Orde del Sant Sepulcre de Jerusalem - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nOrde del Sant Sepulcre de Jerusalem\n(S'ha redirigit des de: Orde del Sant Sepulcre)\nL'Orde del Sant Sepulcre de Jerusalem és un orde militar que té els seus orígens en Godofreu de Bouillon, principal líder de la Primera Croada. Segons les opinions més autoritzades, tant de la Santa Seu com de Jerusalem, va començar com una confraternitat mixta clerical i laica de pelegrins que gradualment va créixer al voltant del lloc tradicionalment considerat la tomba de Jesucrist. La seva divisa és Deus lo vult (Déu ho vol).\nEscut heràldic de l'orde\nMilitar, com a orde de canonges regulars; avui, orde honorífic\nOrde Eqüestre del Sant Sepulcre de Jerusalem\nCavallers sepulcristes, Sepulturistes, Guardians del Sant Sepulcre\nTúnica, mantell i caputxa blancs, amb la creu de Jerusalem vermella a l'esquerra\nDeus lo vult (Déu ho vol)\nProtecció del Sant Sepulcre de Jerusalem i defensa dels pelegrins a Terra Santa, lluita contra els infidels; avui, caritat i beneficència\n1099, Jerusalem per Godofreu de Bouillon; restauració com a orde honorífic: 1847 per Pius IX\nPer Balduí I de Jerusalem\n1489, incorporada a l'Orde de Sant Joan de Jerusalem per Innocenci VIII; restaurada en 1847 per Pius IX com a orde honorífic dedicat a la beneficència\nCanongesses del Sant Sepulcre (branca femenina)\nBasílica del Sant Sepulcre de Jerusalem, 1098\nMont Sion (Jerusalem), Capua (Itàlia), Colegiata del S. Sepulcro (Calataiud, 1149), Toro, Orleans, Miechow (Polònia), Warwick (Anglaterra)\nCol·legiata de Santa Anna (Barcelona, 1141), Sant Miquel de la Comanda (els Prats de Rei, 1261), Sant Sepulcre (Olèrdola), Sant Sepulcre (Peralada), Priorat de Marcèvol (Conflent)\nRamon Berenguer III de Barcelona, Alfons I d'Aragó\n1.1 Els fundadors mítics\n1.2 Creació per Godofreu de Bouillon\n1.3 Desenvolupament de l'orde a Terra Santa\n1.4 El final de l'orde a Occident\n1.5 Reorganització de l'orde el 1847\n2 L'orde a Catalunya i la Corona d'Aragó\n3 Objectius de l'orde\n4.1 Govern de l'orde\n4.1.1 Gran Magisteri actual\n4.2 Les tinències\n5 Gran mestres de l'orde eqüestre del Sant Sepulcre de Jerusalem (des de 1848 i fins avui)\n5.1 1848-1907: Patriarca llatí de Jerusalem\n5.2 1907-1928: Summe Pontífex\n5.3 1928-1947: Patriarca llatí de Jerusalem\n5.4 Des del 21 de novembre de 1949: cardenal delegat del romà pontífex\n6 L'hàbit de l'ordre\n8.1 Armes i Segell de l'orde\n8.2 La Creu de Jerusalem\n8.3 Privilegis heràldics de l'orde\n10 L'orde del mèrit del Sant Sepulcre\nCerts historiadors-antiquaris del segle xix, seguint les historiografies de l'orde del Sant Sepulcre, volien atribuir a l'orde un origen quasi mític mitjançant la relectura de les fonts sobre un orde creat a Terra Santa per Godofreu de Bouillon el 1099.\nEls fundadors míticsModifica\nPlanell del primer nivell de l'església del Sant Sepulcre de Jerusalem\nDe retorn de Terra Santa després de la pèrdua dels Estats llatins d'Orient, els primers historiadors de l'orde troben tres personatges gloriosos com a fundadors: l'apòstol Jaume, l'emperadriu Helena i l'emperador Carlemany; tots tres relacionats d'una manera o una altra amb el Sant Sepulcre.\nJaume el Major, que els evangelis anomenen "el germà del Senyor", esdevingué, després de la mort de Jesús, el responsable de la comunitat cristiana de Jerusalem, sent considerat el primer bisbe. Els canonges del Sant Sepulcre el tenen com a fundador i li atribueixen la designació d'una guàrdia de la Tomba de Jesús.\nL'emperadriu Helena, mare de Constantí I el Gran, sojornà a Jerusalem al 326 abans de retirar-se a Bitínia. La tradició catòlica en fa la constructora de la basílica del Sant Sepulcre, en fent derruir un temple dedicat a Venus que l'emperador Adrià havia fet construir allà. És en aquesta ocasió que Helena va fer una descoberta important per a la religió cristiana, amb la descoberta de la Veracreu. És per tant naturalment designada com a fundadora de l'orde pels cavallers al segle xvi. Sovint és representada vestint els hàbits de les canonges del Sant Sepulcre.