suposadament socialistes. El que m’interessa de les metròpolis occidentals no és la política de blocs de la Guerra Freda, sinó els moviments socials que la posen en qüestió, ja sigui la Weather Underground, o sigui la RAF, Petra Kelly, Rudi Dutschke i els primers Verds alemanys.\n“Alguns, la meva col·lectivitat nacional, el poble gallec, portem 200 anys d’èxode”\nParlaves de la precarietat com a marca generacional.\nClaríssimament. Jo marxo\na Suïssa després de la LOU, al juliol de 2002. Detecto, en aquell moment, quelcom que altres trigaran més a detectar: que hi ha hagut l’esgotament d’un cicle.\nLa vella història de l’èxode…\nL’èxode no és epifania: és dolor i desarrelament. No és bonic ni desitjable per a ningú. Però tinc una sort: vinc d’una cultura que està preparada, que té eines per defensar-se. Amb conceptes com ‘morriña’ o ‘saudade’. Ara, amb tot aquest moviment a Catalunya i a Madrid fruit del 15-M de gent jove que migra amb el lema “No nos vamos; nos echan”, penso “Benvinguts al club!” perquè alguns, la meva col·lectivitat nacional, el poble gallec, portem 200 anys en aquesta història!\n“No som tan nous. L’Ada Colau és el ‘software’, però el Saló de Cent és el ‘hardware’! Hauríem de deixar de ser tan epifànics”\nDius que no s’ha inventat res. Hi ha molta tendència, en forces emergents com la teva, a semblar que tot és nou, que s’ha descobert la sopa d’all.\nEns passem, en això. L’Ada Colau és el ‘software’, però el Saló de Cent és el ‘hardware’! Hauríem de deixar de ser tan epifànics.\nEl discurs del líder de Podemos, Pablo Iglesias, no va en aquesta direcció.\nJo vinc d’una generació que no és la del Pablo. Jo he sentit els meus majors, encara, parlar de “L’Home Nou”. Com que “L’Home Nou”? Darrere aquell discurs hi havia la pura i dura dictadura de sempre. Per tant, hem de ser prudents. La natura humana no canvia. Encara que canviïn les noves institucionalitats. Nova política? Potser és nova aquí perquè, com deia l’enyorat Paco Fernández Buey, tenim una democràcia “demediada”, molt primària. El règim del 78 es fa, al seu moment, amb una por enorme. Fixa’t només en la histèria que provoca el referèndum. En tots els sentits.\nD’una banda, hi ha uns sectors polítics i socials a l’Estat als quals no els entra dins el cap que es pugui consultar la ciutadania sobre qualsevol qüestió, i, paral·lelament, altres sectors, el sobiranisme català, per exemple, no es plantegen si la pregunta que tant anhelen respon a un objectiu que es pot dur a terme. Fer votar a la gent coses que no es poden fer efectives seria absurd, veritat? Jo crec que hi ha una correlació entre el fet de prohibir un referèndum i el fet de pensar que un referèndum pot decidir-ho tot i inventar tot del no-res. Cal entendre la política de forma més madura, i mirar més enllà.\nJuan Carlos Monedero afirma que “Per ser demòcrata, s’ha de ser antifeixista”. Retòriques al marge, a Espanya pocs actors vénen de la condemna explícita del franquisme.\nUn dels mèrits de Podemos, al meu parer, és produir un relat capaç d’atorgar a la dreta espanyola la possibilitat de democratitzar-se. És la seva última oportunitat. Fins ara ens ha interessat tenir la dreta on la teníem perquè això ens justificava a nosaltres. Fixa’t que, per sortir guanyadors del relat, érem capaços d’acceptar les derrotes polítiques i les derrotes electorals. És terrible, això.\n“La CUP és l’única força realment independentista. ERC està molt imbricada en la gestió de l’Estat de les autonomies”\nCrec que fa una dècada que vius a Catalunya.\nHi arribo a l’agost de 2005. Una mica més de 10 anys, en fa. Just establert aquí, coincideixo amb les primeres ‘manis’ de V de Vivienda i amb la primera mobilització grossa de la Plataforma pel Dret a Decidir, el 2006. Són els anys en què el dret de decidir irromp com a concepte i obliga a reubicar-se molta gent. Recordem que venim en aquell moment del debat estatutari i d’un procés en què un projecte votat pel poble de Catalunya és destrossat per un Tribunal Constitucional que era, i és, un autèntic esperpent. Com a jutges constitucionalistes, aquells ‘tios’, que viuen congelats en el temps, són uns autèntics fracassats. Si els anys seixanta un jutge constitucionalista nord-americà no hagués entès que els negres tenien dret a vot, hauria provocat una catàstrofe sense precedents.\nAquell és el punt d’arrancada del procés.\nNo és casual que les nacions sense Estat siguin els indrets de l’Estat espanyol més innovadors per a la política de moviment. Els nacionalismes, ja a l’inici del règim, no cometeren l’error del PCE i de Carrillo, que deixà morir la societat i liquidà el moviment popular. Això no passa a Catalunya i a Galícia, societats civils més fortes del que ens han explicat sovint.\nArtur Mas és un explorador. Ell va explorar fins a quin nivell es podia tensar l’Estat de les autonomies. La CUP per a mi és l’única força realment independentista. ERC està molt imbricada en la gestió de l’Estat de les autonomies. En moments històrics en què l’independentisme hauria pogut fer un pas qualitatiu, ERC es fa enrere i deixa que Mas agafi tot el protagonisme.\n“L’oligarquia catalana està disposada que Espanya sigui roja! El PSOE està a la dreta de CDC”\nEsquerra Republicana segurament justifica la seva acció per la necessitat de fer virar CDC cap a l’independentisme. La CUP ha estat molt queixosa; ho verbalitzava la diputada Reguant no fa gaire, que el ‘pressing CUP’ va ser fortíssim perquè el món convergent estava massa ben acostumat: ERC sempre cedia amb facilitat. Què és més senzill: democratitzar la dreta espanyola o inclinar cap a posicions progressistes i/o radicalment sobiranistes la dreta catalana?\nAixò ja està fet. Mira el discurs de Quico Homs cap a Sánchez de fa alguns dies al Congrés dels Diputats. “Nosaltres estem disposats a atorgar-li un Govern d’Espanya”. L’oligarquia catalana està disposada que Espanya sigui roja! El PSOE, en aquest sentit, està a la dreta de CDC. L’oligarquia catalana és molt tolerant, moltíssim, fins a un cert punt. Amb la CUP jo crec que ho ha estat molt.\nHi ha una paradoxa que ha acompanyat aquests anys de processisme. Mai s’ha parlat tant de sobirania i mai s’ha viscut una dessobiranització tan forta de les bases materials de la societat. No és sobiranitza el teu país quan apliques retallades. El que han fet CDC i ERC és gestionar les institucions espanyoles en un determinat marc territorial català. Això és una cosa, i l’altra és ser sobiranista. A Espanya també passa. Quan Iglesias diu que ser patriota és defensar els hospitals i les escoles, jo crec que s’està apuntant cap a la sobirania plena. El problema rau a entendre la sobirania com quelcom de solipsista. O sigui, com si només allò que dic és el que passa. La sobirania avui no és la de 1714, la de 1914 o 1954.\nHi ha el mite que, si s’arrossega l’oligarquia, les classes benestants, a l’independentisme, el procés està guanyat. És la teoria de personatges com Vicent Partal o Carles Castellanos. És molt simptomàtic que siguin ells. Miren el món encara en una composició de classe que no ha entès què li ha passat al capitalisme des dels anys vuitanta. Que mira el mite del Círculo Ecuestre i no mira el Barcelona Global. Que pensa que hi ha un proletariat –que ja no existeix– i que hi ha una burgesia –que tampoc existeix, ja–; és gent que encara pensa en uns subjectes històrics absolutament mitològics. La vella fascinació que la dreta pugui assumir les nostres demandes.\n“Tot això de les 400 famílies és un mite. Els vells marxistes ‘indepes’ no han entès res!”\nAra es reclama un gir. El sobiranisme civil demana que es pari atenció al cinturó industrial de Barcelona, a l’àrea metropolitana.\nQue algú m’expliqui com es fa per fer entrar les ‘kellys’ –”las que limpian los hoteles”, autodenominació del col·lectiu de cambreres de pisos que han agafat una certa rellevància pública últimament explicant les condicions laborals en què treballen– dins el relat hegemònic independentista. No és fàcil. Això no és capaç de lligar-ho bé ni en David Fernàndez! [riu]\nUna gran part del sobiranisme fa una diagnosi de la composició sociològica del país equivocada. Encara pensem que a la Casa Batlló hi viu la família Batlló! Tot això de les 400 famílies és un mite. Els vells marxistes ‘indepes’ no han entès res! Però compte, a Barcelona en Comú a vegades caiem en això també!\nEt refereixes a simplismes que relativitzen la complexitat de les situacions?\nVam ser hàbils a detectar la simptomatologia del que li passava a la gent, i per això ens ha anat bé. Perquè hem estat a prop dels moviments socials, escoltant-los i no imposant un relat identitari. Aquesta és la diferència essencial amb la CUP de Barcelona. Això marca la diferència entre tenir 11 regidors o tenir-ne 3.\n“Mas és un funcionari ras. No era cap gran fortuna catalana”\nHi ha una part del discurs anti-Mas de l’espai d’Els Comuns que beu molt d’allò de la burgesia catalana perversa.\nÉs una gran equivocació. Mas és un funcionari ras. No és cap gran fortuna catalana. Definir-lo com a explorador, com et deia abans, crec que és encertat. Em mereix un cert respecte, en aquest sentit. Ha volgut veure quina era la tensió màxima que aguantava l’Estat de les autonomies i no ho ha fet com a independentista, sinó com a bon gerent. Que és el que preval a CDC, recordem-ho.\n“L’única pregunta que no em va poder respondre David Fernàndez va ser: «Què fem un cop tenim el cavall de Troia dins les institucions?»”\nSignaves un article a ‘Público’, l’any 2012, amb Jorge Moruno, titulat “Las CUP explicadas a la izquierda española”, on deies que la CUP era “el fenomen polític més interessant des de Die Grüne a l’Europa Occidental”.\nJo sempre deia que hi havia dues CUP: una de més identitària que mai m’ha interessat gaire, la del ‘mantra’ de la unitat popular, i una altra que arrelava en el municipalisme. El municipalisme no l’ha inventat Colau! Les CUP tenien un projecte més enllà del municipi: la capacitat per federar. Recordo que l’hivern que la CUP va entrar al Parlament vaig entrevistar David Fernàndez per a un projecte de llibre que es va acabar avortant. L’única pregunta que no em va poder respondre de forma satisfactòria va ser: “Què fem un cop tenim el cavall de Troia dins les institucions?”. Poca gent ha experimentat, a Catalunya, en l’àmbit teòric, en aquest sentit. Només Itziar González amb el seu Parlament Ciutadà… Bé, i ara Albano Dante amb allò que anomena Parlament Obert: més pobre, intel·lectualment, malauradament.\n“Podemos no hem vingut a resoldre el problema; hem vingut a obrir una finestra d’oportunitat”\nTu vas defensar molt “les” CUP en plural, aquest model municipalista de què parlaves, en contraposició amb “la” CUP monolítica, que volia ser una formació política clàssica. Ara estàs a Podemos, estructuralment més semblant a la idea de CUP que rebutjaves el 2012.\nNo ho veig així. Ho he discutit a vegades amb Xavi Domènech. Les CUP parteixen de la base i van cap amunt. Podemos ho fa a la inversa. És una escissió popular, no és unitat popular. Neix amb les europees, on està arrelat el poder sobirà. El problema de Podemos, al final, és no acabar d’entendre els marcs on es mou. No hem vingut a resoldre el problema; hem vingut a obrir una finestra d’oportunitat. Això és difícil de comprendre. Allò fàcil és l’argumentari de Pablo Iglesias: “Jo, subjecte protagònic de la modernitat, he vingut aquí a fer la política”. És mentida, això. La política no es fa. La clau no és que els nous actors puguin ser per ells mateixos solució de res. Tot és en procés d’experimentació i el quid de tot és a la societat, no a les institucions. De moment, les úniques que han aconseguit fer dimitir un ministre han estat les feministes amb Gallardón. Un govern de Barcelona en Comú o de la CUP al màxim que pot aspirar és a impulsar un Estat del benestar una mica més generós! Si el que volem és anar més enllà, cal construir una maquinària de nova institucionalitat.\n“Un govern de Barcelona en Comú o de la CUP al màxim que pot aspirar és a impulsar un Estat del benestar una mica més generós”\nAixò ho comparteix el nucli dur de la Complutense de Podemos?\nNo. Jo sóc un ‘freak’; vinc de l’autonomia. Ells estan amb el rotllo de Laclau, els populistes i companyia. Podemos està fent el que ha de fer, però això té data de caducitat. Podemos no anirà gaire lluny si no hi ha un procés constituent real i aquest procés no el crearà Podemos. Per molt que tu diguis que vols una reforma constitucional, en la mesura que tu habites un camp prefigurat dins els límits que et dóna el règim, tens poca capacitat si no tens un moviment social fort al carrer autònom que et complementa. Ara mateix a Espanya l’única opció és un Govern plurinacional, democràtic i social amb Compromís, Podemos, el PSOE i IU. Implicant-hi Democràcia i Llibertat, ERC i els bascos.\nAquest ‘Acord del Botànic’ a l’espanyola és factible? Això desgasta molt.\nÉs clar que desgasta. Però Podemos, si té l’opció, no hi podria dir que no. Seria suïcida. Igual que la CUP no podia deixar d’investir un president de Convergència. La gent ha votat Podemos perquè pugui fer possible un Govern de canvi. Per això tenim el triple de vots del màxim que mai ha tingut IU i per això ens ha votat tanta gent procedent del PSOE.\nGent que vol un Govern d’esquerres?\nGent que vol un Govern socialdemòcrata que faci front a la crisi i que trenqui amb el passat. Si el PSOE ens diu “Som-hi”, ens hem d’arromangar.\n“El PSOE es ‘pasokitza’. Estem com a Grècia el 2011. Encara no podem desbancar el PASOK. Nosaltres podem esperar. Com va esperar Tsipras”\nAmb la defensa del referèndum de Catalunya que hi ha al vostre programa electoral aguantareu fins al final?