♥Les paraules dolces♥: Relats\nI ara, només ara, puc recordar amb nitidesa el kosher de la mare, molt més bo que els seus caramels mentre em deia amb veu que pretenia ser dolça però era freda com els seus ulls: “Em pots dir tiet Mengele, bonic”. I la sang. I els crits. I recordo la meva llibertat, que ja és tan sols un record.\nFa molts dies que va arribar el nostre tren. Recordo el silenci sepulcral que regnava a l’interior, només trencat pels guàrdies de la SS que de tant en tant emputjaven o escridassaven a algun de nosaltres. Hi tenien dret. Si més no, és el que no paraven de repetir. Els hi fem fàstic als alemanys pàl·lids, de faccions dures i mirada freda, de gel, els quals ens envolten tant al tren com al camp d’Auschwitz. No sé quants cops vaig veure ulls així, freds, en el recompte diari abans d’anar a dormir. Les primeres nits em costava, dormir. Compartia llitera amb altres, que en treballar tot el dia, feien una olor desagradable de suor i de malaltia. Segurament jo també la feia, aquesta olor. Però el primer dia vaig intercanviar la meva pastilla de sabó amb un home vell que em va donar a canvi un corb. M’agraden els corbs, em recorden a la llibertat i a l’alegria, tot i ser negres i fugissers. En fer l’intercanvi, el corb va sortir volant i jo em vaig quedar sense corb i sense sabó. Si l’Aryeh ho hagués sabut s’hagués enfadat: “Tens el cap ple de pardals” deia amb to greu però carinyós sovint. A ell també li costava dormir, m’ho va confessar aquella nit, més freda del normal, mentre em prenia de la mà com cada nit des que vam néixer. I mira que l’Aryeh sempre havia estat el valent de tots dos. Ja ho diu el seu nom, d’origen bíblic, que en jueu significa lleó, un animal ferotge, sense por. La mare deia que quan vam néixer, va veure que l’Aryeh seria el valent i que jo seria l’intel·ligent. De vegades em pregunto què deu fer la mare, si encara viu o ja és morta com els tiets. Ella va anar a la fila de l’esquerra, com molts més. No m’agrada pensar-hi, sort que l’Aryeh mai treu el tema. Però de vegades, quan els seus ulls càlids miren a l’infinit mentre li parlo, sé que que s’imagina la mare abraçant-nos i dient-nos que som una benedicció de Déu. També el pare s’alegrava de tenir dos fills idèntics, encara que potser era perquè així l’ajudaríem a la ferreria i ell podria descansar del turment del martell i del foc. Tant que se’n queixava, ara segur que desitjaria estar en el diminut i sempre calent taller, que d’ençà de la Nit dels vidres trencats no és més que runa.\nPensava que sort en teníem de ser bessons, quan el metge, qui es feia dir “tiet Mengele” i al qual alguns anomenaven “doctor mort” va dir-nos que què ens semblava acompanyar-lo, tot donant-nos un parell de caramels. Acostumats al pa estovat amb aigua, aquelles llaminadures ens van semblar una anticipació d’un futur dolç. Res més allunyat de la veritat. Això sí, la nova barraca era més còmoda i el menjar molt més abundant. Després de pocs dies, a l’Aryeh ja no se li veien les costelles fent esforços per sortir del seu cos. Però cada cop que venia el tiet Mengele i la seva mirada es trobava amb la meva, el cor se m’accelerava i el front, les mans i els ulls em suaven.\nLlavors era quan el lleó sortia de la seva cova i l’Aryeh m’agafava de la maneta, posava el seu rostre davant del meu i, com si em mirés al mirall de casa (no aquesta casa, és clar, la casa de quan vivíem a Viena) el seu rostre tan familiar em deia: “Sigues valent, Tzion, com ho va ser Abraham”. I aquest reflex durava pocs segons abans de seguir amb pas tremolós al metge a qui en un principi consideràvem la salvació però va arribar a ser un malson amb cames. I això passava dia sí i dia no. Cada cop que entrava creuava els dits darrera l’esquena. Altres bessons com nosaltres s’amagaven entre les peces de construcció i d’altres donaven patades tot maleint. Nosaltres ens limitàvem a no mostrar resistència. Al capdavall, érem conscients que al tiet li agradaven els reptes.\nQuan tornava a la tarda i duia altres bessons amb qui havia passat tot el dia, cap de nosaltres s’atrevia a mirar, teníem por. El pitjor va ser quan aquells bessons tan simpàtics que duien el triangle marró com la seva pell invertit als uniformes i no l’estrella com nosaltres, van tornar com un. Duien les esquenes cosides i cridaven de dolor. Els crits van perdurar dies. Quan van acabar, el tiet Mengele va venir. Els va mirar amb els seus ulls freds i va concloure: “Quina pena, la gangrena ha pogut amb els siamesos”. Les paraules van sonar indiferents. A ell tant l’hi era. Però nosaltres ens vam quedar amb l’ai al cor, tement ser els propers siamesos. Personalment, preferiria no tornar, com el Yair i el Velvel o el Zev i el Noam. O com el pare. L’havien dut amb els altres adults a la porta de l’edifici de les xemeneies d’on sortia continuadament aquell fum que feia tanta pudor i no l’havíem vist mai més. No calia que ningú ens ho expliqués, ja ho sabíem. Tots ho sabíem però no ho dèiem per por que en dir-ho es fes realitat.\nFins aquell dia, el tiet Mengele només s’havia dedicat a mesurar-nos, a pesar-nos, a parlar-nos, a l’Aryeh i a mi. Pensàvem que potser nosaltres ens en sortiríem, que no ens faria res, perquè no havíem fet res malament. Però la paraula bondat no tenia cap significat a Auschwitz, només tenia recompensa la paraula obediència.\nAixí que vam ser obedients. Vam seguir-lo. Les seves passes eren fortes, segures, sabien molt bé on anaven. Potser més que normalment. Aviat vaig adonar-me que no entràvem per la porta principal a la casa de les cinc finestres, sinó per una porta de darrera.\nEra una sala gran però tan plena de coses que em feia sentir comprimit. Era com si de cop ens haguéssim transportat a un laboratori de gent culta d’aquests que deuen haver a les grans capitals. Arreu hi havia recipients de vidre i líquids de colors tòxics diversos. També semblava haver-hi òrgans flotant en peixeres. Com només vaig anar un parell d’anys a l’escola abans que haguéssim de marxar al barri jueu, no vaig poder identificar cadascun d’ells, però juraria haver entrevist més d’un cervell. Ens va fer seure en unes grans cadires de ferro. Estaven gelades. El “tiet”, sense parar-nos atenció, estava manipulant alguns aparells, tot donant-nos l’esquena. El seu uniforme i les seves botes estaven impol·luts, no com el meu pijama que, cobrint les meves cuixes que, seques com les agulles de fer mitja de l’àvia, tremolaven com si fos de nou dins d’aquell vagó. Ràpidament, va girar el cap. Amb un mig somriure, ensenyant les dents com el nen qui rep un regal, va mostrar-nos una llarga xeringa. La seva mirada, però, continuava sent la mateixa mirada hivernal la qual definia, cada dia, milers de destins d’homes innocents. Amb la calma i l’ordre alemany, va procedir a apropar-se amb la xeringa, la qual contenia una substància vermellosa. Angoixat, ja notava com grosses gotes salades em queien galta avall. Vaig tancar els ulls, vaig apretar-los amb força i, com si es tractés d’una vacuna escolar més, contava interiorment 1, 2, 3, 4… però no vaig notar res. Estranyat i amb el cor com si fos una bomba de rellotgeria, vaig obrir els ulls. En obrir-los, vaig veure que havia clavat l’agulla a l’Aryeh. De la punta dels dits em va pujar un pessigolleig que em va consumir sencer, una ràbia profunda i arrelada en el meu jo més sincer.\nVa passar una setmana. Amb taques vermelles per tot el cos, l’Aryeh repetia constantment que li feia molt mal el cap. Quan li tocava el front com feia la mare, notava com bullia la seva sang. Jo plorava tot el dia i tota la nit mentre la temperatura de l’Aryeh pujava i pujava. Els altres bessons es limitaven a allunyar-se d’on érem.\n-Què maleducats!- pensava. Tot i que segurament jo hagués fet el mateix.\nJo no parava de repetir-li: “Ens en sortirem, ja ho veuràs. Junts som invencibles”. Però en el fons pensava: “Hem de sortir-nos-en, si us plau, sigues fort. Sense tu no sóc res”.\nLes meves súpliques en silenci i mentre sentia els seus deliris van ser inútils perquè, en poc temps, l’Aryeh, el meu dolç germanet, ens va deixar. Va ser un adéu llarg i dolorós. Em prengué de la mà i em mirà, com sempre. Tot i que aquell cop, no em vaig sentir com si em mirés al mirall de casa a Viena, sinó com si mirés una pel·lícula de terror. Quan va tancar els ulls per sempre em vaig sentir sol. Sol com mai m’havia sentit, ja no tenia ni tan sols la meva ombra. No tenia res ni ningú per primer cop a la vida. Només em tenia a mi. Aquella nit vaig dormir sobre el seu pit sense moviment mentre s’anava refredant, agafant-li la mà com cada nit des que tinc ús de raó. Seria l’últim cop.\nL’endemà el tiet Mengele va venir. No semblava sorprès. Va dir-me: “Pots quedar-te amb la seva roba, per sort teva, feu la mateixa talla”. Va somriure, cínic, orgullós de la seva broma. Però ningú més ho va fer.\nL’uniforme de l’Aryeh em recordava a ell. En acariciar les ratlles del color del cel on ell es trobava el sentia, la seva ànima era tan gran que omplia els plecs de la roba com si hi fos dins. Em reconfortava abraçar una part d’ell, encara que fossin uns parracs amb olor de malalt. Dormia amb les mànigues del seu pijama a la mà, com si fos el seu cos i no bacteris i fang ressec el que l’habitaven. Ignorava què havien fet amb el seu cos, simplement esperava que estigués amb els pares i amb els tiets, feliços. En una d’aquestes abraçades vaig notar que alguna cosa sobresortia de la butxaca de l’uniforme de l’Aryeh. Vaig pensar que seria una cuca com les que rondaven prop dels filferros espinosos que envoltaven el recinte. Però, per si de cas, abans de xafar-la amb el peu, vaig donar-li un cop d’ull. Per sorpresa meva, va resultar ser un flascó de vidre ple, de la mida d’una ungla i tapat amb un petit tap de suro. Semblava guardar alguna cosa així com una poció màgica. A l’etiqueta hi deia un mot en alemany, però algun líquid devia haver-hi caigut sobre i la feia intel·ligible. Vaig decidir guardar-la ben guardada sota el coixí.\nAviat vaig començar a dubtar sobre per què el tiet Mengele em mantenia en vida. Ja no tenia bessó. Ja no li era útil. Els SS em miraven de reüll. Vaig témer que el meu final s’apropava aviat. Aquella nit, després de la meva ració de sopa d’ortigues, vaig decidir prendre’m el contingut del flascó de vidre. Segur que l’Aryeh l’havia agafat del laboratori del tiet Mengele, així que m’asseguraria la mort. Si els pares ho sabessin, farien que no amb el cap: “La vida és un regal, fill”. Però aquesta vida era un regal endemoniat. Tot i així, si l’Aryeh fos viu, no ho hagués fet. Simplement no volia donar-li l’oportunitat de matar-me a mi també. Em trobarien aquí, estès al llit i diria: “Ostres, massa tard”. Potser es decebria amb ell mateix. No era gaire venjança, però era l’únic que se m’acudia.\nUna gota, i una altra, i una altra, l’aigualida substància em baixava coll avall amb la seva acidesa, com si foradés el meu interior. El flascó va quedar buit. Perdia energia, ho sentia. També perdia tamany. La roba em queia, sort que tots dormien. No parava de fer-me petit. Pensava en els homenets baixets amb qui Mengele també feia tota mena d’experiments. Nans, els deien. Quan érem a Viena, de petits, en vam trobar un a la cua de la gelateria. L’Aryeh i jo el senyalàvem i rèiem. No es va immutar. Devia estar-hi acostumat. La mare, en canvi, sí que va enrabiar-se. Vam quedar-nos sense bicicleta un mes. Ens va semblar una eternitat i una tortura. Si ho haguéssim sabut…\nI ara, en aquell moment, era jo el nan, o més que un nan, perquè l’empetitiment no cessava. Era minúscul, quan per fi l’empetetiment es va regularitzar, no era més gran que un dit polze. A part d’aquest canvi, em sentia totalment en forma. Les coses no havien anat com havia previst, però un nou pla de venjança em va passar pel cap just en veure’m reduït a aquesta forma diminuta.\nPrimerament, havia d’anar al laboratori. Amb la meva mida, va ser senzill passar per sota la porta i entrar a la sala. El que va ser més complicat va ser pujar a les prestatgeries a vessar d’aparells estrambòtics. Però fent mans i mànigues ho vaig aconseguir. Vaig començar a tirar tot el que veia a les prestatgeries a terra. Pots i bosses amb productes de les aberracions comeses per un boig. Quan ja estaven buides, vaig baixar i vaig córrer cap a la porta de nou, tot vigilant no xafar cap dels vidres que omplien el terra. Un parell d’esquelets reconstruïts s’aixecaven imponents al costat de la porta. Pensava en grimpar i arrancar-los-hi els ossets dels dits quan vaig sentir passes. Eren passes fermes, segures, sabien molt bé on anaven. Potser menys que normalment. Era ell. Sabia que hi havia algú degut al gran terrabastall que havia fet seguint el meu pla, que llavors ja no em va semblar tan magistral. Però ell encara no sabia qui hi havia. Ni s’ho imaginava. Encara li portava avantatge.