\nCarlemany envià dos ambaixades davant el califa de Bagdad, demanant un protectorat franc sobre la Terra Santa. «La geste du roi», una cançó de gesta, narra les seves aventures llegendàries a la Mediterrània i el seu pelegrinatge a Jerusalem. Per tant, també va ser natural fer-lo un fundador de l'orde.\nCreació per Godofreu de BouillonModifica\nGodofreu de Bouillon vestit d'herald, amb les armes del regne de Jerusalem\nDesprés de la Primera Croada, el duc de la Baixa Lorena Godofreu de Bouillon estava al capdavant per la presa de Jerusalem el 1099. El primer a pujar les muralles va ser Bernard de Saint-Valery, seguit de Letold i Gilbert de Tournai, després arribarien Godofreu i el seu germà Eustache. Després de la presa de la ciutat, els croats li oferiren la corona de rei de Jerusalem, però ell ho rebutja afirmant que no podia portar una corona d'or on Jesucrist havia hagut de portar una corona d'espines[Note 1] Llavors acceptà el càrrec de Defensor del Sant Sepulcre, amb el títol de baró.\nVa ésser com a Defensor del Sant Sepulcre que constituí, sobre el model d'un capítol de canonges que havia fundat a Anvers abans de la seva partida com a croat, un capítol del Sant Sepulcre per protegir la tomba de Crist i organitzar la vida espiritual assistint el Patriarca.\nAl voltant d'aquest capítol agrupà en una fraternitat d'homes i dones devots que formaren com un tercer orde. Els croats, que restaven a Terra Santa, posaren espontàniament les seves armes al servei dels canonges per protegir i defensar el Sant Sepulcre i el capítol amb l'estatut de donat, és a dir, de laic donat a la religió.\nEl capítol estava format per vint canonges seculars que vivien en comunitat. En adoptar la regla de Sant Agustí el 1114, el capítol esdevingué un orde regular sota el nom del Sant Sepulcre amb el reconeixement del Papa Pasqual II. Les milites sancti Sepulcri, les gents d'armes donades, tenien a partir d'aquell moment una doble dependència: una dependència religiosa envers els canonges i una dependència caritativa vers els Hospitalaris que els entretenien.\nDesenvolupament de l'orde a Terra SantaModifica\nDesprés d'un primer temps, l'èxit dels croats francs permeté el desenvolupament de tots els ordes de Terra Santa com l'orde hospitalari de Sant Joan de Jerusalem creat pel germà Gerard vers el 1080 i oficialitzat per una butlla del Papa Pasqual II el 1113, o l'orde militar del Temple creat per Hugues de Payns el 1120 a partir del concili de Nablus. Abans de crear els «pobres cavallers de Crist i del temple de Salomó», Hugues de Payns certament va fer partir els milites sancti Sepulcri des de 1115. Igual que aquests ordes, l'orde del Sant Sepulcre d'un costat, i les milites sancti Sepulcri de l'altre, es desenvoluparen en implantacions i nombre.\nConfirmat com a orde religiós, l'orde del Sant Sepulcre de tot eixam a tots els Estats llatins d'Orient, s'instal·là a Jaffa, a Acre, al mont de les Oliveres, a Betlem i al mont Tabor, entre d'altres; els patriarques de Jerusalem, que servien com a canonges, es trobaren entre els majors latifundistes del regne de Jerusalem, amb més d'un quart de la ciutat santa a les seves mans. Com a propietaris, havien de proporcionar un contingent de gent d'armes a disposició del rei de Jerusalem. Va ser aquesta obligació militar, derivada de les obligacions feudals, que va fer pensar els historiadors durant molt de temps que l'orde del Sant Sepulcre era, de fet, un orde militar.\nLa notorietat de Jerusalem permet a l'orde estendre's a Occident per tots els països de la cristiandat. S'estableixen capítols del Sant Sepulcre a França, Alemanya, Polònia, Anglaterra, Catalunya, Castella i Flandes, units a la casa mare de Jerusalem, observant la regla de Sant Agustí i tots tenien la mateixa litúrgia. De la mateixa manera i pels mateixos motius, els joves pelegrins ingressaven a la confraternitat dels milites sancti Sepulcri, els canonges de la qual prodigaven els beneficis de la religió i a canvi ells aportaven a l'orde la força de les seves armes.