\nEl referèndum no és un problema nostre. És un problema del PSOE. Si nosaltres no en diem res, el PSOE es tornarà a trobar el tema del referèndum quan busqui aprovar els pressupostos i hagi de cercar el suport dels sobiranistes catalans. El PSOE fa allò fàcil. Pedro Sánchez és un socialista conservador que no es vol moure dels límits del règim.\nEl PSOE es ‘pasokitza’. Estem com a Grècia el 2011. Encara no podem desbancar el PASOK, de moment. El PSOE no té, com el 1982, la possibilitat d’oferir res a les generacions noves. L’únic que poden oferir són més retallades i endurir la vida d’aquells que han patit la crisi. Si el PSOE, Ciutadans i el PP poguessin oferir als joves un New Deal, nosaltres estaríem acabats. Però no serà. Nosaltres podem esperar. Com va esperar Tsipras.\nTsipras i Syriza han aconseguit molt poc, després del llarg camí fins a arribar al Govern.\nPassa com en la qüestió de la sobirania catalana. Sols no anem enlloc. Necessitem federacions amples que facin implosionar el centre. Necessitem que Portugal, Itàlia, França, vagin inclinant-se cap a governs democràtics i veritablement sobiranistes.\nA França i a Alemanya costa que sorgeixin projectes de canvi des de l’esquerra. Més aviat sorgeixen propostes per l’extrema dreta.\nA les esquerres alternatives a França i a Alemanya els ha passat com a IU a Espanya. S’han instal·lat en el conformisme de gestionar una part d’allò que els aporta el règim. A Catalunya la CUP també estava molt còmoda dins el catalanisme essent qui impugnava per l’esquerra i l’antipatriarcat ERC i CDC.\nAra es parla molt de les cures, en el món de la política.\nDes del 1986 he passat per tres grans onades mobilitzadores. Sempre he viscut les mateixes patologies, les mateixes passions tristes. Cal una educació emocional per sobreviure en les fases baixes de la mobilització social. Hi ha dues grans actituds. L’una és el posicionament dogmàtic. El que habitualment practiquen el trotskisme i altres sensibilitats del comunisme. La forma d’enraonar del paranoic, bastir un relat on tot quadra encara que me n’hagi d’inventar una part. Tot ha de tenir sentit. Després estem els esquizofrènics, els que davant de les coses sense sentit i les dificultats optem per una posició per tonalitats. De totes aquestes, per a mi la clau per sobreviure és la ironia. El cinisme, en canvi, és la tonalitat del venut, de l’oportunista. Per sobreviure a l’exercici diari, has de ser irònic. Maquiavel ho diu. Ada Colau o David Fernàndez són extremament honestos, gairebé epifànics, però també un punt, en algunes ocasions molt, tràgics. Pablo Iglesias al principi també era intuït així.\n“Pablo Iglesias és un Woody Allen. Un tipus que es posa en qüestió a ell mateix constantment”\nPerò diries que Pablo Iglesias té ara una imatge diferent, no? Més cínica, potser?\nJo crec que més irònica. La diferència amb Ada Colau i David Fernàndez és que ells es prenen massa seriosament a ells mateixos i l’Iglesias no. Pablo és més aviat un Woody Allen. Un tipus que es posa en qüestió a ell mateix constantment. Capaç un dia de parlar de la calç viva dels GAL i l’endemà dir: “Pedro, tenemos que entendernos”. Aquesta cintura política només la pot tenir una persona que s’ironitza a si mateixa. I és cert que hi ha una certa teatralitat que per moments li ha anat a la contra. Si acaba sobrevivint, pot funcionar. Íñigo Errejón és diferent. No és tan irònic.\nMolt racional. Més fred. És una màquina de calcular. Això fa que tingui una capacitat extraordinària per produir discurs, però empatitza menys. Es complementen bé, amb el Pablo. Als irònics les errades se’ls perdonen. Als tràgics i als dramàtics, no. Ens enamorem d’ells perquè representen la coherència que no tenim. Pablo atrau o sedueix perquè disposa de la cintura que molts ja voldrien. A mi em recorda més el pirata Jack Sparrow que Lenin. Un personatge com Lenin funciona en el col·lapse de la Rússia tsarista. Ada Colau o David Fernàndez funcionen molt bé en l’esclat de la crisi, quan la gent pateix moltíssim, i necessita algú. És com Malcom X o Rosa Luxemburg, personatges tràgics, que donen a la gent el que necessita en un moment històric determinat. El problema és quan has de parar i transformar. Aquí funciona millor l’irònic.\nFa algun temps ens va deixar l’activista social Pablo Molano. L’estat mental de moltes persones no aguanta determinades pujades i baixades.\nNo és el primer ni serà l’últim. El seu és un exemple de gent que viu amb una coherència extrema. A mi m’afligeix perquè estimo la vida. En el moment en què et treguin l’estima de la vida del cap, ells guanyen. Però hi ha una cosa important: hi ha un excés de cristologia en els moviments socials –que si Màrtirs de Chicago, que si 11 de setembre… Ens passem la vida recordant morts!. Ens cal tornar als sofistes. I a Plató i Sòcrates. Tot ha de poder ser posat en qüestió i relativitzat. Però, igual que et dic això, també et dic que els relats èpics i els símbols també són necessaris. El trotskista patètic amb una bandera roja parlant, pesadíssim, del proletariat quan ja ningú en parla, és portador d’un fil, de quelcom que paradoxalment necessitem per ser creïbles. Recordo molt el poema de Pasolini “Io lo só”. No necessitem proves empíriques. Però algú ha de poder dir que “ho sabíem”. A vegades penso que necessitem més Sancho Panzas que Don Quixots. O, millor dit, els necessitem tots dos.\nUn amic cupaire diu de tu que ets com els joves intel·lectuals socialistes espanyols de la Transició, que volien governar a tota costa, només per, per exemple, des del Ministeri d’Educació, poder fotre els vells catedràtics falangistes que els havien fet la vida impossible durant la carrera. T’hi reconeixes?\nLa diferència entre aquells socialistes i jo és que ells es prenien molt seriosament a si mateixos. Això que em dius explica més del teu amic que de mi. Ell necessita que jo sigui així per justificar-se. Quan vaig entrar de regidor a l’Ajuntament de Barcelona, fou un xoc. Anar a saludar la Guàrdia Urbana, quan la meva relació amb els cossos policials era rebre a les ‘manis’, va ser un canvi. Vaig deixar de mirar el món còmodament. Un socialdemòcrata cínic em diria “Benvingut al món real. Has madurat”. L’esquerranista tràgic em diria “Traïdor i ‘refor'”. Jo em quedo amb la visió del nen de Nietzsche o de Picasso. La mirada infantil d’experimentar per obrir vies de canvi.\nAlbano Dante afirmava a ‘El Periódico’ fa poc, respecte a les interioritats de Podemos, que pateix pel fet que el partit quedi en mans de ‘barons’ –referint-se a tu i a la gent que ell veu massa propera a l’entorn madrileny d’Iglesias.\nJo encara no sóc un notable de la política. Sóc més aviat una mena d’infiltrat poc conegut. Per notable, ell, que és molt més conegut i ja s’ha proposat candidat. Jo no sóc candidat de res ni m’embolicaré en cap ruptura interna. Tinc una visió global, que és l’avantatge d’estar fent política de moviment des de fa molt i no des d’abans-d’ahir, com l’amic Dante [somriu].\nSubscriptor Guillem Galera i Léger\t17 de març de 2016 - 11:55\nContent de tornar a llegir una de les teves entrevistes. Si no tingués, emperò, una mica de background, és a dir, si no hagués tingut l’oportunitat de degustar alguna de les teves entrevistes anteriors, pensaria que el diputat Viejo s’estava entrevistant a si mateix. No pas per què les preguntes no fossin encertades (només faltaria que em posés a qüestionar la pertinència de les preguntes!) sinó perquè les respostes són un monument a l’egolatria.\nUna de les pel•lícules imprescindibles del cànon del mestre Ford, “The man who shot Liberty Valance”, ens relata, a partir d’un flashback excepcional, la construcció d’un personatge a partir d’una impostura iniciàtica. Aquest es confessa, també, a uns periodistes.\nNo dic que en Viejo ens estigui prenent el pèl. Viejo, que ha deixat un record inesborrable de gestió eficient i orientada al benestar de les classes populars com a regidor de Gràcia, (des d’on escric aquestes línies), per córrer a integrar-se a les files podemites (qui gosa afirmar que l’ascensor social no funciona?), se situa al llarg de tota l’entrevista au-dessus de la mêlée de tothom i de tot moviment. Ell és l’home que desemmascara tothom. Ell és qui, finalment, troba un defecte a l’ unànimement aclamat David Fernández. Memorable la frase “quan la meva relació amb els cossos policials era rebre a les ‘manis’”. Per acabar d’arrodonir el personatge, només li falta una foto icònica, la de l’enfant terrible enfrontant-se a les forces de l’ordre, a l’estil de Cohn-Bendit (https://www.google.es/search?q=cohn+bendit+policia&espv=2&biw=1821&bih=857&source=lnms&tbm=isch&sa=X&ved=0ahUKEwih0-3_sMfLAhVGOxQKHWclDtoQ_AUIBigB&dpr=0.75#imgrc=E2NLEDSsddUYCM%3A).\nO no he entès res, extrem aquest altament probable, o, contradient el diputat Viejo, tinc la sensació que s’està epifanitzant a sobre…\nLa pel•lícula citada adés clou el flashback amb una frase que explicita el sepeli de la impostura: “When the legend becomes facts, print the legend”. Doncs això mateix.\nSubscriptor Arnau M.V\t18 de març de 2016 - 13:45\nHi a molt elements interessants, especialment quan diu que la clau està en crear noves institucionalitats, en la reivindicació de l’ironia o en el qüestionament de l’excés de cristologia. No obstant, i més enllà de les saludables provocacions intel.lectuals, alguns entenem que el que ara toca és posar molta més cura en els processos, en buscar enfocs més inclusius i també més autocrítics. En contenir la mirada maniquea (encara que sigui intel.lectualment molt sucosa), com quan diu que s’ha acabat la burgesia catalana ni 400 families (ni tant ni tan poc, no?).\nI al treure-li punta a les entrevistes, centrar-nos menys en temes com l’enginyeria comunicativa (en coherència amb el seu propi discurs, ni l’Ada ni el David son tan importants -o no ho haurien de ser- com el teixit que els envolta) o les batalletes de l’esquerra (palles mentals que a la majoria de gent li son alienes) i veure que ens proposa l’entrevistat amb més detall.\nAh, i això de carregar contra l’esquerranista tràgic o el marxisme embalsamat ja cansa. Jo ho vinc sentint des de que el Mendiluce no parava de parlar d’això per justificar la seva entrada al PSOE. És un joc interminable de defensa i atac, de justificar-se i enfocar-se en els errors de l’altre que no és més que l’altre cara de la moneda del mateix que s’està criticant.\nSubscriptor Josep Maria Camps Collet\t18 de març de 2016 - 14:22\nIGLESIAS? ELL ÉS UN JACK SPARROW!\nM’ho has tret de la boca, Guillem. Aquest Viejo va de gat vell per la vida, i potser ho és, però sembla més cínic que irònic, a pesar del que ell mateix pensa de si mateix. Interessant la seva opinió sobre Artur Mas, i el qualificatiu que li dedica, “explorador”. Em sembla que ell mateix s’hi reconeix, com a explorador, i una mica -o molt- frívol, sinó no s’entén que es comprometi com a regidor per quatre anys i pocs mesos després ho deixi per anar-se’n a triomfar a Madrid, com si fos una mena de Che que fuig abans d’avorrir-se de la gestió diària que, pel què expliques de Gràcia, no se li dóna pas malament.\nEn tot cas, i per moltes crítiques que li poguem fer i que segurament es mereix, té raó amb això de l’excés d’autotrascendència i d’èpica mítica que hi ha en els polítics que s'(auto)anomenen “nous”, potser si no l’expressés amb aquesta suficiència seria més eficaç la seva denúncia. Destacable també la perspectiva històrica i acadèmica que aporta, que combinada amb un relativisme que beu força de l’experiència i d’aquesta mateixa perspectiva, li permeten analitzar críticament tan rivals com companys de viatge per igual sense obligar-se a partir peres, una qualitat que, em sembla, és massa escassa, i que seria desitjable que proliferés més, per aconseguir que les organitzacions polítiques amb debat intern real.\nEn definitiva, un personatge contradictori però que aporta elements difícils o impossibles de trobar al discurs públic. El balanç, per mi, és positiu, i em quedo amb una frase que penso que ho resumeix tot: “la natura humana no canvia”.\nQue soy compañero, coño\t19 de març de 2016 - 1:51\nPos sí, casi trobo més lúcids els comentaris que les respostes de l’entrevistat. Gràcies!\nPer cert, algo deu tenir el comunisme que desperta tanta irritació, des de trotskos fins a liberals, socio-liberals o socialdemócrates, però que mai ens expliquen amb arguments (més enllà del lloc comú de la dictadura, propi de l’anticomunisme més ranci).\nI a mena d’anècdotes, quan parla dels viatges “per l’Europa Oriental en aquella època no tan llunyana” suposo que no es refereix a la d’Stalin o Ulbricht. I quan diu “tenim el triple de vots del màxim que mai ha tingut IU”, el doble (contant les confluències) hagués estat més exacte (què hagués passat si no hagués sorgit Podemos, amb unes enquestes el 2013 ja faborables a una pujada d’iu?).\nEn quant als comentaris sobre l’OTAN, em semblen d’una ambigüitat pròpia del pitjor Alba Rico.\nRamon Salvat Guarque\t21 de març de 2016 - 14:58\nAmb la “colitis” mental de certs personatges de la “nova política”, la “tolerant” oligarquía catalana te molt de futut. Les seves escoles separades per “nens” i “nenes”, també, La social-democràcia descafeinada sociata, encara mes, i la “regularització” de “l’activitat económica” de la prostitució, també. El tal Sr.Viejo es una mena de Francesc Pujols de la “nova Esquerra”, amb tocs ” Dal.linians” i l’equip de Barcelona en Comu, en general, tot un exemple de rigor, seriositat , modestia i autocritica.\nmario\t23 de març de 2016 - 12:25\nes una broma? que pablo Iglesias no se toma en serio? supongo que la cola de pavo real que lleva es por decoracion. Si, es verdad, un dia recuerda la cal viva y otro dia quiere pactar con el PSOE….pero no por que se cuestione a si mismo!! sino, el mismo lo dice por teatralizacion\ndimarts, 5 febrer 2019