\nTan veloçment com em permetien les meves cametes, vaig dirigir-me a la porta de ferro principal. ARBEIT MACHT FREI hi deia. Quina ironia. Com si treballar fes lliures els presoners. Els alemanys repetien sovint que el tresor d’Alemanya era el treball, no l’or. L’únic or que tenien l’obtenien arrencant les dents dels presoners que havien estat més adinerats abans de travessar justament aquella porta. Per l’altra banda, tot el treball que es realitzava al seu territori era el de milions de jueus, de gitanos, de criminals, de presos polítics i d’homosexuals, condemnats a treballar pensant en la llibertat promesa pel rètol i que era, en realitat, la mort. I jo hi renunciava. M’hagués agradat salvar tots els presoners, fer-los lliures. Però no podia. Era petit i podia passar per les reixes i els guàrdies, però no era un superheroi. Així que vaig sortir per un dels forats del famós filferro punxegut que, mut, s’havia empassat tanta gent per no deixar-la sortir mai més. Un cop fora, ja em sentia diferent.\nAl meu voltant, vigilant des de les talaies, hi havia alemanys pàl·lids, de faccions dures i mirada freda. No em veien, però, si ho haguessin fet, haguessin escopit al terra amb fàstic. Hi tenien dret. Si més no, és el que no paraven de repetir. Estaven de guàrdia i regnava el silenci sepulcral tan característic.\nMica en mica, vaig notar que el meu cos es feia gran, tornava a la meva forma original. No duia roba, però no tenia ni vergonya ni fred. Paralitzat i com una estàtua de cera, els meus ulls es queden absorts en la imatge que s’estèn davant meu; les vies del tren, per les quals vaig arribar fa molts dies.\nUn guàrdia d’ulls de gel em veu i dispara. Un, dos, tres cops. Els corbs surten volant, espantats, fugissers, negres, però lliures i alegres. Somric amb malenconia pensant que vés a saber si entre ells s’hi troba el meu corb o si realment tinc el cap ple de pardals. I el meu cos cau, com suspès a l’aire. I mentre cau, volo amb el meu corb i amb tots els que han sortit d’aquest camp per ser lliures eternament. Potser moro. Potser moro a les seves mans. Però segur que moro lliure.\nI ara, només ara, puc recordar amb nitidesa el kosher de la mare, molt més bo que els seus caramels mentre em deia amb veu que pretenia ser dolça però era freda com els seus ulls: “Em pots dir tiet Mengele, bonic”. I la sang. I els crits. I recordo la meva llibertat, que ja torna a ser meva.\nMaria Fernández López\nRoboteca, una robot molt femenina y presumida del segle XXII, cansada de no trobar la seva mitja taronja, decideix posar-hi remei. Veu en un llibre de la biblioteca un cavaller amb la seva lluent armadura, però els seus ulls veuen un preciós robot que li roba el cor. Així que decideix construir una màquina del temps per tornar al segle X. Per sorpresa seva, apareix en un bosc ombrívol, enmig d'un torneig medieval, amb molta gent que crida i aplaudeix. La gentada no es fixa en la Roboteca, ja que sembla un cavaller més, però amb una armadura original.\nEls cavalls renillen i les llances xoquen violentament. La desconsolada Roboteca, al veure com el seu estimat és atacat, corre cap al contrincant i amb la seva força descomunal li dóna un cop de puny que el deixa esmaperdut. D'aquesta manera, la Roboteca ajuda al seu estimat cavaller a guanyar el torneig. El que ella no sabia era que el premi era casar-se amb la preciosa princesa. I al veure, desconsolada, com el cavaller i la princesa es besen, es dirigeix cap a la màquina del temps amb la que ha vingut i despedint-se amb un gest teatral dels presents, se'n torna a la seva época. Haurà de continuar buscant per trobar el seu "robot blau".\n10 de desembre del 2013\nSóc el Puntets Color Llima, un estampat que viu al poble on vivim tots els estampats existents. Aquí, pots trobar a la Zebrak, que sempre organitza festes-pijama, al Rastre de Cua d'Estel, que es encara més ràpid que el Guepard i fins i tot tenim un rodamón, "el Taques". Al poble, estranyament passen coses impactants, però l'any passat va passar un fet que encara recordem tots nosaltres... Del llit a la taula, de la taula al lavabo i del lavabo al llit. Sempre la mateixa rutina monòtoma i sense variacions. De mica en mica ens vam anar adonant de que perdíem el color, la intensitat, ens tornàvem transparents; estàvem desapareixent. De cop, el poble s'havia convertit en un paisatge desesperançador; cada rajola vessava tristesa, el vent bufava melancòlic i feia pessigolles, mandrosament, a les fulles ja sens forma ni relleu. Jo sempre observava des de darrera les finestres, decorades amb la rosada de llàgrimes tristes. Vaig provar de tot: sabons caríssims, xarops de tots els colors, pastilles de totes les mides... Però res donava resultat. Arribat a aquest punt, vaig pensar en disfrutar al màxim els meus últims dies: vaig construir un globus aeri, amb el que viatjava pel cel i, fins i tot vaig menjar plàtan amb orxata per esmorzar! Va ser llavors quan em vaig mirar al mirall i vaig veure que tornava a ser jo, Puntets Color Llima, amb el meu verd intens i alegre. Vaig cridar a tots els veïns, i és que me'n vaig adonar de que "Si vols que et passin coses diferents, has de deixar de fer sempre el mateix".\n3 d'octubre del 2013\nEm desperto de bon matí i em treno els llargs cabells daurats. Amb ajuda de les criades em poso un vestit molt aparatós i baixo les escales agafant-me la faldilla per no entrebancar. Avui és un dia especial; celebrem una festa per celebrar que ha acabat l'hivern. Avui no em passaré el dia teixint, llegint o estudiant música, sinó que faré d'amfitriona.\nLa sala de recepcions ja està a punt i el meu marit arriba aviat de caçar. Crido els meus fills que estan entretinguts amb la falconeria i al poc temps ja es sent baixar el pont llevadís. De seguida el castell s'omple d'alegria, color i música. Dinem carn i vi, com és habitual. Després del banquet observem els joglars fent malabars i cantant. És una festa molt divertida en la que hi han assistit altres senyors feudals, clergues i la nostra cort reial. Quan la taula ja està més buida que les butxaques dels pagesos després de la recaptació d'impostos, el trobador comença a parlar entre un silenci sepulcral per part dels assistents. Explica històries de més enllà de les muntanyes i inclòs, més enllà del regne. Narra sobre dracs ferotges, precioses sirenes, valents follets i fades màgiques. I, tot i sabent que només eren contes, se'm va ocòrrer la minúsucula possibilitat d'arribar algun dia a una terra sense injustícies ni desigualtats. On ser dona no signifiqui ser inferior.\nEscolteu el gall cantar? Els animals ja es regiren inquiets perquè el Sol comença a besar càlidament la granja. Aquesta granja no és una granja qualsevol, és la granja on viu la Forçuda, la formiga més forta del món. La Forçuda s'aixeca cada matí ben d'hora, fins i tot abans que el gall, esmorza una pila de cruixents galetes i surt del formiguer en busca d'aventures. Sempre toca el dos abans que ningú la vegi, no li agrada gens entretenir-se recollint molles de pa o cereals. Prefereix fer curses contra les gaseles o peses amb les vaques. Però avui, ha estat un dia una miqueta diferent, per a la Forçuda...\nS'ha despertat ben xopa, "Si que ha plogut aquesta nit!"-ha pensat. Després de badallar i estirar-se les antenes, ha baixat de la fulla que li havia servit de llit, perquè ahir, estava tan cansada després de la disco al corral que va decidir dormir allà mateix. Aquest matí, a la Forçuda li costava moure's, com si portés unes cadenes lligades a les potes. Llavors es va mirar les potes i... no en tenia! El seu cos s'havia convertit en una gelatina verdosa i de motxilla hi duia una closca! La Forçuda no s'ho creia. Com podia haver-se convertit en un cargol?\nVa donar una ullada dins la caseta mòbil que portava a l'esquena i va veure que allà, no hi faltava cap comoditat; un sofà de luxe tou com els núvols, una nevera plena de les millors delícies, inclós una biblioteca amb llibres com "Cargol i cargolina, un amor impossible" i "Cargola Superbruixa i la invasió dels llimacs".\nLa Forçuda no es creia que ja no posseís força descomunal i sobretot que fos tan lenta, molt més lenta que aquells mosquits que estan tan grassonets per culpa d'un excés de sang xuclada.\nBen mirat, dintre de la cargol-casa no s'hi estava gens malament, però la Forçuda necessitava fer esport, córrer... moure's. Per això va decidir anar cap a la biblioteca. Va mirar cap a l'estanteria de la F... "Falete, el més temut assassí de cargols", no aquest no era el que buscava, "Fisioterapeuta, un ofici amb futur", aquest tampoc, "Formiga i cargol, metamorfosi sobtada", aquest sí que ho era! Va fullejar aquest últim i hi va trobar un remei, una única esperança. El llibre deia, literalment, que l'única manera que tenia la Forçuda de tornar a ser una formiga era menjar una cirera nascuna en un xiprer i alhora ballar la dansa del ventre.\nDesprés de rumiar, se li va encendre la bombeta. Ella ja coneixia aquell xiprer, quan era\nuna larva l'utilitzava com a sac de boxeig i dalt de l'arbre una cirereta vermella com els llavis de la Blancaneu la mirava sempre desafiant. Però mai, mai, mai l'havia aconseguit fer caure. Com ho podria aconseguir ara?\nVa anar a buscar les seves amigues formigues al formiguer, però cap d'elles podia arribar o fer caure la cirereta de cap de les maneres. La Forçuda va demanar ajuda al cavall i a la vaca, fins i tot a les oques, però cap animal ho aconseguia. Estava massa amunt.\nLLavors va recordar la colla de castellers que havia vingut per la festa major i de que l'anxaneta, alçant la mà tocava el cel. Seguint aquesta estratègia va cridar a tots els cargols, que tenen una capacitat sorprenent per escalar i per mantenir-se a un lloc fix. Tots van formar un castell i a dalt de tot, la Forçuda alçava l'antena i estirant-la al màxim va poder agafar la cirera. No va resistir-se a fer-li un mos mentres es movia ballant la dansa del ventre, però ja se sap, un cargol ballant la dansa del ventre? Semblava més aviat un cargol borratxo, que es va anar convertint en la formigueta que era la Forçuda en realitat. Així la Forçuda se'n va adonar que la veritable força no és la d'un individu, sinó que la unió fa la força.\n6 de setembre del 2013\nTot el contingut históric és real, sinó, consultar a la viquipèdia.\nEn aquest pergamí deixo constància de les meves actes pels descendents, perquè puguin apreciar el que un bon rei -com jo- va fer a l'època en la que plovien granotes i encara no existia la tele en color, ni tan sols la de en blanc i negre.\nDiuen que sóc orgullós i cregut, però que voleu que us digui, si tenen enveja de que jo sóc el més bo i guapo dels reis que han existit, existeixen i existiran?? hahahaha\nTinc poder sobre tot el món, l'univers, sobre cada pedra que trepitgeu i cada sospir que sospireu. No vull ser presumit ni res per l'estil, però quina culpa en tinc jo de ser tant poderós?\nImagineu, com en sóc, d'important, que als pocs anys d'edat, vaig decidir canviar-me de nom. Em van batejar com a Venseslau, un nom llarg i complicat, que fins i tot ara em costa de pronunciar. Odiava el meu nom, per això me'l vaig canviar pel nom de Carles; molt més refinat i... reial. Sí, sí, sóc el famós Carles IV del Sacre Imperi Romanogermànic, llàstima que no sigui aquí al vostre costat per signar-vos un autògraf, deveu estar pensant. A mi també m'agradaria estar amb vosaltres, perquè m'encanta ser ovacionat i rebre floretes.\nCom??!! Que no em coneixieu???? Com pot ser això, quina pèssima educació!!... Intentaré no ofendre'm. Ehem,ehem... Continuaré la história... M'he casat quatre cops i he tingut 11 fills i imagineu com en sóc, d'egoista, que a dos d'ells els he anomenat Venseslau....\nEl fet és que els meus desitjos amorosos han canviat molt al llarg de la meva vida, però el desig de la meva vida sempre ha estat el mateix des de que m'arriba la memòria. Mireu, és que resulta, que... Ups, em fa vergonya confessar-ho, però és que des de petit que tinc una por terrible... una por terriblement terrible... a l'aigua!! Sí, sí, algun defecte havia de tenir, no, el rei dels vostres somnis? I com a cirereta del pastís resulta que Praga -la meva ciutat- és atravessada pel riu Moldava, molt cabalòs i, per mi, extremadament terrorífic. Se'm posen els pèls de gallina només d'imaginar-me les corrents lliscants d'aigua marró com el fang que arrossega. Brrrr... A més, com a rei, he d'anar d'un costat a un altre del riu i ho havia de fer mitjançant repugnants barquetes inestables que em removien l'estómac fins a fer-me vomitar.\nI el meu desig era, com no, construir un pont. El Pont de Carles, volia anomenar-lo; majestuós i esplèndid, que deixés bocabadat a tothom que el vegués. Tinc uns quants amics arquitectes, com el Jan i el Petter, amb qui, després de molt parlar-hi, vam decidir construir el meu estimat pont. Però no tot va ser tan fàcil com em pensava... Quan els arquitectes ja començaven a fer plànols, jo estava tranquil·lament dinant com a cap de taula a la taula presidencial del meu palau reial, amb la meva última dona Elisabet i els fills que la tenen com a mare; l'Anna, el Segimon, el Carles, la Margarida i.... emmm... de l'últim no me'n recordo. Resultava que la fleuma de la Margarida estava explicant no sé que de l'escola de que si hi havia una epidèmia de la peste o alguna cosa així, però la veritat es que estava més atent del meu estofat i la birra que no pas d'aquella mocosa amb nom de flor. Llavors va sonar la porta. Vaig haver d'aixecar-me de la cadira -cosa que em fa fer molta mandra-, treure'm el pitet i assentar-me al tron reial i esperar que passés el convidat. Qui va entrar era una bruixa, no, de veritat, era una bruixa, encorvada, vella, baixeta, amb una berruga gegant en un nas de ganxo. Portava els cabells tan bruts i amb nusos que no vaig saber definir de quin color eren. Es va apropar i vaig sentir la seva pudor a all i el seu alè m'ho va confirmar. La bruixeta lletja a matar em digué:\n-El Pont de Carles caurà a menys que sigui construït en seqüència capicua de números senars.