\nAmb la desfeta a la batalla de Hattin, el 4 de juliol de 1187, els francs van predre una gran part dels Estats Llatins de Jerusalem. L'orde es va refugiar a Sant Joan d'Acre. Va ser la negociació entre Ricard Cor de Lleó i Saladí al final de la Tercera Croada la que permeté que els pelegrins poguessin continuar accedint a Jerusalem i a l'orde de continuar la seva missió apostòlica. Els Papes van continuar afavorint l'orde, que seguí guanyant importància, Urbà IV li concedí l'excempció el 1262, de manera que li permetia quedar alliberada de tota jurisdicció i de respondre només davant la Santa Seu. Però la caiguda d'Acre el 18 de maig de 1291 obligà l'orde a retirar-se a Occident.\nEl final de l'orde a OccidentModifica\nCanonge del Sant Sepulcre\nObligada a abandonar Terra Santa, l'orde del Sant Sepulcre es replegà principalment al priotat de Sant Lluc a Perusa  o a diversos llocs d'Occident, com el d'Orleans, fundat per Lluís el Jove en tornar de la Segona Croada. El gran prior de Sant Lluc des de llavors prengué el títol de mestre de l'orde. A partir de llavors l'orde es va dedicar al rescat de captius cristians de mans musulmanes. A la península Ibèrica va obtenir protagonisme en intervenir en nombroses batalles de la Reconquesta contra els musulmans.\nPerò quan el 1330, quan Joan XXII oficialitzà la presència cristiana a Terra Santa, va ser als franciscans i no a l'orde del Sant Sepulcre a qui es confià la tasca. En efecte, des de Xipre els franciscans s'establiren a Jerusalem, on han estat presents des de llavors, instituint-se la Custòdia franciscana de Terra Santa.\nEl desenvolupament de la cavalleria a Europa al segle xiv és a l'origen d'un nou costum sobre la tomba de Crist a Jerusalem. Per protegir els pelegrins als llocs sants, la custòdia franciscana prengué la iniciativa "d'armar cavaller" els nobles pelegrins. Aquest costum donà origen a la creació de fraternitats més informals que no pas institucionals. En diversos períodes, hi ha hagut una voluntat de crear un orde militar del Sant Sepulcre, com ho intentà Felip II de Castella, però totes les iniciatives toparen amb l'oposició sistemàtica de l'orde de Sant Joan de Jerusalem.\nDe fet, per afavorir l'esperit de croada i la reconquesta del sepulcre de Crist, Innocenci VIII decidí reagrupar els ordes militars, i l'orde del Sant Sepulcre va ser suprimida per ser adjuntada a l'orde dels Hospitalers amb la devolució de tots els seus béns. Aquesta decisió va ser oficialitzada per la butlla del 28 de març de 1489, fent desaparèixer l'orde del Sant Sepulcre, encara que en alguns llocs com a Espanya va conservar la seva autonomia per a convertir-se en una entitat honorífica i dedicada a les obres de caritat, amb un règim especial dins de l'Església Catòlica.\nReorganització de l'orde el 1847Modifica\nEl Papa Pius IX des de l'inici del seu pontificat va mostrar una gran preocupació per Palestina, en tant que l'Imperi Otomà començava a defallir. El Papa volia unificar les forces missioneres a l'Orient Mitjà, llavors dividides en diverses congregacions. El 23 de juliol de 1847, mitjançant el breu Nulla Celebrior, restablí el Patriarcat llatí de Jerusalem, nomenant com a Patriarca a Giuseppe Valerga. El breu reorganitzà l'orde del Sant Sepulcre i el nou Patriarcat esdevingué el gran prior renovat el 15 de gener de 1848.\nDes del moment en què prengué el comandament de l'orde, Giuseppe Valerga la volia reorganitzar. Demanà la divisió dels cavallers en graus i classes, amb atributs propis no només per presentar-se com la resta d'ordes, sinó que també per poder recompensar aquells que s'havien distingit per mèrits particulars. Després d'anys d'insistència, Pius IX, mitjançant la carta apostòlica Cum multa sapienter del 24 de gener de 1868, instituí les tres classes demanades, Cavaller, Comandant i Gran Creu. El Patriarca inicià el 1867 una gira per les principals corts catòliques a Europa en vista d'obtenir el reconeixement jurídic de l'orde. Monsenyor Valerga, en eliminar la clàusula de noblesa requerida fins llavors per la noció de pertànyer a una elit, volia fer créixer el nombre de cavallers. En menys de 25 anys en creà 1.417.