Teoria i construccions[modifica]\nLa doctrina social de Fourier està basada en la creació dels falansteris i les primeres formulacions apareixen el 1829 en el seu llibre Le Nouveau Monde industriel et sociétaire. Després de fer públiques les seves idees, Fourier esperava l'arribada d'un mecenes que financés el primer falansteri i així poder posar en pràctica les seves teories. El 1832, els seus deixebles creen una revista que porta per títol Le Phalanstère, ou la Réforme industrielle, en la qual Fourier col·labora publicant nombrosos articles. L'any següent, l’École sociétaire de Paris decideix la creació d'un falansteri a Condé-sur-Vesgre, un poblet situat a l'actual departament d'Yvelines. La iniciativa no té l'acord del filòsof, que la critica amb virulència per jutjar-la una caricatura de les seves propostes.\nAplicacions i comunitats[modifica]\nUsos i organització de l'edifici[modifica]\nOrganització del treball i educació[modifica]\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Falansteri&oldid=21893021»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 31 ago 2019 a les 18:16.


THE DUGOUT DE BILL SIMMONS - UPROXX - ESPORTS\nThe Dugout de Bill Simmons\nAvui a With Leather: volia anomenar-la Celebrity Dugout Week. o Guest Dugout Week! però sempre estic inundat els dilluns i no estic segur de quants lectors comprarien de dimecres a dimarts com a setmana temàtica legítima. De totes maneres, benvingut a Celebrity Guest Dugout Week.\nEl còmic d’avui és de That Sports Guy! Bill Simmons, d 'ESPN i Grantland.com fama. Simmons és un talent increïble i l'única persona de la història del periodisme esportiu que ha vist pel·lícules o ha vist programes de televisió. T'imagines que Peter Gammons deixi caure les referències d'I Love Lucy a les seves columnes? Vlad Guerrero va atacar la pilota com si Ethel Mertz es desembossés bombons desesperadament a la boca per evitar que la fàbrica de xocolata la disparés. No funciona. No funciona per a ningú més.\nGaudeix de la tira, que esperem que sigui la primera de moltes. La primera de moltes o la primera part d’una de molt llarga.\nSportsGuy33: derek jeter és exactament igual que els angeles lakers, perquè\nSportsGuy33: / ho elimina tot, torna a començar\nSportsGuy33: Veure Derek Jeter aconseguint 3.000 èxits és com veure com Rocky Balboa és punxat als carrers per Tommy Gunn, sagnant al cap, els fantasmes (eren fantasmes?) D'Ivan Drago i Mickey dient-li que '[ell] no sent cap campana' .\nSportsGuy33: / ho elimina tot, torna a començar1 1. Realment no ho vaig esborrar tot i vaig començar de nou, és una broma, la columna encara no s’ha omplert “Sports Guy is the Baltimore Orioles”.\nSportsGuy33: Va ser el millor dels temps, va ser el pitjor dels temps, era l’època de la saviesa, era l’època de la bogeria, era l’època de la creença, era el primer èxit de Derek Jeter a les Lligues Majors.\nVa ser el 30 de maig de 1995 a Seattle. Tenia 38 anys. Havia aconseguit bitllets al Kingdome del meu bon amic Scooter, que encara avui té rancor contra mi. 'Ted DiBiase hauria d'haver guanyat el Campionat de la WWF a Wrestlemania 42! ' diria. 'Tens raó', replicaria, a la meva manera habitual. 'Ted DiBiase va lluitar contra Macho Man Randy Savage pel Campionat de la WWF a Wrestlemania 4.' Faria vapor i després s’allunyaria.\nM’agradaria que també m’hagués allunyat.\n2. Dels 14 'grapplers' del torneig Wrestlemania 4, només 9 continuen vius. Això gairebé no té res a veure amb que passés fa 25 anys.\nSportsGuy33: Aquell dia, només hi havia 10.709 fans al Kingdome, 10.710, si em compteu dues vegades. O bé, si compteu el meu cos tan com el meu cap com un altre.\n'Estic ansiós de veure com es maneja a la casa club aquí', va dir Buck Showalter, que odio gairebé tant com Eddie Kasko. Jeter es va manejar. Hi ha una broma en aquesta frase i, si puc encabir 20.000 paraules en aquesta finestra de xat, ho explicaré.\nJeter va entrar a la caixa de batre, amb l'uniforme més fluix del normal, l'estiu encara se'l menjava com si fos un tensor i George 'The Animal' Steele (lluitador) fos l'estiu; no tenia ni idea de quantes noies hauria clavat en els anys que vindran. Alex Rodriguez ni tan sols va néixer.\nVa encordar un cinquè senzill contra el titular Mariners Tim Belcher (que ja havia viscut durant 35 anys amb la indignitat del nom 'Belcher'3... com si fos l’únic home viu que pogués suportar la càrrega de la indignitat invasora i digna de Jeter).\n3. Era millor que l’alternativa: Bob Farter!\nSportsGuy33: Recordo el primer tret de Larry Bird com a Boston Celtic més que el primer èxit de Jeter, tot i que n’he parlat aquí llargament. Ara que he esmentat Larry Bird, que es va saltar els Pinky Higginses i Johnny Peskys del bàsquet i va passar directament a ser Terry Francona.\n** Allotjament en línia **\nKlosterPhobic ha entrat a la sala de xat.\nKlosterPhobic: Vaja, home, què passa?\nSportsGuy33: Ei, home, no gaire, només seràs tothom, sortir amb la meva dona i el meu fill\nT’he esmentat mai que tinc una dona i un fill\nKlosterPhobic: mireu, sento, interrompre la vostra Sincere Internet Literature ™, però recordeu les tortugues ninja\nSportsGuy33: No estic segur?4\n4. Per descomptat que sí.\nKlosterPhobic: qui creus que guanyaria en una baralla, les Tortugues Ninja o el Conill Trix, preferiries veure com les Tortugues Ninja lluiten contra el Conill Trix o quedaran atrapats en una illa deserta amb tots ells?\nKlosterPhobic: d'acord, he d'anar\nKlosterPhobic ha abandonat la sala de xat.5 5. La gent pensa que he rebut aquestes notes a peu de pàgina de David Foster Wallace, però en realitat les he robat a Dave Barry.\nSportsGuy33: D’acord, doncs, on era jo?\nJetersNeverProsper6: Intentaves dir que estic a punt d’aconseguir 3.000 visites, però trigaves a dir-ho per sempre. 6. La primera aparició de Derek Jeter en una tira regular de Dugout va ser a l'octubre del 2004 Benvingut al xat de solters . En ell, l'escriptor Nick Dallamora va suggerir que Jeter era gai. Per què? Potser mai no ho sabrem.\nSportsGuy33: això no em sembla.\nJetersNeverProsper: Per què no dius 'Derek Jeter està a punt d'obtenir 3.000 visites' i hi afegeixes una lleugeresa de bon humor, no és tan important, no cal dir-ho molt\nSportsGuy33: Així que vaig parlar d’aquest Dugout amb alguns dels nois d’ESPN2, i això és el que tenim:\na. Derek Jeter aconseguint el Stone Cold Stunner d’Hulk Hogan a Wrestling Mania, davant d’una multitud de persones, i estic allà per veure-ho\nSportsGuy33: b. Derek Jeter es troba massa a prop del que sigui el corresponent reporter de beisbol a Erin Andrews i va a la DL; convoca el seu company d’habitació Bill Simmons, que renuncia als seus abonaments de Clippers per posar-se la samarreta de Jeter i omplir un partit o diversos.\nJetersNeverProsper: no ets fanàtic dels Red Sox?\nSportsGuy33: És clar, però en aquest escenari esteu al primer lloc, així que m’agrada més\nSportsGuy33: C. Has vist mai Karate Kid\nJetersNeverProsper: és realment la seva pròpia carta\nSportsGuy33: Johnny Lawrence no mostra pietat i escombra la cama de Derek Jeter (cites de la pel·lícula) just abans d’aconseguir 3.000 visites. El comparo amb Roberto Clemente, però només una mica, perquè en realitat s’assembla més al Karate Kid\nJetersNeverProsper: només intenteu dir que 'derek jeter és a prop de 3.000 visites'\nSportsGuy33: què, per què, qui voldria llegir això? Jo sóc l'amor de Toni Morrison i Chris Berman, si no escric forma llarga, qui em confondrà amb Wordsworth Longfellow\nJetersNeverProsper: només intenta-ho\nSportsGuy33: eh, bé, d’acord / s’aclareix la gola, no fa que la veu sigui més profunda\nSportsGuy33: ' Derek Jeter aconsegueix prop de 3.000 visites7. '\n7. Va ser una nit fosca i tempestuosa a l’Estadi Yankee. Els Red Sox ocupaven el primer lloc; em vaig assegurar de revisar ESPN.go.com/mlb/standings abans d’acceptar els seients de la primera fila. Recordo que el meu pare veia com en Jeter balancejava el ratpenat a principis d’aquesta temporada. 'Simplement no el té aquest any'. El vam tornar a canviar pel partit d’hoquei, que vam veure, tret que ara acabi la temporada d’hoquei.\nEm vaig asseure a la primera fila, al costat de la meva dona i Koko B. Ware, preguntant-me si fins i tot Steve Urkel hauria demanat el formatge als nachos de l'estadi Yankee, i va ser llavors quan va passar: Jeter va girar els braços, doblegant-se als colzes, seguint travessant, caient cap a la primera base, amb sabates i la pilota va caure al camp exterior.\nVa ser el seu èxit número 3.000.\nVaig decidir escriure una columna sobre això, pensant per a mi mateix: 'Jeter és un jugador nou. Qui es aquest noi?' Vaig preguntar a Chuck Klosterman quin tipus d’angle hauria d’agafar i em va suggerir que demanés a la gent que considerés hipotèticament si el single de Derek Jeter havia estat màgia literal i si això era millor o pitjor que trencar la clavícula de la vostra ànima bessona cada quatre hores. No podia decidir-me. Li vaig preguntar a la meva dona i al meu fill. No ho sabien.\nAmb una llàgrima als ulls, vaig trucar al meu pare. 'Jeter és un home nou', vaig dir. 'M'agraden els Boston Red Sox, però és tan bo que potser també m'hauria d'agradar'. El meu pare va riure. 'Els Red Sox perdran tots els partits aquesta temporada'.\nVan guanyar tots els partits el 2011.\nEl meu pare va morir aquella tarda.\nJetersNeverProsper: veure, això no va ser tan dolent, oi?\nSportsGuy33: No, va ser increïble.\nLes fotos enllacen amb la informació del jugador. WordUpThome.com\nBill Simmons és el redactor en cap de Grantland i l’autor del best-seller The Book of Basketball, número 1 del New York Times, ara publicat en butxaca amb nou material i una revisada piràmide del Hall of Fame. En realitat no va escriure res d'això. Tot això és divertit i és més estimat i reeixit que mai. Segueix-lo a Twitter a http://twitter.com/sportsguy33 i fes un cop d'ull a la seva nova casa a Facebook a http://www.facebook.com/billsimmons .\non puc veure llimonada beyonce\nh & m igualment racista