\nMai he estat gaire bo en matèmatiques, i aquella bruixa ho devia saber al veure la meva cara de panoli. Va riure com... una bruixa, amb un riure més malèfic que el meu. I se'n va anar per on havia vingut deixant tot allò amb olor a all i les meves cames com gelatina.\nVaig contractar al millor matemàtic de la ciutat però no em va saber resoldre l'enigme de la maleïda bruixa. Sóc supersticiós, ho he d'admetre, a més aquella bruixa m'havia esgarrifat de veritat. Quan ja pensava que el món em queia a sobre, vaig decidir consultar a la meva filla, la Margarida, que pel que havia sentit un dia que em va venir a donar la tabarra, havia tret un deu de mates. La cosa va anar així:\n-Hola Rosella, que tal va tot?\n-Papa, em dic Margarida!\n-Al rei no se'l corregeix!!\n-Necessitaria la teva ajuda carinyo, em sabries dir una seqüència capicua de números senars?\n-Sí, papa, això ens ho ensenyen a la guarde.\nAixí va ser com gràcies a la meva filla Violeta, em... Pansida.... aii no! Margarida, vaig començar a construir el pont l'any 1357, el dia 9 del mes 7 a les 5.31 del matí.\nEl pont de pedra era fabulós i per coronar a la gran obra mestra vam construir moltes estàtues de sants a mida real. Una d'elles, la de Joan Nepomucè -el patró del país- té una llegenda, que diu que, qui el toca torna a Praga en una moment o altre de la seva vida. Aquesta llegenda ve de que, la meva filla amb nom de flor va explicar a tots els de palau que ella m'havia resolt el problema matemàtic. Em vaig posar furiós, tant, que em va agafar un atac de ràbia mentre creuava el pont, vaig agafar l'estàtua de Joan Nepomucè i la vaig llançar riu abaix. Vaig tornar capcot fins al palau amb la ràbia a punt d'explotar. L'endemà quan creuava el pont vaig veure que l'estàtua estava fixa, on era abans de que la llancés, sense ni una sola esquerda i amb la mateixa mirada que em deia: Què mires, estúpid? Me'n feia creus, però és cert, i quan em vaig atansar a la vora del pont i vaig mirar avall, intentant que no m'entrés vertigen, vaig veure a aquella bruixa que em va venir a veure a palau. Estava ajaguda a la riba i em va mirar. Em va somriure deixant a la vista quatre dents negres que em va semblar que li caurien al primer estornut, però no sé per què, però va ser un somriure que em va inspirar confiança, un somriure que em deia:\n-Gràcies a tu, al final tot ha anat bé.\nLlavors vaig desviar la mirada i vaig contemplar tot Praga, totes les casetes blanques amb la teulada ataronjada, el castell en el turonet del costat, i em vaig sentir, com mai m'havia sentit, orgullós de mi mateix i de la meva ciutat, Praga.\n7 de juliol del 2013\nSents les onades al xocar,\nsents la pau que a l'alba hi ha?\nLa primera papallona de la jornada,\nla més matinera i espavilada\nestèn les veles i alça el vol\nrumb al seu amic que sempre dorm,\nfins a cal mosquit,\nel qual l'espera davant la seva porta, eixerit.\nOlores la flaire que hi fa,\nolores el bon dinar?\nA casa del que té punxó,\nels dos amics devoren pol·len del més bo\ni comenten qui és el més bonic\nde tots els animals que han existit.\n-Potser és la papallona- digué la creguda,\n-Abans ho és la mona- deixà caure el del fibló.\nSents un xiuxiueig constant,\nsents els animalons xerrant?\n-Per saber-ne la resposta més món hauríem de voltar\ni així un llarg viatge els dos varen començar.\nA París, van trobar un flamenc majestuós\nperò amb el nas guerxo i que sempre anava coix.\nA Verona, uns cargols amb la closca lila\nque a l'estar a la ciutat de l'amor, deixaven rere seu un vel de saliva.\nPer molt que viatjaven, tots tenien defectes,\nO amb el bec tort, o amb les antenes gens rectes.\nOlores el shushi i les sopes russes,\nolores l'ànsia del parell que pels països salten com puces?\nNo troben la resposta a l'enigma,\nno saben qui és el més bonic del món,\nper això giren cua i passen per camins i ponts\nfins arribar a la seva terra estimada,\n-Si que anava errada!-diu la papallona.\n-No ho recordava tot tan preciós!-.l mosquit li acaba la frase.\nI és que, se n'adonaren de que de la seva vall animalons\neren tan o més macos que els de tots els móns.\n18 d'abril del 2013\nDiuen que és la meva imaginació, però jo no ho crec, i vosaltres??\nQuan el rellotge del campanar sona les 12, sempre trec el nas per la finestra, espio el que hi ha a l'altre costat. Al principi només es veu foscor, la negra nit que m'envolta. Però un cop la vista s'hi ha acostumat, començo a distingir ombres, en aquest moment és quan es veu la silueta d'un gran i magnífic vaixell, amb una vela esparracada, que amb prou feines s'aguanta dreta.\nLa primera vegada que vaig observar aquell vaixell, l'endemà al matí vaig anar-li a preguntar al vigilant del far si sabia de que es tracatava. Ell em va dir que no en sabia res. Aquesta mateixa resposta me la donava tothom a qui preguntava sobre aquest tema.\nPerò un dia, vaig armar-me de coratge, vaig agafar una llanterna i em vaig aventurar fins la platja, a esperar escoltar el toc de campana. Els meus pares no sabien que m'havia escapat, per això havia d'intentar no cridar l'atenció ni ser vist.\nJust al sentir el dotzè toc, una brisa marina s'alçà sobre mi i una olor a sal em tapà tot l'olfacte. El vaixell que fins aquell dia havia passat de llarg el port, es va girar en rumb a la platja del meu poble. Em va agafar un pànic terrible, i vaig tenir unes desesperades ganes de cridar: Mamaaa!!! Tinc por.... I de posar-me a plorar com un nadó.\nVaig restar immòbil, ajagut allà, mentres la sorra de la platja m'entrava per dins les sabates i el vent fred em feia insensibles les mans, que ja estaven liles, o per la por, o pel fred, o per una mica de tot.\nVaig decidir aixecar-me i dirigir-me a uns arbustos que hi havia allà a prop, un cop darrera d'aquests, vaig esperar sense respirar, i sense treure els ulls de sobre del vaixell que s'apropava...\nLlavors, el vaixell va embarcar, però no al port, sinò arran de platja, molt a prop de mi.\nEm vaig espavilar en anar fins darrera d'un matoll que tenia al costat. Allà vaig estar mitja hora, immòbil, sense que ningú en sortís, del vaixell, i quan ja pensava en tornar a casa, les portes del vaixell es van tancar soles i el vaixell se n'anà cap el mar d'on havia vingut, sense deixar cap rastre de les seves passes. Quan estava a la meva habitació, vaig estar pensant, sobre el misteriós vaixell. Cada dia, des de la finestra, observava si arribava el vaixell, però mai va tornar i ningú em va creure, fins i tot jo dubtava de la meva pròpia memòria. I vosaltres que creieu, creieu que realment era un vaixell sense tripulació?\n10 de gener del 2013\nHi havia una vegada, en un mar llunyà, una petita illa apartada de tot i de tothom on només hi havia un poble. Els habitants d’aquell poble, anomenats bingubengs, eren petits com un cigró. Per què?? Doncs perquè allà, en aquella illa, tot era minúscul. Els seus frondosos boscos estaven formats per gespa i fins i tot un gra de sorra de la platja, els feia caure.\nEls bingubengs només menjaven una cosa: LLIMONES. Ja que en aquella illa només hi havien llimones.\nLa llegenda deia que la primera llavor de llimona havia arribat un dia de pluja a la costa i els bingubengs l’havien trobada quan anaven a fer un banyet. Al principi, no sabien que era ni per a que servia, fins aleshores mai menjaven, només bevien aigua, i, és clar, estaven prims com escuradents. Van mirar i remirar aquella llavor, i al final la van deixar al terra, sense donar-li importància. Més tard, van veure com aquella petita llavor s’anava convertint en un alt llimoner, i després, van veure com creixien les llimones. Van tastar-les i encara que eren molt àcides els hi van encantar.\nVan estar molts anys alimentant-se de llimones, i fent-se grassonets, fins que un bon dia, una petita nena va dir:\n-Per què només mengem llimones??\nTots van obrir la boca per contestar, però ningú va dir res. Es van mirar desconcertats els uns els altres buscant una resposta, però no la van trobar.\n-Per què no mengem altres aliments??-va preguntar la nena estranyada.\nTots van obrir la boca altre cop per contestar, però ningú va dir res. Es van tornar a mirar desconcertats els uns els altres buscant una resposta, però com abans, no la van trobar.\nLLavors, l’alcalde del poble es va aclarar la veu i va contestar:\n-Perquè la primera llavor va arribar un dia de pluja…\n-Sí, sí, prou d’excuses, que la llegenda tots la sabem, però igual que aquesta llavor, potser al mar n’hi ha d’altres que no fan una fruita groga, sinò vermella, o verda, o lila, vés a saber…- va dir la nena tallant a l’alcalde i deixant amb un pam de nas a tots els habitants.\nAl poble hi va haver uns minuts de silenci, després dels quals, tothom va començar a parlar i a discutir sobre aquest tema, i amb aquestes reflexions se’n van anar cap a casa.\nL’endemà, tothom, sense posar-s’hi d’acord ni res per l’estil estava a la plaça del poble, amb el cap ple d’idees i un somriure d’orella a orella. Alguns portaven xarxes, d’altres fustes i d’altres teles, però tots portaven quelcom. Tothom volia posar-hi el seu gra d’arena.\nBarrejant tots els materials i totes les idees, van construir quatre preciosos vaixells, amb dos xarxes cadascun d’ells.\nAquella tarda van sortir a la mar els més valents, (i encara que sorprengui, la majoria eren dones), i els porugs que tenien una mica de por, es van quedar a les seves cases preparant el sopar o cuidant de la mainada.\nQuan a la nit, els vaixells van tornar, estaven plens de llavors de tots els colors i formes imaginables. Alguns encara no s’ho creien. Van plantar totes i cada una de les llavors, les quals es van convertir en alts i preciosos arbres.\nDe tant en tant els bingubengs sortien a la mar, il·lusionats i segurs de que tornarien amb un somriure ben ample dibuixat en el seu rostre i als seus braços un munt de futures fruites.\nAixí doncs, si un dia us trobeu una illa minúscula plena de fruites de tots colors, sabreu que és l’illa dels bingubengs.\n10 de juliol del 2013\nEm dic Mel i tinc set anys i mig. Visc a Vic al nº25 del carrer Major.\nTenia un problema molt greu, ja que l’endemà era Carnaval i encara no disposava de la disfressa, per això, al sortir de l’escola, vaig anar ràpida com el vent a la botiga de disfresses que estava a quatre carrers.\nA l’arribar, ja sabia de que em disfressaria, a l’escola vam acordar que aniriem de prínceps i princeses.\nA la botiga no hi havia cap client, només un dependent amb accent francès.\nDesprés de buscar amb la mirada i de dirigir-me cap els vestits de princeses, me’ls vaig mirar i remirar, però cap m’acabava de fer el pes.\nQuan ja girava cua per anar-me’n, el dependent em va aturar, dient-me:\n-“Si cap t’integgessa, tenim una peça única al maggatzem acabagga d’aggibar.\nPeggtanyia a la família ggeial de l’eggat mitjana”.-M’ho va dir convençut i segurament per això m’ho vaig creure. Vaig assentir amb el cap, i em vaig disposar a esperar a que tornés.\nQuan va tornar amb el vestit, em va semblar tan elegant i perfecte…\nVaig anar a emprovar-me’l a l’emprovador i quan ja el tenia posat vaig aclucar lentament els ulls, imaginant que era de la família “ggeial”, com hagués dit el dependent. Encara seguia als meus somnis quan sortia de l’emprovador. Però després d’obrir els ulls, encara estava dins de la meva imaginació.\nAmb la boca oberta vaig contemplar que estava en un balcó magnífic d’un palau color crema. Davant meu hi havia una munió de gent que m’aclamava i m’aplaudia. Fins aquell moment no me n’havia adonat de que al meu costat, un homenet petit i cepat deia un discurs llarg i complicat. Només vaig entendre: - Per això avui coronem a la reina Isabella II!!! Seguidament, una melodia de marxa de trompetes ho va invadir tot. Em van coronar amb una corona brillant i refinada. No vaig fer res per impedir-ho, simplement esperar amb nerviosisme i impaciència a estar sense públic per parlar amb l’homenet del meu costat. No em va aclararir gaire les idees, de fet, ni em va voler escoltar. Per això vaig decidir anar al poble medieval que s’estenia devant dels meus ulls.\nAl poblet, quan algú em veia, feia una reverència i se n’anava amb el cap cot, això m’intimidava. Per aquest motiu vaig dirigir-me cap un vell savi barbut, el qual ni tan sols va baixar la mirada.\nParlant amb ell, no em responia, només assentia, No va ser fins al final, després d’explicar-li tota la confusió, que em va respondre:\n-Si tu estàs aquí, ella està allí-m’ho va diir amb una veu ronca i desgastada.