Cada cosa al seu lloc, el patinet també | BonDia Diari digital d'Andorra.\nEl patinet que a principis de mes va aparèixer a la sortida de l’ascensor de la Quirola, a la capital.\nDl., 30/08/2021 - 02:30\nCada cosa al seu lloc, el patinet també\nM. P. A. / Foto: M. P. A.\nPotser ho podríem dir també d’altres elements del mobiliari urbà, allò que estan fora de lloc perquè algú les ha mogut i no les ha deixat on tocava, però avui ens referim als patinets elèctrics que podem trobar a Sant Julià de Lòria, Andorra la Vella i Escaldes amb parades en els més diversos indrets (hotels, aparcaments, benzineres). I també fora de lloc. I és que tot i que des de l’empresa es fan tres rondes al dia per les diverses parades i rodalies per comprovar l’estat de les bateries dels patinets i canviar-les si és el cas, i naturalment per revisar l’estat dels patinets en general, malauradament en podem trobar alguns a llocs on no toca, com ara a l’entrada d’un bloc de pisos, a la vorera d’algun carrer i també, com el d’aquest de la foto, perdut fa uns quants dies a la sortida de l’ascensor de la Quirola, a l’avinguda Príncep Benlloch, i que el servei de circulació de la capital es va emportar amb la grua.\nPrecisament sobre aquests comportaments incívics, el propietari de l’empresa Muvif, Carles Porté, reconeix que tot i que no són molts, n’hi ha, i potser per això des de fa uns dies recorden a través de les xarxes socials que cal evitar aquestes actituds incíviques. I és que la gent, remarca, “no es llegeixen les condicions d’ús del servei”. I no només “passen” de les condicions d’ús, perquè de fet, “si entres a l’aplicació és força intuïtiva”, sinó de mirar-se els plànols, ja que resulta que cadascun dels punts de recollida està senyalitzat en un mapa i fins i tot surt la foto del lloc amb la ubicació exacta, comenta Porté, que afegeix que “falta conscienciació sobre l’ordre” per part d’alguns usuaris. De tota manera, des de l’empresa afirmen que acaben trobant els patinets mal aparcats perquè cadascun té un localitzador que marca on està posicionat. I també poden arribar a saber qui ha deixat el patinet fora de lloc, perquè en cas que passi com amb el de la Quirola sigui aquest usuari negligent qui pagui la sanció corresponent.\nPotser hauria estat bé posar alguns rètols identificatius dels indrets on hi ha els patinets, però precisament no han optat per fer-ho d’aquesta manera, ja que “al final ficar rètols és embrutar” i de la mateixa manera que no es vol contaminar l’ambient i s’aposta per aquest tipus de mobilitat elèctrica, tampoc no es vol embrutar carrers i places amb cartells. Almenys aquesta és la intenció de l’empresa.\nEl que està clar és que aquest estiu l’ús dels patinets elèctrics ha enlairat al vol. Així, van tancar el juliol amb 1.800 viatges, i va ser durant el Tour quan van tenir més requesta, fins a 300 trasllats diaris. I darrerament el que han observat és que hi ha força carreres que es fan de matinada. Hi ha dies que fins a una trentena, la qual cosa els sorprèn molt. Pel que fa als usuaris, un 70% són del país i un 30%, turistes.\nPorté explica que de moment han realitzat un gran esforç d’inversió en el centenar de patinets que tenen i que ho han fet “perquè hi creiem”, tot i que espera que a llarg termini puguin recuperar-la i treure’n benefici. Per les ubicacions de les parades fan acords amb privats i estan en contacte amb els comuns de la capital, de Sant Julià i d’Escaldes. El que veu més complicat és fer arribar els patinets a la resta de parròquies, perquè aquí sí que veuen difícil recuperar la inversió. De tota manera, s’obren a nous vehicles elèctrics, i ara a més de patinets també “sortirem amb motos”, conclou.\nLa fira Consciencia’t desplega 22 propostes per al benestar\nDemanen 28 anys i mig de presó a un veí de la Seu d'Urgell acusat de pornografia infantil i abús sexual de menors


L'espectacle circense-teatral ‘Cul Kombat’ arriba este divendres a la Casa Municipal de Cultura - Diari Valencià\nPortada » Cultura » L’espectacle circense-teatral ‘Cul Kombat’ arriba este divendres a la Casa Municipal de Cultura\nL’activitat està dirigida al públic adult, és en valencià i té un preu d’entrada de 7 euros\nEste divendres a les 21.30 h la Casa Municipal de Cultura acollirà l’obra circense-teatral Cul Kombat. L’espectacle és en valencià, està dirigit al públic adult i té un preu d’entrada de 7 euros. La activitat està dins de la programació cultural de l’Ajuntament de Sagunt.\nA partir del pretext temàtic de la campanya d’Amnistia Internacional “El meu cos, els meus drets”, Sáez i Pardo escriuen Cul Kombat, obra circense-teatral que qüestiona la intromissió en els cossos, en la identitat i la imposició de les categories, segons el departament de Cultura.\nPerò allunyant-se, lògicament, de la discursivitat que caracteritza Amnistia per endinsar-se en un llenguatge pròpiament escènic, metafòric. Des del clown gestual, però també des del deliri textual. Des de l’humor transgressor però, també des de la fragilitat de l’exposició personal.\nEl Camp de Morvedre Sagunt\nL’absentisme escolar cau un 42% en un any a Almassora


Lavabos japonesos: tota una experiència - Viatjar.CAT\n« Montgarri: l’entrada alternativa\nRealitat i mites del Llac Ness »\nSi ets dona trobaràs els lavabos femenins amb l’anomenada Princesa del so. Aquest estri va néixer per la necessitat de les dones japoneses de tirar constantment de la cadena amb l’objectiu d’eviat sons que les poguéssin avergonyir. Per a estalviar aigua molts WC del Japó han incorporat un botó que emet un so continu d’aigua, com si fos un rierol. Realment la vida al Japó és una caixa de sorpreses. Si un simple lavabo desperta tanta curiositat, com serà veure allò realment important. Només un suggeriment final. Si no tens ni idea de com utilitzar els WC vigila amb els xorros… més d’un turista s’ha vist sorprès…\nFoto: Luis Villa a Flickr\nThemes: banys, juan luis, lavabos japó, transports Japó, Viatge Japo, viatjar al Japó, viatjar japó\nComments of “Lavabos japonesos: tota una experiència”


David Ferrer abat un desdibuixat Rafel Nadal\nEl número 1 del món feia 10 anys que no perdia contra l’alacantí en terra batuda\nMIQUEL RAMIS 19/04/2014 00:12\n“Si el rival fa les coses millor, el més normal és perdre”, va admetre Rafel Nadal després de patir la primera derrota sobre terra batuda davant David Ferrer en 10 anys en un dels seus tornejos predilectes, el Màsters 1000 de Montecarlo (7-6 i 6-4). Una derrota que va ser una sorpresa i que va suposar la tercera desfeta del manacorí en el seu santuari del principat. El 2003 va perdre contra l’argentí Guillermo Coria en la seva primera presència a Montecarlo. Era a la primera ronda. L’any passat, Novak Djokovic va posar punt final a l’hegemonia del manacorí a Montecarlo, on enllaçava vuit anys seguits aixecant el títol. Ahir, el tennista de Xàbia, número 6 del món, va afegir una altra desfeta al currículum del mallorquí, que posava punt final a la tirania amb la qual durant la darrera dècada havia dominat els enfrontaments entre tots dos. Des que Ferrer el vencé en el torneig d’Stuttgart del 2004, 17 derrotes consecutives (incloses tres a Montecarlo els anys 2008, 2010 i 2011, o la final de Roland de Garros de l’any passat) havien convertit en suplici cada enfrontament del valencià amb el manacorí.\nEl número 1 del món no va esquivar la realitat a l’hora d’analitzar els motius d’una desfeta en la qual es va veure una versió totalment desdibuixada de la màquina precisa i contundent amb la qual el manacorí tenia avesat el món quan trepitjava la pols de totxo monegasca per iniciar la gira europea de terra batuda.\n“No he jugat bé, ni de la manera correcta, i no he tingut la intensitat adequada amb la dreta. He jugat massa curt, i per això no puc ser feliç”, va destacar Nadal, en declaracions recollides de l’agència Efe.\n44 errors no forçats\nUna de les dades que millor exemplifica la versió desdibuixada del número 1 del món és la ingent quantitat d’errors no forçats que va cometre durant un partit que es va allargar durant 2 hores i 13 minuts: 44. Un fet inusual en un Nadal que en cap moment no va trobar la bruíxola que li indicàs la solució que el portaria a tornar a tombar un Ferrer que es va mostrar convençut que podia posar punt final a la seva maledicció. I ho va aconseguir.\nLa victòria la va fonamenar en el primer set. El valencià havia romput el servei del número 1 del món en dues ocasions, però Nadal havia recuperat el marcador amb molt esforç i tenia l’oportunitat de trencar-li el servei i servir per al parcial (5-5). No ho va poder fer. Va ser l’inici del final.\nEl parcial s’havia de decidir en un tie break que va resultar horrorós per al manacorí, en la que va ser la segona constatació de la seva versió desenfocada. La fortalesa mental, el control dels nervis en els moments decisius eren trets característics del número 1 que ahir no brillaren. Ferrer va perdre el primer punt del desempat i donà avantatge al manacorí, que semblava que no ho podia tenir millor per sentenciar el set. Res més enfora de la realitat. El de Xàbia va encadenar set punts consecutius en el que va ser una de les pitjors morts sobtades que es recorden del manacorí.\nEls cops de Nadal continuaren sense funcionar en el segon acte, en el qual Ferrer va mantenir la seva convicció, amb el número 1 del món jugant sense la meditació i la concentració habituals en ell. Eren cops esbojarrats. Un joc sense reflexió.\nFerrer va trencar dues vegades més el servei al manacorí i només quan servia per adjudicar-se el partit va cedir el seu. Però no va deixar escapar una victòria que s’havia resistit deu anys.\nAra, Nadal haurà de trobar les respostes als interrogants que apareixen en el seu joc. Ha iniciat la gira de terra batuda amb dubtes, però l’objectiu continua sent arribar a París en condicions òptimes.


Ajuntament d'Alella - Millores al Camp Municipal d'Esports\nPublicat el 5 de febrer de 201905.02.2019\nMillores al Camp Municipal d'Esports\nAmb la instal·lació de la gespa artificial i el nou enllumenat, l’Ajuntament ha enllestit aquest mes de gener les darreres intervencions de millora que es duen a terme al Camp Municipal d’Esports, entre les quals s’inclou la nova seu social i diferents espais complementaris, com el magatzem, les oficines i els serveis per al públic.\nEls treballs de les noves edificacions es van iniciar a mitjan desembre de 2017, seguint el projecte de RGC Arquitectes, format per Salvador Ribas, Jordi Gual i Xavier Cabero. Les obres, executades per l’empresa Gestión, Ingenieria i Construcció de la Costa Dorada S.A. per un import de 367.600€, van quedar enllestides a l’estiu.\nAprofitant aquesta actuació també es va realitzar una intervenció adreçada a incrementar la seguretat del públic i dels jugadors, instal·lant un panell fenòlic al llarg de tot el perímetre que separa el primer esgraó de les graderies de la zona de joc, amb una inversió de 30.000€. A més, s’han invertit més 60.000€ en la climatització i l’equipament del bar.\nAl mes de desembre es va reprendre la segona part de la reforma consistent a la substitució de la gespa artificial i de la instal·lació de nou enllumenat amb una inversió de 161.000€ i de 22.000€, respectivament.\nLa nova seu social s’ha construït en el lateral del camp, al costat de les grades, on estava situada l’antiga edificació de planta baixa i pis —un edifici de 47,88 m2 per planta en mal estat de conservació i sense valor patrimonial— que va ser enderrocat. En el seu lloc s’ha construït una nova edificació de més de 200 m2, dividits en planta baixa i semisoterrani que acull els serveis de bar, guixeta, magatzem, cambres higièniques, lavabos, despatxos, sala de reunions, infermeria i bugaderia.\nParal·lelament, s’ha adjudicat per un termini de dos anys, prorrogables dos més, el servei de bar, amb la previsió que comenci a funcionar aquest mateix mes de febrer. També s’ha contractat el servei de consergeria.\nCanvi de gespa i llums leds\nS’ha aprofitat el canvi de gespa per repintar el terreny de joc de forma adequada a les necessitats de cada pràctica esportiva, ja sigui futbol o rugbi. La gespa que s’ha pogut reaprofitar del Camp Municipal d’Esports s’ha instal·lat en la part interior de les Pistes d’Entrenament d’Atletisme, en la què també s’està realitzant una posada al dia de les instal·lacions amb la nova pavimentació de la pista.\nAmb les reformes també s’ha substituït l’enllumenat del camp amb l’instal·lació de llums leds per tal d’afavorir l’estalvi energètic. A més, s’ha renovat part del material amb l’adquisició de quatre noves porteries per a la pràctica del futbol 7 i s’ha adequat la part exterior de les instal·lacions per facilitar l’entrada i l’aparcament de vehicles.\nInauguració el 2 de febrer\nPer celebrar la posada al dia de les instal·lacions esportives, l’Ajuntament va organitzar el passat 2 de febrer un acte d’inauguració, en el qual es va convidar a participar els representants del tres clubs esportius que utilitzen actualment les instal·lacions: el Club Futbol Alella, el de Club Rugby Alella i l’Associació Esportiva Alella 2013.\nL’alcalde, Andreu Francisco, i el regidor d’Esports, Marc Almendro, van coincidir a destacar la importància del treball que realitzen les tres entitats. Per la seva part, els tres clubs van agrair l’Ajuntament que hagi tirar endavant les millores de les instal·lacions esportives. Resta pendent ampliar la xarxa perimetral i arranjar els vestuaris.\nLes intervencions anteriors\nProjecte d’obra i instal·lació de la gespa artificial porteries noves, marcador electrònic i graderies\nConstruccions dels nous vestidors\nAmpliació de la xarxa perimetral\nInstal·lació de mòduls prefabricats (dos d’oficines i espai de reunió i un de magatzem), elements per a la pràctica de rugbi, rehabilitació del paviment i les dutxes dels vestidors.


Relat "Records fugissers"\nInici > detall del relat: Records fugissers\nUn relat de: Tirabuixons...\nes mira, però no ho troba. Aquell vell mirall de cantons desgastats la comença a trair. Busca tot allò que ja fa temps ha oblidat però els ulls plorosos impedeixen veure amb claredat.\nEra una dona bella, d'aquelles que durant la postguerra aparentaven benestar absolut, però és clar la seva situació era la de viure en un món on no hi havia problemes.\nTenia les cames llargues, amb formes fantasioses per tots aquells que les miressin; els vestits ajudaven a crear formes perfectes i esveltes.\nSempre orgullosa del seu talant, passejava pels carrers del poble com es feia en aquells temps, agafada de la mà d'algun familiar que tenien la funció de fer respectar.\nLa seva vida havia sigut un cúmul de felicitat i ella creia que això duraria sempre.\nNo ho entenia, com és que s'havia convertit en un sac d'ossos? Per què la seva bellesa no podia durar eternament?.\nAra la seva mirada era fosca i apagada, mirava amb aquells petits ullets arrugats i plens d'anys. Es pentinava i plorava, ja no tenia aquella mata de rínxols jovenívols que feien embogir al propi vent pel luxe de poder-los acariciar. Ara hi havia només unes grenyes grisoses que ella mateixa intentava ondular per així dissimular una closca vella i trista.\nS'arreglava les mans, unes mans que havien acaronat cinc criatures com cinc sols, sobretot una d'elles; la més preciosa de totes, la que era l'enveja de la seva actual decrepitud. Ara tenia manetes tremoloses, quan intentava escriure se li negaven els ulls perquè es negava a assimilar la seva propera desaparició. Seguia portant les seves llustroses aliances, els seus anells carregats de pedres luxoses que en un moment li van aportar, encara més brillantor a la seva figura. Però en aquests moments res servia per ressaltar quelcom, ja no hi havia res a destacar. Formava part d'un munt de gent en perill d'extinció. Ho notava, ho sentia.... s'ho veia a venir.\nContràriament a com havia sigut la resta de la seva vida, vivia en un pis petit d'un barri típic de Barcelona, allà possiblement seria on acabaria els seus dies. Tot plegat semblava un museu, retrats antics de moments que mai oblidaria, llibres on la única cosa que hi podria trobar serien vides alienes a la seva i que possiblement li servirien per somniar, imaginar tot allò que faria ella si d'un personatge de novel·la es tractés. Una petita cuina on hi havia bosses de diversos super mercats de la zona, millor dit, del carrer on ella vivia perquè els seus peus calçats amb espardenyes no podien anar gaire més lluny, amb olles de ferro, gots amb vidres foscos, uns fugons que ja la única cosa que estaven acostumats a cuinar, era la supervivència d'un ésser fugisser.\nEs notava feixuga, les cames li feien figa i li tremolaven com les fulles dels arbres en temps de tardor, que es veuen penjades als arbres i tothom sap que en breu desapareixeran per convertir-se en vells troncs pelats.\nLa seva carona empetitia a mesura que passaven els dies, es veia encongida i patia. Cada festa nadalenca informava a la resta que segurament seria l'últim que compartís amb la resta de persones que compartien aquella taula.\nEs posa les ulleres, aquelles de pasta i tons terrosos que miren tot allò que ella vol, que si poguessin parlar dirien que estan cansades, massa forçades a mirar coses quan el seu esgotament és superior a les ganes de seguir sent útils.\nUna pastilla l'ajudava a poder descansar, la seva vida era totalment sedentària però tot i així les nits eren llargues hores de negror on res podia fer que les hores fossin lleugeres, menys aquell tros de química compacte que l'ajudava a desaparèixer del món, d'una manera provisional, abans no arribés la definitiva.\nQui es quedaria totes les seves pertinences? Li importava relativament poc; la seva pinta deixaria de ser un plàstic útil relativament, totes les joies passarien a altres mans familiars i segurament poc valorades.\nFer el llit ja no seria una cruel aventura matinera, on els seus músculs dèbils i fràgils hi trobaven un esforç sobrehumà diari.\nTot deixaria d'existir, tant sols els records de la resta serien els que mantindrien amb vida les seves hores viscudes.\nEl record, quelcom fantàstic perquè les persones mai desapareguin del tot.\nElla ja no recordaria res, però si les seves ulleres, també els seus llibres gairebé convertits en pergamins ancestrals.\nEl record.... és per sempre.\nMolt bonic i intens[Ofensiu]\nAINOA | 24-06-2005 | Valoració: 10\nDeunidó quina profunditat te el teu relat.\nM'agradat i a més mentre el llegia amb semblava que erats tu que u anabas relatant oralment.\nROSASP | 09-04-2005 | Valoració: 9\nMalgrat el tema de la vellesa que va esmorteïnt la bellesa del cos i les forces, crec que li has donat un plantejament que el fa natural, nostàlgic, però sense sensació d'angoixa i agonia.\nA mi personalment, no m'ha deixat regust de tristesa, encara que realment arriba molt endins.\nJondalar | 09-04-2005\nagradat la lectura, escrius molt be, però m'ha agafat una arrencada de malenconia... toques fibra sensible.\nBlauFosc | 17-02-2005\nEstic d'acord amb la Tarareja. Sembla, a més, que ha sorgit amb més suavitat, amb més pausa, de forma més madura.\nTarareja | 17-02-2005 | Valoració: 9\nTirabuixons, m'agrada molt més aquest que l'anterior.\nHi ha calma i escalfor en la manera que dius les coses, potser perquè la implicació és menor que en l'anterior relat, o major....\nFeia calor i era Mercat del Ram, cap a quarts de dues del migdia vaig decidir sortir d'allà on mai hagués volgut que em treguessin. Ara d'això, aquest març, ja en farà 28 anys. Vigatana de naixement i Barcelonina d'adopció, he viscut diverses situacions que m'han portat a tornar a la comarca. En breu tornaré a ser Osonenca. Reparteixo el meu temps a la oficina, i buscant alternatives a la vida diaria...\nOnze anys d'espera... Tampoc és tant!