\nVaig tornar al castell reflexionant sobre les paraules del vell.\nA l’arribar, vaig atravessar els llargs i amples pasadissos que mai acabaven. Fins arribar a una immensa porta de fusta desgastada amb un rètol penjat: “Habitació de la reina Isabella II”. A l’entrar-hi, les cortines roses i taronges deixaven passar una llum t’enue i clara. A la paret hi havia un horari penjat, com si fos un calendari. Vaig fixar-me en que cada dia a les 8:00 anava a dormir. Se’m va acudir que possiblement avui també aniria a dormir a aquesta hora.\nAl mirar al rellotge, me’n vaig adonar que només faltaven 2 minuts per les 8 en punt. Per això vaig estirar-me al llit i seguidament, tancar els ulls. Les campanes van començar a sonar, però només en vaig escoltar 4, perquè a continuació, em trobava de nou a l’emprovador.\nMentre em posava la roba normal, per\nassegurar-me de que no havia estat un somni, vaig mirar un altre cop el rellotge, i, efectivament, eren les vuit.\nUn cop fora de l’emprovador, el dependent va dir-me:\n-Senyoggeta, se’l quegga?\nVaig assentir i seguidament vaig pagar-li els euros que valia el vestit.\nQuan ja sortia de la botiga, el dependent va riere dissimuladament i em va fer l’ullet.\nAlguna cosa em deia que ell ho sabia tot.\n26 de febrer del 2012\nConte dedicat al Pallars Sobirà i a tots els seus preciosos indrets.\nUn dia d’hivern, el fort vent d’orient, xocava contra les furioses i iròniques onades que amb ràbia espetegaven contra les roques.\nAixí va començar la meva història, la història del Gren Arenys, un gra d’arena de la platja que una nit el vent se’l va emportar fins el Pallars Sobirà.\nQuan em vaig despertar, vaig fer els ulls com unes taronges i em vaig pessigar, però no estava somiant. Em vaig girar i no vaig veure aigua del mar, sinò uns turistes amb el mapa al revès i parlant la llengua dels antípodes, al seu costat hi havia un gra-guia que quan li vaig preguntar on era, em va dir:\n-A l’avetosa del Gerdà de Sorpe, si vols més informació m’hauràs de pagar 5 euros.\nPerò tot el que vaig trobar a les butxaques va ser un miserable euro. Em va dir:\n-Amb aquests diners només et puc dir que el poble de Son és cap a l’esquerra.\nEm vaig arrossegar duran mil hores fins que vaig veure un munt de pèl. Vaig aixecar els ulls i vaig veure un ós.\nSóc molt “cagat”, em vaig pixar a sobre i vaig cridar com una nena. M’hauria agradat sortir cames ajudeu-me, però com que sóc un gra d’arena, no tinc cames! Vaig decidir anar fent tombarelles fins que vaig xocar amb la Tilda, un altre gra de la platja que un dia ja fa molt li va passar el mateix que a mi, però el vent l’havia portada al poble de Son, on tot és molt bonic.\nEm va fer de gra-guia i em va ensenyar l’església de són i el seu retaule. Tot era preciós però no tot eren flors i violes, ja que ni la Tilda ni jo podiem anar tranquilamente pel terra, perquè cada dos per tres ens quedàvem atrapats entre les esquerdes de les rajoles del terra.\nQuan vam sortir d’aquell laberint, la Tilda em va dur fins la llar on s’havia instal·lat. Estava a la quadra d’una casa molt acollidora.\nLa Tilda i jo ens hi vam quedar a viure.\nAixí, gràcies a un vent d’orient, un guia estafador i un ós ferotge, ara tinc una vida feliç amb la Tilda al Pallars Sobirà.\n19 de febrer del 2012\nCom no, avui, un altre cop el llarg i cansat dilluns…\nA cap nen ni nena li “encanta” el dilluns.\nEs podria dir que els dilluns no tot són flors i violes… I és que el cap de setmana passa en un tres i no res. Aquest cap de setmana m’ho he passat “pipa”. El dissabte, la meva família i jo vam anar al Camp Nou a veure jugar el Barça. Tots anàvem vestits amb l’uniforme culé.\nEl camp era gegantííííííííssim, era gran com tot Castelldefels i tot i així estava ple de gom a gom, alla dins, a la grada, ja no hi cabia ni una petita formiga! Hi havia molt ambient, la gent cridava i insultava a l’àrbitre quan no marcava alguna falta i coses per l’estil, i clar, jo no volia ser menys, quan la gent reclamava, jo també, i així, el joc del\nmirall que jugàvem a infantil havia donat el seu fruit.\nVa ser molt divertit i m’ho vaig passar molt bé, però vaig trobar a faltar les repeticions que surten per la televisió quan estic al sofà ben còmode i calentó. Ja que sempre feien gols quan em girava per preguntar quelcom als de darrera… Això em fa treure de polleguera!!!! El que sí que em va fer treure foc pels queixals va ser que vam arribar a misses dites i a l’arribar ja havien fet un gol. Per sort, va guanyar el Barça.\nAl tornar al cotxe, vam començar a fer petar la xerrada, i tothom em feia pagar els plats trencats respecte al tema d’haver arribat tard. Jo només m’havia deixat les claus\ncom aquell que es deixa la jaqueta…\nQui ho hagués dit, què d'un il·lustre sabater, en pogués arribar a sortir jo?\nAmb l’elegància que tenen les refinades\nsabates de taló, amb la senzillesa que tenen les modernes botes, jo, havia de ser ni més ni menys que una …bota de muntanya!!\nEncara que el pobre i humil sabater em va treballar amb paciència, no vaig quedar gaire maco, possiblement per això no en van fer cap còpia per comercialitzar-me, és a dir sóc ÚNIC!!\nPer pena, van decidir no tirar-me a les escombraries i portar-me a una botiga esportiva que hi havia a la cantonada: El Decathlon.\nDesprés d’estar molts dies esperant,mentre tots els meus companys anaven marxant i ja pensava que m’hi quedaria eternament, un mal dia d’hivern (nevava!!) va arribar una parella que venien amb molta presssa i potser per això em van agafar a mi i no a les *botes roses* del costat\n(per cert, la bota més guapa que havia vist mai).\nUn cop a caixa,la dependenta gordeta i amb una piga grossa com un gomet al nas em va embolicar amb un paper de colors (vaig acabar marejat) i un cop a casa, em van guardar al racó més brut i solitari de la casa. Encara que no sabia on estava exactament (perquè no veia res) vaig saber com era el lloc on em trobava perquè sóc al·lèrgic a la pols i no parava de tossir (se’m descordaven els cordons).\nEl que jo no sabia, era que després d’un parell de dies d’estar sol com un mussol, seria el\nregal d’aniversari d’una nena d’aproximadament uns vuit anys.\nQuan va obrir el regal, la nena va fer uns ulls\ncom unes taronges i va dir: “no m’agraden”, (no m’estranya, amb les brillants i resplendents botes de la “Hello Kitty” que portava…\nEls pares van dir que ells no m’havien agafat, sinò que havien agafat uns *botins roses* i que tota la culpa era de la dependenta.\nPer aquest motiu vaig passar a\nser patrimoni del germà gran de la nena de vuit anys, que casualment (i per sort) feia el mateix número. Aquell nen era molt despistat i sapastrot, però em tractava amb cura i afecte.\nDesprés d’un parell de setmanes del tràgic incident de l’aniversari, els pares van tornar al Decathlon per comprar el REAL REGAL per l’aniversari de la seva filla. I sabeu quin va ser el regal?!.... Les *botes roses* que estaven al meu costat!! Sí, aquelles tan guapes….\nA hores d’ara he anat a moltes excursions. De fet, ara estic a la motxilla perquè la setmana que ve (d’aquí dos dies) aniré de convivències a Esterri d’Àneu, estic súper il·lusionat!\nLa meva vida d’excursionista és molt emocionant i apassionant, i ja espero amb ànsia i els cordills creuats la pròxima sortida!\n20 d'abril del 2012\nMirtia (Mart), 1 d'octubre de 2.027\nSóc la Martiatrella,la teva cosineta.\nAvui,ja fa cinc anys que vas marxar a la Terra i volia saber que tal estàs i com et va tot. També explicar-te que va passant per aquí.\nLa tieta Múrtix està encantada amb el transbordador espaial que li vas regalar abans d'anar-te'n.Fa dos gamòlegs m'ha enviat un holograma des de Saturn i fa només cinc lírids,el tiet Loris m'ha dit que ja estava a Plutó.\nHauries de comprar-te'n un,així podries visitar-nos de tant en tant.\nLa veritat és que tots et trobem a faltar,en especial la teva germaneta Cori(que per cert,està molt gran ,ni la reconeixeries).Cada dia em pregunta coses sobre tu;jo li explico les nostres anècdotes,com quan et vas rentar les dents amb gel per equivocació o quan vam haver de fer un massatge als peus del profe, per haver encès l'alarma d'incendis i així saltar-nos la teleadquisició d'algebrologia. M'en recordo de tot allò com si fos ahir.\nTambé volia preguntar-te com et camufles amb la teva pell lila i si ja coneixes a molta gent.\nPD: Pots enviar-me la contestació a través del correu espacial (mira-ho a internet si no saps on està la central).\n-Conte pels alumnes de l'escola Monalco, a Igualada-\nHi havia una vegada, quatre porquets que vivien al bosc amb la seva mare.\nUn dia, van decidir que anirien a viure a la ciutat més propera perquè tenien moltes ganes d’anar a l’escola.\nPer això van comprar-se un piset al centre d’Igualada i van començar l’escola.\nEls cinc porquets estaven molt contents, perquè allà van fer molts amics. Van conèixer a la Caputxeta Vermella, a la Ventafocs i al Patufet.\nPerò els quatre porquets estaven molt preocupats, perquè no entenien per què el pati de l’escola sempre estava ple de plàstics i tampoc per què els carrers sempre estaven tant bruts.\nUn dia, es van posar d’acord amb tota la classe i van decidir que netejarien la ciutat i animarien a tots els nens a contribuïr a fer un món més net.\nL’endemà, cada porquet va portar una bossa de de diferent color.\nI a cada una de les bosses hi van tirar un material diferent.\nEl porquet més gran, va portar una bossa blava, on hi van tirar el PAPER I CARTRÓ.\nEl segon porquet, va portar una bossa groga, on hi van tirar els ENVASOS.\nEl tercer porquet, va portar una bossa verda, on hi van tirar el VIDRE.\nI el porquet més petitó, va portar una bossa marró, on hi van tirar la MATÈRIA ORGÀNICA.\nTots els nens de l’escola van ajudar als porquets i als seus amics a recollir la brossa del pati i del carrer.\nLa Caputxeta Vermella i el Patufet, que dibuixaven molt bé i que feien molt bona lletra, van fer uns cartells molt macos que van penjar per l’escola explicant la importància del reciclatge.\nDurant una setmana, a l’escola hi havia un munt de nens, nenes, porquets, caputxetes, patufets i ventafocs netejant l’escola.\nI al final, tot va quedar molt net.\nEls professors estaven molt contents, però els que més ho van notar van ser els alumnes de l’escola, que se’n van adonar que tota la feina que havien fet al netejar-la, tenia la seva recompensa. I també se’n van adonar que perquè tot segueixi tant net, l’únic que havien de fer era no embrutar i tirar cada deixalla al lloc corresponent.\nPer això van escriure aquest conte, perquè tots els nens que l’escoltin, com vosaltres, s’animin i vulguin ajudar a reciclar i a fer que el planeta Terra segueixi sent verd i net.\n4 de novembre del 2012\nM. Pomés 21 d’octubre de 2012 a les 6:19\nm'han agradat força els teus contes!!\n"Els bingubengs" és el meu preferit però m'ha fet riure molt l'"Autobiografia d'unes botes de muntanya"! Ha, ha, ha! he trobat expressions i frases fetes que mai n'havia vist com "no tot són flors i violes". Estan molt bé, continua així!\nL'últim que et dic, és que revisis l'ortografia, he trobat algunes faltes i barbarismes, però això és el de menys!\nEspero poder llegir més contes aviat! Un petó Maria :)\nCarla Fernández López 25 de juliol de 2013 a les 12:38\nHola maria ja sé que és dificil i es tarde una mica peró quan penjaràs unn altre conte ed que estic inpacient per llegir-ne un de nou\nGràcies per comentar!! Les vostres peticions i opinions fan aquest blog encara més maravellós:)\nCompte d'Instagram recent nascut:3


Oferta de treball de Consultor/a sènior CO2 i NetZero. - Manlleu - Borsa de Treball d'Osona\nFeina de Consultor/a sènior CO2 i NetZero.\nConsultor/a sènior CO2 i NetZero.\nOferta de treball d'Osona nº 99808\nActualment busquem un/a Consultor/a sènior per donar suport la nostra creixent oferta de serveis de gestió de carboni i Energia. La seva funció estarà orientada a implementar anàlisis potents i àgils per generar informació per al disseny i la implementació d´estratègies d´acció climàtica basades en la ciència i el Net Zero. Les àrees d´enfocament inclouran l´anàlisi de dades de sostenibilitat, la quantificació de les petjades de carboni, el desenvolupament d´anàlisi de riscos climàtics (TCFD), l´establiment d´objectius basats en ciència (SBTi), la definició i implantació d´estratègies Net Zero i informes de valoració de l´acompliment per part dels seus grups d´interès (per exemple, CDP, DJSI).\nEls projectes i clients abastaran múltiples sectors, que van des de companyies cotitzades en l´IBEX-35 fins marques boutique, i que requereixen el compromís amb els clients i els seus proveïdors a tot el món.\n✓ Realitzar de forma independent investigacions relacionades amb el projecte, recopilar i analitzar dades i interactuar amb una àmplia varietat de parts interessades.\n✓ Crear lliurables dinàmics i innovadors basats en anàlisi, inclosos panells, fulls de càlcul i informes.\n✓ Donar suport a consultors sènior en el desenvolupament empresarial, inclosa la redacció de propostes, i en el desenvolupament de plans de treball, cronogrames i pressupostos per al lliurament de projectes de clients.\n✓ Lliurar les tasques a temps i dins del pressupost i ajudar els responsables de projecte a garantir que els projectes es desenvolupin segons els objectius i terminis.\n✓ Treballar en diversos projectes a el mateix temps, generalment per a diferents clients sobre diferents temes.\n✓ Ser part d´equips globals de prestació de serveis de Gestió de carboni i Energia amb persones en diferents oficines i zones horàries.\n▪ 2-4 anys d´experiència en el lliurament de projectes de gestió de carboni, ja sigui en l´empresa o en un entorn de consultoria.\n▪ Títol universitari en Empresarials, Economia, Ciències Ambientals o Enginyeria.\n▪ Es valorarà Màster o Postgrau en l´àmbit del canvi climàtic, anàlisi de dades o planificació estratègica.\n▪ Coneixement i experiència substancial en l´aplicació d´estàndards crítics de comptabilitat, informes i establiment d´objectius, especialment GHG Protocol, SBTi i/o TCFD.\n▪ Nivell avançat en l´ús d´eines de modelatge i manipulació de dades, amb experiència demostrada en anàlisi de grans conjunts de dades i capacitat provada per analitzar, interpretar i comunicar les troballes (es requereix coneixement intermedi d´Excel).\n▪ Fortes habilitats de comunicació i consultoria.\n▪ Idiomes: català (C1), castellà (C1) i anglès (C1).\n▪ Gestió eficaç de el temps i habilitats organitzatives. Capacitat per respondre positivament a la pressió i adoptar un enfocament flexible per a un entorn de treball dinàmic, canviant i en ràpid moviment.\n▪ Presència professional amb capacitat per a establir ràpidament credibilitat personal i demostrar experiència.\n▪ Capaç de treballar en equips virtuals en diferents zones horàries.\n▪ Formar part d´una organització que treballa per aconseguir un món més sostenible.\n▪ Incorporació immediata (teletreball).\n▪ Participació en projectes d’iniciativa social.\n▪ Oportunitats internacionals i xarxa de contactes global.\n▪ 4 setmanes de jornada intensiva (de 8h a 15h) a l´estiu.\n▪ Contracte 6+6 amb possibilitats d’estabilitat.\n▪ Lloc de treball: Oficina de Manlleu o Barcelona.\n▪ Retribució negociable segons expertesa aportada per la persona candidata.\nVacant de Consultor/a sènior CO2 i NetZero. a Manlleu que publica l'empresa ANTHESIS LAVOLA


Els Premis Culturàlia reivindiquen més passió per la cultura en el seu 20è aniversari\nDilluns, 27 Novembre 2017 14:16\nFoto de grup dels cinc guardonats. Laia Pedrós\nEl Teatre Ateneu de Tàrrega es va omplir de gom a gom el passat 25 de novembre a la nit en la gala de lliurament dels XX Premis Culturàlia, unes distincions que atorga el Centre Cultural de la ciutat a persones i entitats que destaquen per la seva contribució al territori. El director dels premis, Antoni Palou, va explicar que “en aquests 20 anys hem lliurat 100 guardons a persones i entitats que destaquen pels seus valors socials i culturals i que amb aquests ajuden el país a tirar endavant”. Palou va reivindicar “més velocitat, més estima i més passió per la cultura”. En aquest sentit, l’escenari estava decorat amb l’arbre de la cultura, ideat per l’escenògraf Llorenç Corbella, del qual sortien unes branques que simbolitzaven les diferents arts així com un fruit, el 20 en forma de senyal de prohibició per l’alegria del 20è aniversari dels Culturàlia però com mostra de reivindicació del poc suport que rep la cultura i que es veu obligada a circular a aquesta velocitat. El president del Centre Cultural, Pep Vall, va apuntar que “amb els Culturàlia recuperem valors com la cooperació i la solidaritat”.\nUn dels moments més emotius i aclamats de la nit va ser quan es va lliurar el guardó intercomarcal a títol pòstum al filòleg i professor de la UdL, Joaquim Capdevila, que va morir als 50 anys el passat mes de setembre. Van recollir el premi la seva vídua Sònia Rubió i el rector de la UdL, Roberto Fernández. La seva vídua va explicar que “la família ens sentim orfes per la seva pèrdua però un premi com aquest ens reconforta i ens fa sentir més orgullosos d’haver estimat a una persona de la seva categoria”. Per la seva banda, Fernández va recordar les seves tres passions: “la terra, la investigació i la docència” i va elogiar la seva forma de treballar “rigorosa i objectiva amb la qual reclamava el mètode científic per poder entendre el país i saber com afrontar el futur”.\nLa periodista de Catalunya Ràdio Carme Clèries va rebre el guardó de Targarí fora vila. En el seu discurs va assegurar que aquest reconeixement li feia molta il·lusió perquè “me’l donen a casa” i va revelar que el seu treball és un “gran privilegi ja que puc viure des de primera línia els difícils moments que viu el país” encara que va reconèixer que “tot i ser molt apassionant, no és fàcil ser objectiu”.\nEls Premis Culturàlia també van reconèixer en la seva 20a edició al músic local Ramon Andreu amb el guardó a l’artista. Andreu va assegurar que “en els últims anys s’ha socialitzat l’aprenentatge de la música però a nivell professional hi ha poca oferta”. Amb tot, Andreu va posar en valor “la llarga tradició musical de Tàrrega”.\nEl Museu de Guimerà-Vallsanta, que exhibeix peces arqueològiques del monestir de Vallsanta i té un espai dedicat a l’obra de Francesc Charles Pardell, va rebre el guardó comarcal. El president de l’Associació Guimera.info (entitat que gestiona l’equipament cultural), Pasqual Prous, va explicar que “el projecte del museu va néixer el 2006 de la mà de l’entitat per tal de promoure i difondre el patrimoni de Guimerà i la Vall del Corb “.\nFinalment, Creu Roja Tàrrega, que va néixer el 1976, va ser premiada amb el guardó a l’entitat. El seu president, Miguel Ángel Mingote, va dir que recollia el premi en nom dels voluntaris que treballen a favor dels col·lectius més desfavorits. Mingote va distribuir els usuaris atesos en tres sectors: persones més vulnerables, infants i joves i gent gran i va dir que l’any passat van atendre 600 persones a la ciutat.\nLa gala, d’accés lliure, va ser amena i àgil, amb audiovisuals que il·lustraven els mèrits dels premiats, que van rebre una figura de bronze realitzada per l’artista de la forja Josep Castellana. La presentació va anar a càrrec de Carolina Tebé, comunicadora audiovisual, i Llorenç Corbella, que també es va encarregar de l’escenografia. Els joves integrants del grup local Diga’ls-Hi Inquiets van amenitzar la gala amb música a ritme de xaranga. L’alcaldessa de Tàrrega, Rosa Maria Perelló, no va assistir a l’acte per motius personals i l’encarregada de tancar la gala va ser la presidenta del Parlament, Carme Forcadell, molt aclamada pels assistents. Cal destacar que a primera fila hi havia unes butaques buides amb un llaç groc en record dels consellers i presidents de ANC i Òmnium Cultural que es troben a la presó.\nA part del Centre Cultural, participen també en l’organització dels Premis Culturàlia l’ajuntament de Tàrrega, el consell de l’Urgell i la Cambra de Comerç de Tàrrega.\nLlegit 50 vegades\nMés en aquesta categoria: « Els Mossos detenen dos veïns de Tàrrega per tràfic de cocaïna a Agramunt\tTàrrega obre la convocatòria per optar als nous ajuts destinats a microempreses de caire social »\n17-11-2015 Llegit:2520 Tàrrega


Mostra Teatre Barcelona – Teatre del Raval\nLa Mostra de Teatre de Barcelona és un projecte sociocultural i artístic que es va iniciar l’any 1995, amb Empar López (Actriu i directora catalana) com ànima del projecte i organitzada per Artípolis Associació Cultural, amb la voluntat de facilitar als actors, autors i directors la promoció dels seus espectacles dins del panorama teatral del nostre país.\nLa Mostra és una plataforma necessària pels professionals del sector i les companyies que volen projectar-se professionalment, des de la voluntat de protegir els espectacles de creació pròpia i afavorir la recerca de nous llenguatges.\nEn cada edició els espectacles seleccionats es representen al Teatre del Raval, que després acull l’espectacle guanyador dins de la seva programació estable.\nL’MTB gaudeix del recolzament de la Generalitat de Catalunya-Departament de Cultura, l’Institut de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona i altres entitats com l’Associació d’Actors i Directors Professionals de Catalunya, Estudi Karloff i l’Institut de Teatre. Mitjans de tant prestigi com El Periódico, Catalunya Ràdio, Ràdio Nacional-Ràdio 4, Recomana.cat, Teatralnet, TeareBarcelona o Betevé – Barcelona Televisió, fan un seguiment puntual del decurs de la Mostra, en la seva condició de patrocinadors i col·laboradors.\nLa Mostra també gaudeix de la col·laboració de personalitats del món de la cultura, la política i l’empresa que volen, amb la seva presència al Comitè d’Honor o com a membres del jurat, recolzar aquest esdeveniment cultural.\n24ª Mostra: “Fuga”, “Elles #cosasdechicas”


A terres lluntanes\n"A terres lluntanes"\nLa sirena sonà tres vegades, commovent la tranquilitat del moll i anunciant l’imminent eixida del barco. Era un adeu mecànic i fret, un adeu ple de cloixents sorolls, i d’aigües mossegades per les descomunals hèlices d’acer.\nSobre la superfície espillada de l’aigua, les gavines rebolicades dibuixaven son bollir duplicant-se en trencats reflexos, irritades potser pel desagradable torrent de sons. El brut remolcador començà la tasca, i qual menut jagant ple d’amagats poders, casi sense esforç alluntà del moll el gran transatlàntic.\nLa multitut allí reunida agitava els mocadors despedint als viagers, mentres que en la coberta, uns centenars de braços es movien en l’aire corresponent als distints gests de tristor o d’alegria, oferint l’adeu últim a persones a les que potser jamai tornarien a vore.\nRecolzada en la barana de popa i un tant apartada dels demés passagers, una dòna jove oferia silenciosa despedida ad algú perdut entre la gentada. Sa ma oscilava desllanguida, en tant que sense reserva, unes llàgrimes esvaraven per ses galtes...\nEn l’extrem del moll i també un tant alluntat de la gent, un vell pulcre de cabells blancs i encorbada figura, observava abstret l’escena sense encertar a descobrir el destinatari d’aquell adeu, i en son cansat cervell els recorts feen aparéixer imàgens similars succeïdes molt anys en arrere.\nL’enorme hèliç seguia batent l’aigua i alçant riuades de bromera. El barco enfilà la boca del port encara ajudat per l’aparentment fràgil barquet, negre i saltador. La partida es consumava.\nGran part del personal reunit en el moll escomençà a desfilar per l’ampla avinguda d'accés, després de dirigir una última mirada al barco a cada volta més lluntà. Els viagers ara resultaven indistinguibles a causa de la distància, més que vore’s s’endevinaven, no obstant, en la ment del vell encara es mantenia clarament la visió commovedora d’aquells ulls, que abans observara arrasats en llàgrimes.\nAlgú, en passar junt ad ell deixà oir part d’un comentari:\n-Puix be, ya se’n ha anat... ¿Veus?. Hui ací i demà en terres lluntanes.\nNingú respongué a la frase, pero la sola menció d’aquelles lluntanes terres portaren a la ment del vell una atra reflexió:\n“No existix de veritat un país lluntà. No, no ho crec. Només és lluntà un punt quan d’ell és impossible tornar”.\nPer això ell encara estava esperant.\nAguardava sense impaciència en la resignació que produïx la disposició a una llarga espera, sabent casi impossible conseguir vore de nou a qui un dia es va absentar, esperant sense esperança... Pero així i tot, encara els dies de trànsit internacional acodia fidel a la seua cita. Observava als que arribaven i als que mamprenien la marcha, a tota l’abigarrada multitut que en el moll es juntava, i quan com hui, descobria uns ulls femenins humits per les llàgrimes pensava en aquells ulls que un dia lluntà també ploraren per ell.\n¿Per qué no hauria tornat?. ¿Qué seria d’ella?. ¿S’hauria mort?...\nDavant d’este pensament un tremolí recorregué s’esquena, i en gran esforç intentà borrar de la ment tan funesta idea. ¡No!. No podia haver mort, estava segur de que ella encara vivia. Vivia i deuria seguir vivint per molts anys, encara que fora llunt d’ell. Aixina deuria continuar, ya que si per qualsevol circumstància arribara a saber lo contrari ya res tindria alicient en sa vida de vell solitari.\n¡Qué alié estava en aquell temps feliç de pensar en el gir que hauria de prendre sa vida!... ¡Quantes ilusions fetes!. ¡Quants proyectes embastats a miges, junt a qui el va fer sentir-se l’home més venturós del món!.\nDesfilaven davant d’ell com si foren escenes de velles películes en blanc i negre, els moments de ventura que els dos forjaren, en l'imaginació dels anys jóvens...\nRecordava el primer encontre a l’eixida del treball, aquella malaïda timidea casi insuperable al parlar-li per primera vegada, els dubtes d’ella en acceptar-lo, la felicitat dels primers mesos... Les esperes en el cantó, els llarcs passejos per la ciutat en busca de placetes recollides i carrers amagats en un desig de relativa intimitat... Els primers proyectes sempre expressats en vehemència, encara sabent que sa molta joventut fea inevitable l’espera... Junt a la ventura de vore-la el reproche de la tardança, la suau exigència de puntualitat en el fi de permanéixer més temps junts... La satisfacció intima de saber-se envejat per un ample grup d’amics...