Un reconeixement a la promoció de la formació ciutadana crítica\n• La Universitat Popular de València compta amb 31 centres al nucli urbà i als pobles de la ciutat\nLa Universitat Popular de València ha sigut guardonada amb el XXV Premi d’honor “Ciutat de Dénia” per a la formació de persones adultes “perquè ha excel·lit i excel·lirà en la vindicació i promoció d’una educació i formació permanent valenciana: crítica, activa, popular, treballadora i ciutadana...; que ha aportat i aportarà a l’establiment de cooperacions i complicitats entre allò social i allò públic; que ha creat i ha enfortit les relacions així com la creació de xarxes en l’àmbit de l’educació permanent i la cultura popular a València des d’una dimensió educativa-cultural, ètica i sociopolítica, de l’educació al llarg de la vida”, assenyala el dictamen del jurat.\nLa Presidenta de la Universitat Popular de València, Isabel Lozano, ha manifestat que “és un honor rebre un reconeixement precisament de part d’institucions germanes com l’Ajuntament de Dénia i d’altres amb anys d’experiència i un llarg recorregut i prestigi en l’àmbit de l’educació i la formació al llarg de la vida”. Lozano assenyala que “la Universitat Popular de València rep cada curs el premi de la ciutadania, en el sentit de renovar cada curs la confiança dels milers de persones que sol·liciten plaça en les activitats perquè valoren el nostre projecte” i “rebre el XXV Premi d’Honor Ciutat de Dénia ens fa sentir molt orgulloses i agraïdes perquè ens el concedeixen entitats que són referents en la funció social i educativa que desenvolupem a la Universitat Popular”.\nEl jurat ha fet extensiu el guardó a la institució i al personal que desenvolupa els projectes de la Universitat Popular de València. Isabel Lozano ha recollit el premi en un acte de lliurament al saló plenari de l’Ajuntament de Dénia.\nLozano ha desatacat que “sentim molta satisfacció d’haver multiplicat la varietat de l’oferta d’activitats, diversificat les temàtiques i els formats que s’ofereixen, per a facilitar la incorporació de persones amb diferents inquietuds i possibilitats, haver estés la nostra presència a la ciutat fins estar presents en 31 barris i pobles de la ciutat de València i haver enfortit i multiplicat els vincles amb les organitzacions socioculturals i veïnals de cada barri. Pràcticament tot el món a València té prop de casa una universitat popular. Som un dels agents culturals que més persones mobilitza a València cap als recursos culturals de la ciutat. Els nostres objectius són ambiciosos i il·lusionants perquè sabem que milloren la qualitat de vida de les persones i ens han convertit en el segon servei municipal de València millor valorat per la ciutadania”.\nEl reconeixement ha sigut concedit a proposta del Taller de Renovació de l’Educació de Persones Adultes TAREPA-PV i de l’Institut Paulo Freire i han format part del jurat Iolanda Corella, en representació de la Mesa dels Agents Socials per la Formació de Persones Adultes; Encarna Such, en representació de l’Associació de Persones Adultes Participants Francesc Bosch i Morata de Xàtiva; Vicent Mas, director del centre FPA de Dénia; Melani Ivars, regidora d’Educació de l’Ajuntament de Dénia i Raúl García de la Reina, regidor de Cultura d’este Ajuntament.\nLa Universitat Popular de València compta amb 31 centres al nucli urbà i als pobles de la ciutat, una programació de 40 activitats de cicle llarg a la que se suma l'oferta d'activitats gratuïtes i de curta duració del programa “Coordenades”. A més, la Universitat Popular gestiona cada curs més de 50.000 assistències a recursos culturals pròxims com museus, teatres, conferencies, cinema i altres activitats culturals. S'ha convertit en una de les institucions que més persones mobilitza des dels barris cap als recursos culturals de la ciutat.


Bestia Negre - Diari digital de Ràdio Platja d'Aro\nNou programa Rock&Wine, avui presentant el vi del celler Oliveda La Bestia Negre.\nAqui podeu escoltar el programa número 2 emés el dimecres 7 d’octubre.\nVi : La Bestia Negra – 80% Garnatxa, 20% Cabernet Sauvignon – 7,50€\nCeller Oliveda ( Capmany ) D.O Empordà\nCançó : Back in Black de AC/DC ( Hard Rock )\nAquesta setmana ens tornem a quedar a la terra, a la Denominació d’origen Empordà, amb un celler que té com enòleg al Carles Tauler Bona, de Can Bona de Platja d’Aro, germà de l’Olga i de l’Adrià, un enginyer tècnic industrial i enòleg de carrera, professió i sobretot passió pel món del vi i per la seva feina. El Carles, després d’estar en altres llocs fen vins, des del 2006 es troba al capdavant del Celler Oliveda, un dels grups més importants que tenim a l’Empordà\nEl Celler Oliveda,està situat a Capmany, a la Serra de l’Albera, les seves vinyes temperades per la brisa marina procedent de la proximitat del mar i tocades per la tramuntana, donen una qualitat excel·lent als seus vins. Tres generacions de viticultors, una història emocionant d’un celler de guerra i postguerra, un celler de valents, que es va crear per donar esperança de vida i prosperitat amb una zona allunyada de les grans ciutats, i que ha continuat creixent , i innovant amb el pas del temps per consolidar-se al mercat com una marca amb identitat pròpia.\nAvui maridem LA BESTIA NEGRA, un vi que explica moltes coses al tastar-lo, negre de cor i ànima, salvatge com la terra que el veu néixer, plena de fauna i flora espontània, amb un nas molt afruitat, amb un taní arrodoní, i un pas per boca molt càlid i potent , el seu postgust és molt interessant, i no defrauda en absolut a qui el pren, 14º de poderio, intens com la cançó que he volgut maridar ,una cançó un pèl salvatge, molt potent i com diu la seva lletra, un paquet d’energia.\nAra que ja comença la fresqueta, és un vi perfecte per maridar amb una escudella amb carn d’olla o aquests canelons de l’àvia que tan ens agraden, un vi que qualitat-preu està en perfecte equilibri, i que no és difícil de trobar.\nCada setmana podeu escoltar el maridatge d’un bon vi amb un gran tema del rock. Els dimecres a les 12 del migdia a Ràdio Platja d’Aro.\nPrevious Previous post: Les entitats es reuneixen per a crear sinergies de col·laboració i enfortir el vincle\nNext Next post: Novetats discogràfiques setmana del 12 d’octubre.


Olivia Hotel Medical SPA Skomielna Czarna Polònia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 3 allotjaments a Skomielna Czarna.\nSkomielna Czarna 488, Skomielna Czarna, Skomielna Czarna, Polònia, 32-437 - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Olivia Hotel Medical SPA és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Skomielna Czarna. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nOlivia Hotel Medical SPA ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, balcó/terrassa, telèfon, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, nevera per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent bany, sauna, piscina coberta, esquí, spa. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Skomielna Czarna, el Olivia Hotel Medical SPA és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nTots els tipus de viatgers (69) Parelles (26) Viatgers en solitari (29) Famílies amb infants petits (5) Famílies amb infants grans (1) Grups (8)\nAllotjaments a Skomielna Czarna


per Redacció - Fotografia: Mossos d'Esquadra dissabte, 16 de gener 2016 - 00:00h\nEls Mossos d'Esquadra detenen tres homes a Artesa de Lleida quan es disposaven a atracar un estanc| Redacció - Fotografia: Mossos d'Esquadra\nEls Mossos d'Esquadra van detenir dijous a Artesa de Lleida tres persones, dos homes, un de 57 anys veí de Constantí i l'altre de 42 anys i veí de Lleida, i un menor de 15 anys i veí d'Artesa de Lleida, tots tres de nacionalitat espanyola, quan es disposaven a atracar un estanc.\nLes detencions son fruit d'una investigació iniciada després de tenir coneixement que uns individus estarien planificant cometre un atracament en un estanc del Segrià. De la investigació es va despendre que els sospitosos volien robar un vehicle per cometre un atracament, la tarda del dia 14 de gener, en un estanc de la població d'Artesa de Lleida. Davant la fiabilitat de les informacions la tarda del dijous dia 14 es va muntar un dispositiu de vigilància a la població d'Artesa de Lleida.\nPel volts de les 19.15 hores els agents van detectar, circulant a baixa velocitat per davant l'establiment, un vehicle que constava sostret la nit anterior al barri de la Bordeta de Lleida. El vehicle estava ocupat per dos homes i, després de passar dos cops més pel davant i assegurar que no hi havia cap client, van baixar del vehicle. Armats amb una escopeta de cartutxos i tapats amb passamuntanyes van irrompre a l'estanc amb la clara intenció de cometre l'atracament.\nEn aquell moment els mossos que participaven en el dispositiu els van poder reduir sense que ningú resultés ferit. Els agents van comprovar que l'escopeta, retallada i amb els números de sèrie esborrats, estava carregada i en posició de fer foc.\nTanmateix es va detenir un jove menor, veí de la població, que també feia tasques de vigilància a l'exterior de l'establiment i que es comunicava amb ells per telèfon.\nUn cop ja a comissaria el menor, per ordre de Fiscalia, va ser traslladat a un centre de menors. Els altres dos detinguts, tots dos amb antecedents, passen aquest dissabte a disposició judicial davant del jutjat d'instrucció en funcions de guàrdia de Lleida.\nEls Bombers demanen molta precaució a l'hora de realitzar activitats a la muntanya durant el cap de setmana