\nDe sobte es va fer patent la realitat d’una dependència familiar, l’inesperada necessitat d'absentar-se, l’indesijat viage ad un atre país. La despedida... Encara sonaven als seus oïts les repetides promeses d’amor, els juraments de fidelitat fins que de nou es trobaren, i per últim, l’escena en el port tan similar a la que hui presenciara, i aquelles beneïdes llàgrimes que també brollaren dels seus ulls...\nEls primers mesos d'absència foren dolorosos ya que les notícies li arribaven de tart en tart. Li contava que també tenien problemes en aquelles terres i estava segura de que a la fi sos pares decidirien tornar. ¿Pero quan?. No ho sabia, per mes que algo intern li fera pensar que seria pronte. Ella al menys així estava desijant que succeïra.\nSeguia passant el temps, i a voltes pareixia que el regrés estava de veres pròxim... ¡Quina felicitat si aixina fora!... I continuava en la espera. Cada dia desfullava el calendari i contava els mesos, sempre cap avant, pregant-li al cel per a que el temps passara lo més ràpidament possible.\nI el temps no es detingué.\n¿Quant hauria ya passat?. No ho sabia. Molt. Tant que li fea mal contar-ho, pero recordava les antigues escenes i confiava en que encara tenia que tornar al seu costat, a pesar de la correspondència tallada i a pesar del silenci de tants anys. Sense saber per qué, alguna cosa li dia que el regrés es produiria quan manco ho esperara. ¿Seria aquella idea fixa la que el mantenia viu?. Possiblement. Per això tots els dies acodia fidel a la cita esperant el moment de vore-la aparéixer...\nLa vesprada declinava. El sol en l'ocàs tenyia de purpura l'horisó. Algunes llums començaven a encendre’s prematurament en els menuts barquets nugats al moll de ponent. Un poc més allà en el club nàutic, un bosc de màstils es difuminava cada volta més imprecís sobre el gris del cel que tardaria no gens en ser totalment negre.\nLa brisa un tant molesta feu recordar al vell que per hui havia acabat l’espera. S’estirà quant li permeteren els anys dispost a mamprendre el camí de regrés a casa. Abans d’abandonar el port encara dirigí la mirada a la bocana ara solitària, i després, en pas cansat inicià la marcha cap a l’eixida del recint.\nFora de l’espai portuari, en la ciutat, la vida bollia en son ritme acostumat. Cents de vehículs discorrien veloços per la calçada mentres milers de persones desfilaven en la pressa insana a que obliga la civilisació. El vell creuà el carrer abstret en sos pensaments sense posar atenció a les llums del semàfor. Oï un crit eixit d’algun lloc pròxim, l'esvarós soroll d’una frenada, i va sentir sobre ell una força descomunal que l'espentava cap a terra...\nPoc després l'ambulància iniciava una desenfrenada carrera esquivant vehículs mentres fea sonar la sirena, en tant que en son interior s’atenia desesperadament a un vell agonisant víctima de la civilisació.\nEn l’hospital continuaren les presses del personal que s’afanyava per salvar-lo. No sentia cap dolor ni s’inquietà quan li conectaren tots aquells tubos i aparats. Tan sols sentí un poc de vergonya en notar com el despullaven de tota la roba, abans d’absumir-se en aquella espècie de somi.\nL’equip no es donava un minut de respir en la lluita per intentar salvar a l’home. Dits hàbils l’exploraven al temps que menudes i fredes ferramentes treballaven en un cos que li pareixia a cada volta menys seu. Una sensació plàcida li anava sumint més i més en l'inconsciència. Minuts després en un moment lúcit del moribunt, el mege no pogué comprendre el significat d’aquelles últimes paraules:\n- Quan vinga, diga-li... que no m’espere. Que yo sí he anat... a terres lluntanes.


Qui divideix Catalunya - Diari de Girona\nQui divideix Catalunya\nxavier domènech 04.01.2018 | 00:13\nQui divideix Catalunya Diari de Girona\nL'unionisme acusa sovint l'independentisme de dividir Catalunya, però són unionistes els que dibuixen un mapa que parteix Catalunya en dos territoris independents per raons ideològiques. La idea de crear dues comunitats autònomes diferents, segons els resultats electorals, ha sorgit de ments unionistes i s'ha traduït en un invent anomenat Tabàrnia, a partir de les primeres lletres de Tarragona i Barcelona, on les àrees metropolitanes es decanten des de fa anys pels partits d'obediència espanyola. Segons aquestes ments il·luminades, el país anomenat Catalunya es reduiria a les comarques i fragments de comarca on guanyen els partits d'obediència catalana. La resta deixaria de formar-ne part i passaria a ser un altre país, amb un altre nom. Hi insistim: qui són, per tant, els que volen dividir Catalunya?\nA més a més, el mapa que circula aquests dies es permet algunes llibertats absents de qualsevol rigor, i incorpora a Tabàrnia municipis on la victòria independentista a les eleccions de la setmana passada ha estat aclaparadora, com ara Manresa, que inclou al «Bages espanyol». També s'apropia indegudament comarques senceres. Quan es mira un mapa de municipis acolorit segons el resultat electoral es veu de seguida que el color de Ciutadans ocupa molt poca superfície, moltíssima menys que Tabàrnia. Però tampoc no calia esperar gaire finor acadèmica ni gaire honestedat intel·lectual de qui s'atreveix a trencar Catalunya en dos trossos, el tros dels meus i el tros dels altres.\nAlgú s'imagina quina seria la reacció si en alguna taverna independentista es dibuixés un mapa per excloure de Catalu-nya els territoris que voten unionista? Què dirien els que ara celebren l'invent de Tabàrnia i el defensen amb l'argument que incita a la reflexió i posa l'independentisme davant les seves contradiccions? Dirien que confirma la tesi que el procés divideix els catalans i en vol excloure els que no hi combreguen.\nO es creu en Catalunya com un sol país o no s'hi creu. Un mapa com el de Tabàrnia fa sospitar que els seus autors no hi creuen gaire. Aquesta és una qüestió que el catalanisme, en les seves diferents gradacions, de l'autonomisme a l'independentisme, sempre ha considerat fora de discussió, gairebé sagrada. No sembla que passi el mateix amb el centralisme espanyol, que en temps de Franco va voler assignar Lleida a la regió d'Aragó, per allò de la hidrografia de l'Ebre.


La Generalitat i Naut Aran recorren la sentència contra el telecabina de Baqueira - Baqueira Beret\nLa Generalitat i Naut Aran recorren la sentència contra el telecabina de Baqueira\nTant el departament de Política Territorial com l'ajuntament de Naut Aran han presentat recursos de cassació davant del Tribunal Suprem per defensar l'actuació de la Comissió d'Urbanisme a l'hora d'aprovar el pla especial del remuntador de Baqueira. La conselleria va indicar que pretén "defensar la validesa de la figura del pla especial" a l'hora d'establir infraestructures i argumentarà que resulta difícil incloure un remuntador d'una estació d'esquí en un pla general de mobilitat, com apunta la sentència.\nDos anys després de l'aprovació del pla especial, el consistori va acordar una modificació d'aquest document per substituir la proposta de telecadira original pel telecabina que hi ha actualment a Ruda. Aquest text normatiu, encara en vigor, també és objecte d'un recurs de la comunitat de propietaris de l'edifici Port de la Bonaigua. L'alcalde de Naut Aran, César Ruiz-Canela (CDA), considera que la sentència del passat mes de setembre "no afectarà el funcionament del telecabina aquest any, perquè anul·la un pla que mai es va arribar a executar", a favor del document aprovat dos anys després. El consistori ja va demanar l'arxivament del procés per aquest motiu, cosa que va rebutjar el TSJC. En la sentència del passat mes de setembre, el tribunal assenyala que "és procedent declarar la nul·litat radical i de ple dret del pla del remuntador de Baqueira.\n"Que la promotora de Ruda ofereixi tants diners a canvi de retirar els càrrecs, demostra fins a quin punt la corrupció està arrelada a la nostra classe política i empresarial. Això només té un nom: Corrupció i Obstrucció a la Justícia"


Markos Goikolea - Teatre Barcelona\nLlicenciat en Comunicació Audiovisual i aficionat al teatre. He estudiat teatre físic i escrit diverses peces de teatre.\nActualment treballo en una agència de publicitat i col·laboro com a agitador al Teatre Lliure.\nLa Sala Hiroshima inaugura temporada amb aquesta interessant proposta que revisita la figura d’Arlequí, el criat més popular de la Commedia Dell’Art. Partint de la corporalitat pròpia del personatge, Ginevra Panzetti i Enrico Ticconi el porten a la contemporaneïtat a través d’una coreografia gestual tan inquietant com hipnòtica. Arlequí es presenta com un diable grotesc amb aires de bufó. A partir de la hiperexpresivitat d’aquesta figura, viatgem des de l’alegria al drama en un gènere teatral que es basava en la improvisació sobre certs trames i personatges arquetípics associats a diferents patrons de moviment. En aquesta proposta, no obstant això, lluny de treballar la improvisació construeixen seqüències de moviments repetitius i a vegades simètrics amb summa precisió i fluïdesa, creant […]\nUn clàssic accelerat\nAquesta adaptació del clàssic literari de La Plaça del Diamant de Mercè Rodoreda explica la història del seu protagonista, La Colometa, abans, durant i després de la guerra civil espanyola. Es tracta d’un retrat històric de la Barcelona d’aquells anys i del paper de la dona en una societat tan condicionada pels esdeveniments històrics que es van donar. Paco Mir ha optat per fer un muntatge amb un ritme especialment frenètic. Gràcies a una escenografia basada en projeccions aconsegueix que l’adaptació teatral es desprengui del pes que la literatura sol tenir quan s’emporta a escena. D’aquesta manera, l’obra es presenta com una coreografia escènica on, malgrat comptar amb alguns moments més baixos, s’aconsegueix mantenir un ritme acceptable. El pas del […]\nEl personatge que Miguel Delibes va escriure fa més de cinquanta anys i que Lola Herrera porta interpretant gairebé quaranta és un retrat de la dona provinciana dels anys seixanta. Sobre l’escenari, Carmen Sotillo vela el cadàver del seu marit en un soliloqui que li permet sincerar-se mostrant els seus anhels, pors i frustracions. Una dona que a més de complir amb el model imposat de feminitat també el defensa, sent així víctima i guardià al mateix temps d’una societat panòptica que castiga a les dones amb un sentiment de culpa constant. L’autor parteix d’aquesta situació per introduir tocs d’humor en el discurs tan classista i masclista d’aquesta dona, humor que es barreja simultàniament amb el drama personal del personatge. Lola Herrera […]\nUn Black Mirror de les emocions\nExisteixen múltiples ficcions que imaginen com seran les nostres vides en un futur. I la gran majoria acostumen a fascinar-se pels possibles avenços tecnològics o presenten escenaris apocalíptics i distòpics. Tanmateix, el que no és tan habitual és una reflexió sobre com es desitjarà, com es gestionaran les nostres relacions afectives, com es trencaran una i una altra vegada les nostres il·lusions i les nostres promeses. El futurés una d’aquestes enriquidores excepcions. Segurament el que és un dels dramaturgs més lúcids de l’escena teatral barcelonina, Joan Yago, escriu i dirigeix aquesta peça estructurada en unes sis escenes on seguim la trajectòria d’una nissaga com si es tractés de 100 anys de soledat. En ordre cronològic rastregem l’arribada a Barcelona d’una […]\nRiure de tot\nVaselina és una àcida, bruta i descarada comèdia escrita pel reconegut dramaturg Gabriele di Lucca. A partir d’uns personatges ben absurds l’autor tracta interessants temàtiques que encara generen debat en la societat, com és el cas de les addiccions, l’incest, la transsexualitat, les sectes religioses o el maltractament animal per nomenar algunes. Lluny de tractar aquests tabús amb la delicadesa i prudència a la qual estem acostumats, el text entra com una piconadora que arrasa amb tot. Aquest atreviment acompanyat d’un llenguatge bèstia i ordinari crea algunes situacions còmiques que, no obstant això, també poden generar certa incomoditat en l’espectador en prendre distància i comprendre allò que li està provocant el riure.L’obra retrata una societat disfuncional a través d’uns personatges […]\n« Anteriors 1 2 3 4 5 … 9 10 11 12 Següents »


Concerts al Fòrum Romà d'Empúries: Els Catarres i Suu | Ajuntament L'Escala\nQuadern d'Estiu 2021\nConcert / Música\nConcerts al Fòrum Romà d'Empúries: Els Catarres i Suu\nMAC - Empúries i Temps produccions · Museu d'Arqueologia de Catalunya-Empúries\nConcerts al Fòrum Romà d'Empúries: Els Catarres i Suu cultura@lescala.cat 972774848\nEls Catarres actuaran aquest estiu al Fòrum Romà d’Empúries presentant el seu disc Tots els meus principis. El grup, un imprescindible de l’escena actual, va rebre els Premis Enderrock per votació popular com a millor artista 2018 i millor disc en pop-rock.\nSuu és una de les promeses catalanes més seguides i escoltades. Actuarà al Festival d'Empúries presentant el seu primer disc Natural. Disc que va rebre el Premi Enderrock de la crítica com a millor disc de revelació 2018. Serà un plaer descobrir-la.