Sin Categoría | Mare de Déu de la Serra\nNotícies relacionades amb Sin categoría\nFesta fi de curs a la Llar d’Infants\nLa Llar d’infants Mare de Déu de la Serra celebra la seva festa de final de curs 17-18. Va ser una festa molt participativa ja que tots els alumnes hi van assistir, acompanyats dels seus pares i familiars. La tarda va estar plena d’esdeveniments emocionants. Tots els alumnes van rebre un reconeixement al treball fet […]\nEls alumnes de la Llar descobrim el color i el gust que té la tardor!\nQuin gust té la tardor? La tardor té gust de mandarina, taronja, poma, magrana, raïm castanya, moniato,… i molts més. Els nens i nenes de la llar els tastem tots. Mmmm, que bo que es el gust de la tardor! Groc, groc, groc, grogues i verdes son les fulles, Groc, groc, groc, grogues i verdes […]\nEXÀMENS YOUNG LEARNERS A L’ESCOLA\nDimecres 15 de juny, 42 alumnes de primària van realitzar els exàmens YLE Cambridge a l’escola. El personal examinador de Cambridge van venir a realitzar-les. Consten de diverses parts on s’avaluen les diferents destreses de la llengua: la comprensió oral “listening”, l’expressió oral “speaking”, comprensió escrita “reading” i l’expressió escrita “writing”. Els exàmens Young Learners estan dirigits als joves que […]\nEscola de pares: English songs and routines\nEls pares i mares dels alumnes d’Educació Infantil juntament amb les mestres d’ ”English Songs” i “Habits and routines” van tornar a celebrar la jornada d’Escola de Pares, on l’anglès va ser el fil conductor de la sessió. L’objectiu d’aquestes sessions és mostrar a les famílies les rutines habituals d’aprenentatge que es duen a terme […]\nimagen slide 9\nSortida Clickània 2015\nTot just comencem el curs i tornem a sortir de l’escola. Estem contents, hem visitat Terrània i ara visitarem Clickània. Els alumnes de P-5, 1r, 2n i 3r de Primària fan una visita a l’antiga església de Sant Francesc on es troba l’exposició de Clicks. Els diferents diorames ens han causat força interès i no […]\nImatge 6 Slide\nImatge 5 Slide\nTe damos la bienvenida a Sitios de Escola Joan XXIII. Este es tu primer artículo. Edítalo o bórralo… ¡y comienza a publicar!


El conductor del vehicle, que va donar positiu en el test de drogues, està detingut per homicidi imprudent\nRedacció 26/03/2019 - 00.07 Actualitzat 26/03/2019 - 15.32\nAtropellament mortal a Taradell, a Osona, d'un menor de 2 anys quan travessava un pas de vianants aquest dilluns. El nen anava amb la seva mare de camí cap a l'escola per anar a recollir el germà, i el cotxe el va envestir. La víctima va ser traslladada en estat crític a l'Hospital de Vic, on va morir.\nSegons el Servei Català de Trànsit, el conductor del vehicle, un voluntari de Protecció Civil del municipi, va ser detingut per homicidi imprudent i s'investiguen les causes de l'atropellament. Es troba a la comissaria dels Mossos de Vic.\nL'home va donar positiu en el test de drogues que se li va fer i ara s'està a l'espera dels resultats del segon test, per verificar que no es tracti d'un fals positiu, com passa en alguns casos.\nEls Mossos d'Esquadra van activar set patrulles del cos policial, que es van desplaçar fins al lloc dels fets. En l'accident també hi van intervenir tres ambulàncies i un helicòpter del Sistema d'Emergències Mèdiques.\nOnze víctimes de trànsit mortals en quatre dies\nAmb l'atropellament mortal d'una dona de 79 anys a Olot, també ahir, s'eleva a 11 el nombre de persones que han perdut la vida a Catalunya en accidents de trànsit des de divendres.


Avís legal – Detecta.cat | Detectius Privats\nAquest Avís Legal té l’objectiu d’informar-li dels seus drets i obligacions com a usuari d’aquest lloc web.\nAquí trobarà tota la informació que necessita sobre aquest lloc web; la seva activitat, les dades personals que recapta i la seva finalitat, així com les normes d’ús que regulen l’ús d’aquesta web.\nEn el moment en què accedeixi a aquest lloc web, www.detecta.cat, assumeix la condició d’usuari, per la qual cosa el contingut d’aquest Avís Legal li afecta directament. Per això, és important que ho llegeixi per dissipar qualsevol dubte que pugui tenir i tenir coneixement de causa sobre les condicions que està acceptant.\nPer començar, ha de saber que aquest lloc web compleix amb les normatives vigents en matèria de protecció de dades, amb l’objectiu d’aportar-li les garanties, la seguretat i la transparència que, com a usuari li corresponen, a l’hora d’utilitzar aquesta web.\nNº Registre nacional de Seguretat Privada: 10282\nDetectius Claramonte, amb domicili en Carrer de Balmes, 189, A, Ent-1ª, 08006 Barcelona (Espanya), amb la finalitat d’informar dels seus serveis i realitzar pressupostos i ofertes, sol·licita en aquesta pàgina web dades de caràcter personal que seran objecte de tractament automatitzat i incorporats als corresponents fitxers, dades que seran tractats conforme la Llei Orgànica de Protecció de Dades Personals vigent i els fitxers de les quals estan legalment inscrits en el Registre General de Dades Personals.\nCom a usuari de la nostra web, també té una sèrie d’obligacions:\nVostè serà l’únic responsable de la veracitat i exactitud dels continguts que introdueixi en aquesta web i de les dades personals que ens faciliti amb les finalitats previstes en la nostra Política de Privadesa.\nTambé serà l’únic responsable de la realització de qualsevol tipus d’actuació il·lícita, lesiva de drets, nociva i/o perjudicial en els llocs de tercers als quals li puguem derivar des d’aquest lloc web per al desenvolupament de la nostra activitat.\nEl responsable del lloc web podrà interrompre el servei de la pàgina que estigui éssent utilitzat per l’usuari i resoldre de manera immediata la relació si detecta un ús de la web o de qualsevol dels serveis que en la mateix s’ofereixen que pugui considerar-se contrari a l’expressat en el present Avís Legal.\nEls continguts de les pàgines www.detecta.cat són propietat (Copyright ©) de Detectius Claramonte. Queda prohibida la reproducció, transferència, distribució o enmagatzematge dels continguts, ja sigui en part o íntegrament, per qualsevol mitjà, sense l’autorització prèvia per escrit de Marc Claramonte García.\nDetectius Claramonte es reserva el dret de modificar en qualsevol moment les presents condicions, així com també altres condicions generals o particular que resultin d’aplicació. Així mateix, es reserva el dret a modificar en qualsevol moment la presentació, configuració i localització del Lloc web i dels seus continguts.\nAquest lloc web inclou enllaços o links a llocs de tercers. Les pàgines pertanyents a aquests tercers no han estat revisades ni són objecte de controls per la nostra banda, per la qual cosa el titular de la web www.detecta.cat no podrà ser considerat responsable dels continguts d’aquests llocs web, ni de les mesures que s’adoptin relatives a la seva privadesa o al tractament de les seves dades de caràcter personal o uns altres que poguessin derivar-se.\nPer tot això, li recomanem la lectura detinguda de les condicions d’ús, política de privadesa, avisos legals i/o similars d’aquests llocs.\nEn exercici del seu dret, li informem que, el titular d’aquesta web, www.detecta.cat, no es fa responsable en cap cas del següent:\nAquest lloc web compleix amb la normativa vigent en matèria de protecció de dades, la qual cosa implica que, com a usuari, haurà de donar el seu consentiment exprés abans de facilitar-nos dades personals a través dels diferents formularis posats a disposició en les seccions de la nostra pàgina.\nPer a això, en honor de la transparència i l’exercici del seu dret, és el nostre deure informar-li sobre les dades personals que recaptem, emmagatzemem i tractem i amb quines finalitats. Existint, en qualsevol moment, la possibilitat de revocar lliurement el seu consentiment.\nTota aquesta informació la podrà trobar a la nostra POLÍTICA DE PRIVADESA.\nTal com li informem just quan accedeix a la nostra web, aquest lloc utilitzar cookies pròpies i de tercers amb l’objectiu de proporcionar-li la millor experiència d’usuari i desenvolupar la nostra activitat.\nEn qualsevol moment, tindrà l’opció de configurar el seu navegador per desestimar l’ús d’aquestes cookies que, en algun cas, afectaran a la seva experiència d’usuari.\nEn cas necessari, davant qualsevol tipus de controvèrsia de caràcter legal, el titular d’aquesta web i l’usuari, amb renúncia expressa a qualsevol altre fur, es sotmetran als Jutjats i Tribunals del domicili de l’Usuari per a qualsevol controvèrsia que pogués derivar-se.\nEn el cas que l’usuari tingui el seu domicili fora d’Espanya, el titular d’aquesta web i l’usuari es sotmetran, amb renúncia expressa a qualsevol altre fur, als jutjats i tribunals de Barcelona (Espanya).\nSi té qualsevol dubte sobre aquest Avís Legal, pot enviar-nos un correu electrònic a [email protected]


El Moritz Vendrell i el Reus es classifiquen pels quarts de final de la Lliga Europea\nEl Barça apallissa el Porto i passa com a primer de grup, mentre que a la CERS el Monbus Igualada supera el Vic i obté el bitllet per la final a quatre\nPablo Álvarez celebra el 4-0 del Barça contra el Porto VÍCTOR SALGADO-FCB\nBarcelonaHi haurà ple d’equips catalans als quarts de final de la Lliga Europea d’hoquei patins. El Moritz Vendrell i el Reus Deportiu acompanyaran el Barça després de golejar respectivament el Diessbach per 9-6 i l’Oliveirense per 8-5. Més fàcil ho han tingut els blaugranes, que han apallissat el Porto per 7-0 i assoleixen la primera posició del grup D per tenir el factor pista favorable als quarts. Els aparellaments són Valongo- Barça, Moritz Vendrell- Valdagno, Reus –Benfica i Porto- Liceo.\nA la CERS el Monbus Igualada ha guanyat el Vic per 4-2 i s’enfrontarà al Breganze en una final a quatre que, segons ha avançat Catalunya Ràdio, el club igualadí n’ha demanat l’organització. El Noia Freixenet, per la seva banda, ha perdut per 3-2 a la pista del Bassano però encara ha de disputar la tornada a l’Ateneu Agrícola de Sant Sadurní. En cas de remuntada, els homes de Ferran López es trobarien amb el Forte dei Marmi de Pedro Gil.\nFinalment a la Copa d’Europa femenina el Voltregà ha humiliat l’Ely per 16-0 i ja té peu i mig a la ‘final four’, mentre que en els partits restants de la jornada 19 de l’OK Lliga el Calafell Tot l’Any ha derrotat el Cerceda per 5-2 i el Vilafranca Capital del Vi i l’ICG Software Lleida han empatat 3-3.\nMoritz Vendrell reus Lliga Europea Barça HOQUEI