Camacho va caure de la llista popular a Catalunya, igual que Enric Millo.\nEl president del Partit Popular ha deixat fora de les eleccions generals del 28 d'abril i de les locals i europees del 26 de maig dirigents històrics del partit a Catalunya.\nEl primer lloc està assegurat per Dolors Montserrat, que passaria a ser diputada, però anàlisis internes del partit sostenen que serà difícil treure més de dos escons per la província.\nÓscar Berman s'ha postulat ell mateix per liderar el partit.\nÉs l'únic que ha pujat en vots, escons i percentatge de suports.\nCamacho diu que el PP català està satisfet amb un resultat "esperat"\nLa presidenta del PP català i 'número tres' del partit per a les generals, Alícia Sánchez-Camacho, ha assegurat que el partit a Catalunya ha tret "els resultats esperats", malgrat que és el pitjor resultat de la formació en aquesta comunitat autònoma en unes eleccions generals des de 1989.\nCamacho demana als electors que votin "massivament"\nLa presidenta del PP de Catalunya i número 3 de la candidatura per Barcelona a les eleccions generals, Alícia Sánchez-Camacho, ha demanat aquest dissabte als electors que vagin a votar "massivament".\nCamacho demana a Albert Rivera no usar la figura del Rei per guanyar vots\nLa presidenta del PP català i 'número tres' a les eleccions per Barcelona, Alícia Sánchez-Camacho, ha demanat al cap de llista de Ciutadans, Albert Rivera, que "no utilitzi la figura del Rei per fer electoralisme" i guanyar vots a costa dels votants desencantats del PP.\nAlicia Sánchez Camacho assegura que en un Estat català "no es podrien pagar les pensions"\nLa presidenta del PP català i 'número tres' per Barcelona a les eleccions generals, Alícia Sánchez-Camacho, ha alertat aquest dijous que en una Catalunya independent "no es podrien pagar les pensions", l'endemà d'un acte de campanya de Francesc Homs (DL) en què assegurava que sí es podrien pagar.\nCamacho diu que el PP rebutja una reforma constitucional que cedeixi a l'independentisme\nLa presidenta del PP català i 'número 3' a les eleccions generals per Barcelona, Alícia Sánchez-Camacho, ha assegurat aquest diumenge que "si alguns des de Catalunya volen reformar la Constitució per cedir davant les provocacions i les illegalitats dels independentistes, el PP no ho permetrà".\nCamacho no tornarà a presidir el PP català i espera que Albiol agafi el relleu\nLa presidenta del PP català, Alícia Sánchez-Camacho, no optarà a revalidar aquest càrrec i espera que el relleu l'agafi l'actual líder dels populars al Parlament, Xavier García Albiol.


Caminada per el pirineu amb en Mikel .\nLa sortida la fem des de l´aparcament de l´estació d´equí de Vallter 2000 , 2100 metres d´alçada , amb 5 graus de temperatura i amb bastant de vent , que fa la sensació de mes fred està bastant emboirat , però no amenaça pluja . Això si vaig trobar a faltar uns guants , tenia les mans fredes .Doncs be sortim de l´aparcament i ens enfilem cap el Coll de la\nMarrana , es puja be , sense massa pendent , la part de dalt de la pujada hi ha un tros nevat i això fa que el passem a poc a poc , ja que el tros també i havia gel .\nUn cop arribem al coll de la marrana ens enfilem cap a el Gra de Fajol , 2740 metres , la pujada amb moltes pedres , un cop a dalt esperàvem que el vent ens treies una estona el nuvol per veure les vistes . Baixem del Gra de Fajol cap al Coll de la Marrana , la baixada molt a poc a poc per les pedres , perquè com t´entrebanquis amb una pedra baixes rodolant 1000 metres de cop .\nUn cop al Coll de la Marrana ens anem cap a Bastiments 2883 metres , la part de dalt de la muntanya puja molt fort , per el camí anava passant gent que descansava a mitja pujada .\nAquí a dalt ven nuvol .\nBaixada de Bastiments , per un camí que no hi es , tot son pedres , moltes pedres .\nI pujem cap al Pic de la Dona 2704 , seguim camí avall , aquí amb boira espessa , i en Mikel , veu que no anem per bon camí , anàvem camí de França , rectifiquem el rumb , fins que trobem el camí que ens porta cap a Vallter 2000.\nEm estat 5h 16 m. ha estat be , llàstima de dia , per l ´agost hi tornaré per poder veure les vistes que no he pogut veure , tot i que de tant en tant marxava la boira i podies veure el golf de Roses .\nAquestes pedres , no es que hi hagi un excursionista avorrit que s´entretingui a fer equilibris , es per marcar el camí , estant apilades per que les puguis veure a distancia , i també per quant està nevat .\n--------------------------El naixement del riu Ter\nPublicat per Joan Castellà a 11:36


Les festes de Sant Sebastià obtenen una puntuació de 2,5 sobre 4\ndimarts, 16 de juliol de 2019 21:03h\nLes festes de Sant Sebastià han obtengut una puntuació de 2,53 sobre 4, segons una enquesta de Cort, realitzada entre el 24 de gener i el primer de febrer mitjançant la web, i a la qual han respost un total de 607 persones.\nSegons ha informat Cort en un comunicat, aquestes xifres suposen un 44 per cent més de participació que l'any passat. Des de l'àrea de Participació Ciutadana valoren positivament les xifres, a les que qualifiquen com un «aprovat alt».\nEn concret, el 40 per cent dels enquestats afirma haver notat «una millor programació musical» aquest any respecte a l'any passat.\nD'altra banda, un 75 per cent dels enquestats afirmen haver assistit a altres activitats fora del programa oficial. D'aquestes, un 44,77 per cent afirma haver assistit a festes de les confraries, un 39 per cent a festes en bars o comerços i un 20,93 per cent en l'encesa de fogueres.\nAixí, un 35 per cent dels enquestats manifesta no haver acudit «a cap plaça en concret» mentre que les places on les persones enquestades han acudit majoritàriament són la plaça d'Espanya, seguida de la plaça Joan Carles I i de la plaça de la reina.


INDEX GLICÈMIC I DIETA - Xavier Teràpies\nINDEX GLICÈMIC I DIETA\nby Xavier Alarcón | maig 1, 2017 | Alimentació, Pèrdua de pes, Salut | 0 comments\nL’índex glicèmic dels aliments es un valor que ens indica, segons creu quasi tothom, jo inclòs, la velocitat en la que s’absorbeixen a nivell intestinal els hidrats de carboni dels aliments.\nÉs una mesura que es té en compte ja que, en principi, les dietes amb hidrats d’index glicèmic baix es suposen més eficaces per perdre pes o per evitar guanyar-ne. En aquest sentit trobem estudis que així o demostren i d’altres que no. La lògica ens fa pensar que és iaxí ja que al mantenir nivells insulinics més baixos (ja que la glucosa s’eleva menys) serà més fàcil perdre pes o no guanyar-ne. Com en tot, a nivell individual és quan un ha de fer la prova i comprovar si n’obté benefici.\nHe dit “segons creu quasi tothom”, perquè a la pàgina web de Montignac (que dona nom a la famosa dieta) podem llegir: “ todas las experimentaciones sobre los índices glicémicos y en particular las de David Jenkins, demuestran que un índice glicémico bajo (por ingestión de cantidades equivalentes) revela que una menor cantidad de glucosa fue absorbida y no que la absorción intestinal fue más lenta.” Però per tot arreu sentireu a parlar que es tracta de la velocitat en la que s’absorbeix la glucosa. La conseqüència d’això seria que si contem calories, hauríem de contar-ne menys corresponents als hidrats d’índex baix.\nPer això, quan el valor es baix, voldrà dir que els hidrats d’aquell aliment provocaran una baixa secreció d’insulina. Tendiran a engreixar menys que una mateixa quantitat d’hidrat continguda en un aliment d’ índex més elevat. Ara bé, com he dit, la baixa secreció d’insulina vindria generada per la menor absorció d’hidrat en els d’index glicèmic baix, no per una qüestió de velocitat.\nHem de tenir en compte que son valors mesurats per l’aliment en solitari i en dejú. Depenent de la composició total del menjar que ingerim , es pot variar l’IG i per tant, no ens podem refiar al 100% d’aquests valors. Un altre factor que modifica l’IG és la manera de cuinar l’aliment. Per exemple, quan bullim la pasta o la patata desfem part del seu midó que serà més fàcilment absorbible. Però si deixem refredar-los a 4ºC i després els escalfem lleugerament abans de menjar, haurem passat part del midó a midó resistent que no podem absorbir-lo. Per tant, tindrem un menor IG.\nCal considerar que l’IG no és un valor inherent d’un aliment concret, sinó la mitjana del seu valor sobre diferents individus. Per tant, aquest valor mitg variarà segons la sensibilitat a la insulina de cada individuo.\nUn valor més encertat per saber si ens convé un aliment pel seu contingut en hidrats de carboni és la càrrega glucèmica (CG), que ens indica la quantitat d’hidrats que conté una ració. Per tant, podem trobar aliments amb IG elevat però CG baixa degut a que el seu contingut en hidrats és baix. Així per exemple, la pinya té un IG elevat però una CG baixa. Molta pinya hem de menjar per què ens provoqui una elevació de glucosa, i per tant d’insulina, que faria més difícil perdre pes.\nUn altre manera per reduir l’absorció dels sucres es començar el menjar amb vegetals. Es per tant un bon sistema per perdre pes, ja que es redueix l’absorció d’hidrats, començar els menjars amb una amanida, que reduirà tant la velocitat com la quantitat d’hidrat absorbit.\nPel que fa a la conservació de la salut hem de tenir en compte el que sempre dic: mengeu només menjar de veritat. Aquell amb el que l’espècie humana ha evolucionat. Quina casualitat, o no, que són aquests aliments els que presenten, en general, menor IG o major densitat nutricional, de forma que estimulen menys la secreció d’insulina. En aquest cas, no cal preocupar-nos de l’IG dels aliments.\nTot el comentat en el blog és a títol informatiu.\n06:37 19.07.2016COLESTEROL, EL DOLENT DE LA PELÍCULA ? (II)\n13:16 19.05.2016FRUITA I VEGETALS: PREVENCIÓ DEL CÀNCER


Amminadab - Howling Pixel\nEn la Bíblia, Amminadab (en hebreu עמינדב בן-רם Aminadav ben Ram) fou el fill d'Aram, membre de la tribu de Judà.\nVa néixer durant el temps en què els israelites van viure a Egipte. Els seus fills foren:\nElixeba, casada amb el Summe Sacerdot Aaron\nAmminadab (a l'esquerra), fresc de Miquel Àngel a la Capella Sixtina\nEn el Gènesi, capítol desè, Arfaxad (en hebreu אַרְפַּכְשָׁד בן-שֵׁם Arpakhšad ben Šēm i en àrab ارفکشاد بن سام Arfakxād ibn Sām) és el fill de Sem que va ser pare de Xèlah a l'edat de trenta-cinc anys. Després visqué quatre-cents tres anys, en què engendrà altres fills i filles que apareixen al Llibre de Jasher com Anar i Axcol.\nAl llibre dels Jubileus s'anomenen dos fills més d'Arfaxad, anomenats Ura i Kesed, els fills dels quals esdevindrien els fundadors d'Ur Kasdim: I Ur, fill de Kesed, va construir la ciutat d'Ara dels caldeus, i va anomenar-la com ell mateix (Jub, 11:3)\nTradicionalment es consideren descendents d'Arfaxad els caldeus, mesopotamis del golf Pèrsic, hebreus, israelites, àrabs, beduïns, Moabites, Jordans, palestins, sabaeans i altres grups del Pròxim Orient.\nEn algunes versions de la Bíblia, el seu fill és Cainà, qui seria pare de Xèlah. Actualment els erudits tendeixen a considerar-ho un error i aquest Cainà seria una confusió de Quenan, fill d'Enoix.\nEn el Gènesi capítol cinquè Enoix (en hebreu אֱנוֹשׁ בן-שֵׁת Ĕnôš ben Šēt i en àrab انوش بن شيث Anouix ibn Xays) era el fill de Set i nét d'Adam i Eva.\nEnoix va casar-se amb Noam, segons el judaisme. Quan tenia noranta anys va tenir el seu fill Quenan i va viure vuit-cents quinze anys més engendrant a fills i filles. Va morir a l'edat de nou-cents cinc anys, segons l'Antic Testament.\nEn aquesta època, segons la tradició jueva, van començar a aparèixer els primers homes que renegaven de Jahvè, ja que no entenien com el seu déu els permetia viure en aquelles condicions tan dures de sofriments i malalties en lloc de permetre'ls tornar al Jardí de l'Edèn.\nEnoix apareix també a textos hinduistes, com els Purana, sota el nom d'Anoohan.\nLa genealogia de Jesús se cita en dos evangelis, el de Lluc i el de Mateu, i anomena la família de Jesús de Natzaret des de temps immemorials.\nLes dues genealogies dels evangelis tenen diferències substancials que han contribuït a l'exposició de diverses teories per explicar-les.\nSegons el Gènesi, Hesron (en hebreu חֶצְרוֹן בן-פָּרֶץ Heshrôn ben Péresh) emigrà cap a Egipte juntament amb el patriarca Jacob, el seu avi Judà, el seu pare Fares i les seves respectives famílies.\nEls seus fills foren:\nAram o Ram\nCaleb o CarmíQuan era un ancià, Hesron va unir-se amb una dona de seixanta anys que era filla de Maquir, de la tribu de Manassès, amb qui va engendrar un fill:\nSegub, que fou el pare de Jaïr, jutge d'Israel que va arribar a posseir vint-i-tres ciutats al país de Galaad\nAl Gènesi, Isaac (en hebreu יִצְחָק בן-אַבְרָהָם Yishāq ben Abrāhām i en àrab إسحٰق بن ابراهيم Ishāq ibn Ibrahim) és el segon fill d'Abraham, després d'Ismael. Els hebreus el consideren el seu avantpassat.\nFou l'únic nen que Abraham tingué amb Sara després que Déu li prometés que podria tenir-ne tot i l'avançada edat de la parella (cent anys Abraham i noranta Sara). Segons la promesa de Déu d'ell en sortiria una gran nació que seria més nombrosa que els estels.\nEn el Gènesi capítol cinquè Jèred (en hebreu ירד בן-מהללאל Yared ben Mahălal'ēl i en àrab یارد بن مهللئیل Aded ibn Mahlaleel) és fill de Mahalalel i nét de Quenan.\nSegons l'apòcrif Llibre dels Jubileus, la seva dona es deia Baraka. Jèred va ser pare d'Henoc als cent seixanta-dos anys, vivint després vuit-cents anys més engendrant altres fills i filles fins que va morir a l'edat de nou-cents seixanta-dos anys, esdevenint la segona persona més longeva de la Bíblia, només superat pel seu nét Matusalem que va viure un total de 969 anys.\nEn el Gènesi capítol cinquè Mahalalel (en hebreu מהללאל בן-קֵינָן Mahălal'ēl ben Qênān i en àrab مهللئیل بن قینان Mahlaleel ibn Qaynan) és fill de Quenan, nét d'Enoix i besnét de Set, el tercer fill d'Adam i Eva.\nVa ser pare de Jèred als seixanta-cinc anys, vivint després vuit-cents trenta anys més engendrant altres fills i filles fins que va morir a l'edat de vuit-cents noranta-cinc anys. Segons la tradició apòcrifa la seva dona es deia Dinah.\nVegeu també: El Mite de la longevitat\nEn el Gènesi capítol cinquè, Matusalem (en hebreu מְתוּשֶׁלַח בן-חֲנוֹךְ Mətûšālah ben Hănōk i en àrab متوشالح بن خنوخ Matuixalakh ibn Akhanukh) és el fill del profeta Henoc i la persona més longeva de tota la iconografia mundial.\nVa ser pare de Lèmec als cent vuitanta-set anys. Segons una tradició apòcrifa jueva, Lèmec va tenir un fill que va néixer amb els cabells i la pell blanca com la neu i els ulls tan clars que semblava que brillaven. Quan Matusalem va veure el nounat, va viatjar fins a la fi del món per parlar amb el seu pare Henoc, qui li va posar al nadó el nom de Noè (que significa descans o consol) i va predir que durant la seva vida es produiria un cataclisme d'àmbit mundial, el diluvi universal.\nDurant els set-cents vuitanta-dos anys més que va viure va engendrar altres fills i filles amb la seva esposa Edna (font apòcrifa) fins que va morir a l'edat de nou-cents seixanta-nou anys.\nSegons la Bíblia, Naasson o Nahxon (en hebreu נחשון בן-עמינדב Nachshon ben Aminadav) fou declarat el primer cap de la tribu de Judà.\nNat a Egipte en el si de la tribu de Judà, era fill d'Amminadab i esdevingué cunyat del Summe Sacerdot Aaron quan la seva germana Elixeba s'hi va casar.\nDurant la sortida dels israelites d'Egipte, la tradició del judaisme el fa el primer a saltar a l'aigua en el pas del Mar Roig. Per aquest motiu, quan els prínceps d'Israel van oferir una ofrena a Jahvè per donar-li gràcies, Moisès va decidir per aclamació popular que Naasson fos el primer.\nVa morir durant l'Èxode i va designar hereu el seu fill Salmon.\nNahor (fill de Serug)\nNahor o Nacor (en hebreu נָחֹור בן-שְׂרוּג Nahor ben S'rug i en àrab ناحور بن سروج Nakhur ibn Sarukh) és un personatge del Gènesi, el primogènit de Serug (i la seva esposa Milcà, segons llibres apòcrifs).\nEn el Llibre dels Jubileus es menciona la seva esposa, Iyoska. A l'edat de vint-i-nou anys engendrà Tèrah (pare d'Abraham) i després visqué cent dinou anys més, en què engendrà altres fills i filles.\nSegons el judaisme, el seu pare Serug va abandonar el culte a Jahvè i va ensenyar-li bruixeria, aleshores foren expulsats d'Ur, la seva població natal.\nNoè o Noé (en hebreu נוֹחַ בן-לֶמֶך Nōah ben Lemech i en àrab نوح بن لمک Nūh ibn Lamak) és, segons el judaisme, el cristianisme i l'islam, el constructor de l'Arca de Noè i antecessor de tota la humanitat, ja que fou el patriarca de la família que se salvà del Diluvi universal. És citat en el Gènesi, capítols cinquè al desè.\nEn l'Evangeli segons sant Mateu, Obed (en hebreu,\nעובד בן-בועז Oved ben Bo'az) fou el fill de Booz i la seva esposa Rut, i fou el pare de Jessè i, per tant, avi del Rei David. Apareix mencionat al Llibre de Rut i és un personatge menor, simplement para establir la genealogia de David. El nom Obed significa "servent, adorador".\nAmmon fou l'estat dels ammonites a l'est del Jordà. Tenien a l'oest el Gilead, al sud Moab i al nord probablement el regne de Geshur. A l'est hi havia el desert amb els kedarites i altres tribus nòmades.\nEl Deuteronomi diu que en aquest país vivien abans els zuzim o zamzummim.\nLa capital fou Rabbah o Rabbath Ammon (grec Rabbathammana) que Ptolemeu Filadelf va canviar a Filadèlfia que va convertir en ciutat important. Va donar nom a Amman.\nEn el Gènesi, capítol onzè, Reú (en hebreu רְעוּ בן-פָּלֶג Re'u ben Péleg i en àrab رئو بن فالج Rau ibn Falih) és el primogènit de Pèleg i que a l'edat de trenta-dos anys engendrà, segons el Llibre dels Jubileus amb la seva muller Ora, el seu fill Serug i després visqué dos-cents set anys més, en què engendrà altres fills i filles.\nEn l'Evangeli segons sant Mateu, Salmon o Salmà (en hebreu שַׂלְמָ בן-נַחְשׁוֹ Salmon ben Nachshon) fou el fill de Naasson. De la seva esposa Rahab va tenir el seu fill Booz.\nEn el Gènesi, capítol desè i onzè, Sem (en hebreu שֵׁם בן-נוֹחַ Xēm ben Nōah i en àrab سام بن نوح Sām ibn Nūh) és el fill de Noè que va ser pare de:\nAramVa sobreviure al Diluvi universal gràcies a l'Arca de Noè, on Déu digué a Noè que hi dugués la seva esposa, els seus fills i llurs esposes.［Gn 6:9-22］ Tradicionalment es considera que Sem i els seus descendents, anomenats semites, poblaren l'actual Àsia.\nSegons la Tradició jueva, Sem fou el rei de (Jeru-)Salem, conegut pel títol de MalquiCédeq (מַלְכִּיצֶדֶק = Rei de Justícia). Segons aquesta tradició, tant Isaac com Jacob aprengueren de Sem la Història prediluviana.\nA Arfaxad l'engendrà dos anys després del diluvi, a l'edat de cent anys i després va viure cinc-cents anys en els quals naixeren els altres germans.\nSegons la tradició egípcia, Sem va esdevenir el faraó Semsem de la Dinastia I i va matar Nimrod, fill de Cuix. Segons el Llibre de Jasher també va assassinar a Esaú, descendent seu.\nEn el Gènesi, capítol onzè, Serug (en hebreu שְׂרוּג בן-רְעוּ S'rug ben Re'u i en àrab سروج بن رئو Sarukh ibn Rau) és el primogènit de Reú i la seva esposa Ora (font apòcrifa). Quan tenia trenta anys, la seva muller Milcà (segons el llibre dels Jubileus) li engendrà Nahor i després visqué dos-cents anys més, en què engendrà altres fills i filles.\nSegonsel judaisme, el seu nom original era Seroh, però va abandonar el culte a Jahvè i va ensenyar-li bruixeria al seu fill Nahor, aleshores fou expulsat d'Ur, la seva població natal, i es canvià el nom per Serug.\nSet (en hebreu בן-אָדָם שֵׁת Šēt ben Adam i en àrab شيث بن آدم Xays ibn Adam) és el tercer fill d'Adam i Eva engendrat després de la mort d'Abel. Apareix al Gènesi capítol quart\nEn el Gènesi, capítol desè, Xèlah o Saleh (en hebreu שֵׁלָח בן-אַרְפַּכְשָׁד Šēlāh ben Arpakšad i en àrab صالح بن ارفکشاد Sāliḥ ibn Arfakxād) fou fill d'Arfaxad. Fou pare d'Éber a l'edat de trenta anys. Després visqué quatre-cents tres anys, en què engendrà més fills i filles. Segons la tradició islàmica, es considera descendent seva a Agar, l'esclava amb qui el profeta Abraham va engendrar Ismael, l'ancestre dels àrabs.\nTanakh: genealogia des d'Adam fins a David\nDe la Creació al Diluvi\nAdam · Set · Enoix · Quenan · Mahalalel · Jèred · Henoc · Matusalem · Lèmec · Noè · Sem\nOrigen dels Patriarques\nArfaxad · Xèlah · Éber · Pèleg · Reú · Serug · Nahor · Tèrah · Abraham · Isaac · Jacob\nDe les Tribus al Regne\nJudà · Fares · Hesron · Aram · Amminadab · Nahxon · Salmon · Booz · Obed · Jessè · David