Mario Sepúlveda (Foto:Carme Esteve)\nL’advocat Mario Sepúlveda ha participat, en condició d’assessor tècnic de l’ACEC i l’AELC, en totes les reunions de negociació que s’han dut a terme durant dos anys entre les dues associacions d’escriptors i el Gremi d’Editors de Catalunya per a arribar a un acord per a renovar els contractes d’explotació de les obres. Finalment, el passat 8 de juny, les tres entitats van signar un conveni “històric” que suposa un gran pas en la defensa dels drets d’autor i l’actualització, després de vint anys, dels contractes existents. Sepúlveda destaca en aquesta entrevista la importància d’aquest acord, tot i que assegura que “a partir d’ara, el principal esforç s’ha de destinar al compliment efectiu del que s’ha pactat”.\n- Un dels assoliments més importants aconseguit, després de dos anys de negociacions, és la creació d’una Comissió Paritària. Quina és la seva funció i en quins casos serà necessària la seva actuació?\nEs tracta d’un assoliment molt important, precisament perquè constitueix el principal instrument per a mantenir vius els models de contractes pactats. Primer, vigilant la seva aplicació a la pràctica, promovent-ne el seu ús i denunciant el seus incompliments. En segon lloc, perquè permetrà l’actualització permanent dels models existents i, fins i tot, la creació de noves modalitats, a mesura que el desenvolupament de les noves tecnologies requereixi noves formes d’explotació dels drets d’autor. Per últim, perquè suposa la creació d’una instància de comunicació permanent entre autors i editors, que possibilitarà una solució extrajudicial, més àgil, propera i barata de molts dels problemes que se susciten amb els contractes d’edició i de traducció.\n- Entre les novetats destacades, a banda de la renovació dels contractes ja existents, hi ha la creació del model per a obra d’encàrrec. En què beneficia els autors?\nSempre que en cap moment es perdi de vista el contracte d’edició, ja que el nucli de qualsevol contracte nou sempre estarà en aquest contracte matriu. A partir d’aquesta premissa, tenint rigorosament en compte que es tracta d’un contracte especial i excepcional, d’interpretació restrictiva, que només té cabuda quan concorren tots i cadascun dels requisits que admeten la seva aplicació, pot i ha de resultar beneficiós per als autors que es troben en aquesta situació especial. És un contracte híbrid que omple un buit que no pot ser cobert pel contracte d’edició tipus ni tampoc pel d’obra col·lectiva. Els seus grans beneficiaris són els anomenats escriptors professionals, que treballen complint encàrrecs concrets de les editorials, però que actualment no veuen reconegut cap tipus de drets d’autor, especialment, els de caràcter moral.\n- Com han estat els dos anys de negociació entre les associacions d’escriptors i el Gremi d’Editors?\nRemarcablement positius. Sobretot destacaria el clima de confiança que es va anar generant amb el temps, dissipant els lògics recels inicials. No s’ha d’oblidar que les converses van començar amb un document que vaig redactar, que analitzava exhaustivament els contractes que circulen actualment, molt crític amb aquests contractes i també amb les pràctiques que els acompanyen. Crec que va ser clau que les parts hagin plantejat amb absoluta claredat i franquesa les seves postures, a partir dels seus propis interessos, en molts aspectes completament diferents i fins i tot contraris, però sempre respectant la seva legitimitat.\nEl meu record emocionat i respectuós a José Luis Giménez-Frontín, que va participar activament i creativament a totes les reunions i l’impuls i aportacions del qual van ser decisives per a l’èxit de les negociacions.\n- I pel que fa al seu treball com a advocat de les associacions d’escriptors i traductors ACEC i AELC?\nDestacaria el treball tècnico-jurídic realitzat amb Jordi Calsamiglia, advocat del Gremi. Van ser moltes hores, a banda de les reunions amb la Comissió Negociadora, redactant clàusules, recollint esmenes, harmonitzant textos i elaborant propostes que ens permetessin apropar posicions. Crec que en les dues instàncies les negociacions sempre van estar presidides per la bona fe de les parts.\n- De les propostes de nous contractes, podria destacar-ne algunes de les millores substancials per a escriptors i traductors?\nEn són moltes, però jo en destacaria tres, que em semblen fonamentals. En primer lloc, recuperar la finalitat essencial del contracte d’edició, que és assegurar l’explotació continuada de les obres i la liquidació i el pagament puntual dels corresponents drets econòmics i limitar les cessions de drets d’autor al compliment d’aquesta comesa. Amb això, a més, s’estableix una fórmula oberta, que permet la incorporació de modalitats noves, a mesura que les editorials vagin desenvolupant models de negoci en l’àmbit digital. El segon punt seria regular les cessions a tercers, de tal manera que l’autor mai perdi el control sobre l’explotació de la seva obra, que és el que està passant fins ara. I finalment, la Comissió Paritària, amb el que he explicat anteriorment.\n- Quin és l’àmbit d’aplicació d’aquests nous contractes?\nEl que es correspon amb l’àmbit d’actuació de les parts. Són vàlids per a tots els associats, ja siguin editors o autors, de les entitats signatàries de l’Acord del 8 de juny de 2009. En tot cas, tot i que ja està en plena vigència, res impedeix, en la mesura que es produeixin adhesions, que es pugui estendre a àmbits més amplis.\nTot i que no tenen el valor d’una norma jurídica, fet pel qual no són directament vinculants, no es pot ignorar que representen un compromís formal. Cal invocar-los com a part d’un codi de bones pràctiques que és imprescindible introduir en el sector.\n- Què recomanaria als escriptors que vulguin conèixer-los i utilitzar-los en les seves relacions amb els editors?\nEn primer lloc, que tinguin clar que els autors i traductors no tenen una relació laboral amb els editors. Aquest Acord no és un Conveni Col·lectiu i el que aquí es discuteix no són salaris, sinó drets d’autor, que en la seva vessant econòmica signifiquen la participació de l’autor en els ingressos reportats per l’explotació de la seva obra.\nConscient de les enormes dificultats que suposa la negociació individual, recomano, abans que res, lluitar perquè s’apliquin aquests models i, a partir d’aquí, utilitzar aquests contractes com a guia d’aquesta negociació, procurant tenir una contraproposta per a cadascun dels punts en blanc dels models, amb una atenció especial a la remuneració (bestreta, percentatge, cessions); la durada; els terminis de lliurament i publicació; les modalitats d’edició; les cessions; etc., sense oblidar el seguiment (certificacions de tiratge, liquidació, pagaments, informació de reedicions, cessions, extinció, etc.).


Festa de la Misericòrdia\nActualitzada 20/04/2017 a les 21:27\nEl papa Francesc explica una anècdota dels seus anys com a sacerdot a Buenos Aires. Una vegada, quan era a punt de sortir de l’església, se li va acostar una dona gran per demanar-li que la confessés. Mentre es preparaven per a això, el Papa va fer broma amb ella, veient-la molt bona: «Anem, però no sé, no sé si Déu podrà perdonar-li els seus pecats», i ella va respondre: «Si Déu no perdonés els pecats, el món no existiria.» És una reflexió digna d’un veritable teòleg, va pensar el Cardenal.\nEl perdó dels pecats és una manifestació de la misericòrdia de Déu. Sant Joan Pau II va anunciar, durant la canonització de sor Faustina Kowalska: «A tot el món, el segon diumenge de Pasqua rebrà el nom de diumenge de la Divina Misericòrdia. És una invitació perenne per al món cristià a afrontar, amb confiança en la benevolència divina, les dificultats i les proves que esperen al gènere humà durant els propers anys.»\nAvui celebrem aquesta festa tan entranyable que Déu mateix va voler que s’instituís en l’Església, d’acord amb les revelacions freqüents que va tenir la monja polonesa i que va deixar escrites en el seu Diari.\nLa devoció que sentia el papa Wojtyla per aquesta característica de l’amor diví cap a la humanitat el va portar a publicar l’encíclica Dives in Misericordia, i el Papa actual se’n va fer igualment ressò amb la butlla Misericordiæ vultus, en què va declarar un any sant, un jubileu extraordinari, a cavall entre 2015 i 2016.\nEn ella recordava les famoses paraules de sant Joan XXIII a la inauguració del Concili Vaticà II: «En el nostre temps, l’esposa de Crist prefereix utilitzar la medicina de la misericòrdia i no empunyar les armes de la severitat.»\nLa temptació d’aplicar la justícia, sempre i només la justícia, no correspon a l’amor maternal que l’Església té per a tots els seus fills. Ha arribat el moment de posar en pràctica la bona notícia, l’alegria del perdó, i alhora que donem gràcies a Déu per la seva misericòrdia, practicar-la nosaltres amb els nostres germans. «Misericòrdia» —diu Francesc— «és la via que uneix Déu a l’home […]. És la llei fonamental que habita en el cor de cada persona quan mira amb ulls sincers el germà que troba en el camí de la vida.»\nEn aquest temps d’alegria pasqual, la festa d’aquest diumenge és un llaç estret que ens uneix a Déu i al proïsme en Jesucrist, que és el rostre de la misericòrdia del Pare.\nAnimalistes demanen una regulació «més es...


Cassà de la Selva. Noves tarifes d'aigua\nPublicat el Divendres, 31 Gener 2020 22:40 Escrit per Redacció\nLa revisió de preus es demana cada any, per part de l'empresa concessionària segons el contracte vigent, però aquests preus no s'han regularitzat des del 2015.\nL'Ajuntament de Cassà de la Selva presta els serveis mínims obligatoris relatius a l'abastament de l'aigua de boca a través d'una concessió a l'empresa FCC Aqualia SA.\nAquesta empresa presentà un expedient de tarifes que contenia un estudi econòmic per fonamentar la proposta de modificació i per a tramitar la seva aprovació, pels tres anys vinents.\nLa tarifa d'aplicació proposada estableix un increment del 35% de les quotes fixes del servei, aplicable per cada tipus de comptador. Per a la majoria dels consumidors, aquesta puja suposarà un increment de 2,11 € o 2,52 € en la factura trimestral, és a dir 0,70 o bé 0,84 cèntims d'euro al mes.\nTambé es proposa un increment progressiu de les quotes variables del consum, essent un 0% al primer bloc, Bloc 1 fins a 24 m3 el trimestre (que afecta 2314 abonats, un 58%), un 5% pel segon bloc (que afecta 541 abonats), 7% pel bloc 3 (que afecta 583 abonats) i un 15% pel bloc 4 (que afecta 571 abonats). L'increment es fa de manera progressiva segons el consum que es faci.\nPer als consumidors que no excedeixin del primer tram de consum, la puja total (incloent-hi el bloc fix i variable) es calcula en unes 2,44 € trimestrals, per tant uns 0,80 cèntims mensuals. Aquesta puja serà una mica superior per als usuaris que consumeixin més aigua, per exemple, un consumidor del 2n tram, amb un consum de 29 m³ trimestrals, tindrà una puja de 2,72 € trimestrals.\nL'empresa concessionària, que no havia actualitzat els preus des del passat 2015, justifica aquest increment per a poder absorbir l'increment del cost de la compra d'aigua del Consorci Costa Brava, que ja es va incrementar el passat juliol del 2017, 2018 i aquest 2019, però que no es va poder traslladar-lo a la tarifa.\nComprovades les tarifes del Consorci Costa Brava, es constata que efectivament la tarifa per Cassà de la Selva s'ha incrementat quasi un 37% pel que fa a la quota fixa, mentre que la quota variable ha sofert una lleugera baixada.\nUn altre factor que justifica l'increment, pels majors costos imposats a causa dels tractaments i analítiques, que per normativa cal sotmetre a l'abastament.\nL'estudi tarifari de l'any 2015 es realitzava sobre un cost de compra d'aigua de 63.409,48 €, i sobre un cost de tractament i analítiques d'11.049,79 €. L'estudi tarifari pel nou any 2020 es justifica sobre un cost de compra d'aigua de 148.977,17 €, al que cal afegir 41.251,99 € per l'amortització de les compres dels anys anteriors no traslladats a la tarifa, i sobre un cost de tractament i analítiques de 31.292,39 €.\nLa proposta presentada es troba dins dels preus de mercat i es tramitarà a la Comissió de Preus de Catalunya per la seva aprovació.