\nLa qüestió de l'admissió de les dones en el si de l'orde aparegué ben aviat. A la societat del segle xix, els estats no admetien dones dins els ordes de cavalleria o de mèrit més que a títol excepcional. Es fundà sobre un cartulari del Sant Sepulcre, publicat a París el 1849, que citava ja el nom de dames, el Patriarca va obtenir de Pius IX al 1871 l'autorització d'acceptar una dama noble anglesa a l'orde. Amb aquest precedent, el segon patriarca, Monsenyor Bracco, n'acceptà un centenar entre 1873 i 1889. El Papa Lleó XIII, mitjançant el breu Venerabilis frater del 3 d'agost de 1888, donà la seva aprovació a l'ingrés de dames a l'orde.\nEl Patriarca llatí de Jerusalem al 1926\nPer consolidar la posició de l'orde a Terra Santa, el Papa Pius X es reservà per a sí i els seus successors el càrrec de Gran Mestre mitjançant la carta apostòlica Quam multa del 13 d'octubre de 1908, i acordà amb els cavallers un lloc a les capelles papals, tant que el patriarca era designat com a Rector i administrador perpetu de l'orde. Pius XI restituí al patriarca les seves prerrogatives mitjançant la carta apostòlica del 6 de gener de 1928 i confià a l'orde la tasca de la preservació de la fe a Palestina.\nA causa d'una controvèrsia protocol·lària sorgida entre l'orde de Malta i la del Sant Sepulcre, l'orde passà a anomenar-se "Orde eqüestre del Sant Sepulcre de Jerusalem"; i la dignitat de Gran Mestre, restaurada per Pius X, va ser abolida i els bails representants del patriarca passarien a anomenar-se "tinents" amb el títol d'"excel·lència". Aquests nous estatuts presentats pel patriarca van ser aprovats per un decret de la Congregació de cerimonial del 5 d'agost de 1931.\nAl juliol de 1940, Pius XII instituí un cardenal protector de l'orde. El seu paper continuà tot i que la Segona Guerra Mundial aturà l'acció del patriarca llatí de Jerusalem. El Gran Mestrat va ser restaurat el 14 de setembre de 1949 mitjançant el breu Quam Romani Pontifices en benefici del cardenal protector. Els nous estatuts van ser promulgats, en els termes segons el qual l'orde, sota la protecció de la Santa Seu, disposaria de personalitat jurídica i seria tornada a un cardenal gran mestre nomenat pel papa. La visibilitat de l'orde a Roma es manifestà mitjançant l'establiment de la seva seu eclesial a l'església de Sant Onofre, concedint el motu proprio el 15 d'agost de 1945 i per la cessió del palau della Rivere, proper al Vaticà, que esdevingué la seu del Gran Mestrat, definitivament establert a Roma. Jerusalem ja quedaria com a seu històrica.\nLa darrera modificació estatutària va ser aprovada pel Papa Pau VI al 1977.\nEl codi de Dret Canònic considera l'orde com una associació pública de fidels.\nL'orde a Catalunya i la Corona d'AragóModifica\nEl 1126 el comte Ramon Berenguer III de Barcelona i el bisbe de Vic van cedir al patriarca de Jerusalem, Beremund, i a Giraud, prior del Sant Sepulcre, l'església dels Prats de Rei i les seves sufragànies de la Manresana i Sant Ermengol. El 1134, la mort d'Alfons I d'Aragó constituí l'orde com un dels hereus del regne, i per obtenir-ne la renúncia (1140) hom els donà importants privilegis. El prior Giraud rebé de Ramon Berenguer IV de Barcelona viles a Aragó i la facultat d'erigir un convent del seu orde a Calataiud (1149), seu principal de l'orde a Aragó, a més de petits priorats, entre els quals un de canongesses regulars a Saragossa (Monasterio de Canonesas del Santo Sepulcro), fundat el 1276 per Marquesa de Navarra, senyora d'Híxar. A Catalunya l'orde tenia la seu a l'església de Santa Anna de Barcelona, que els fou cedida el 1141 i on funcionava una comunitat canònica cap al 1150. En depenien els priorats del Sant Sepulcre d'Olèrdola, del Sepulcre de Peralada, de Marcèvol (Conflent) i Sant Miquel de la Comanda (1261) a Els Prats de Rei.\nAmb la secularització del 1595, s'extingiren els priorats catalans i l'antiga canònica de Calataiud, convertida en col·legiata, centrà les activitats de l'orde, que continuà amb caire purament distintiu i nobiliari. Avui, l'Orde està present a Catalunya a través d'una Lloctinència, establerta pel Gran Mestre, que té com a Lloctinent el comte de Lavern i com a Gran Prior, el cardenal-arquebisbe de Barcelona. El seu àmbit territorial és el de l'antiga Corona d'Aragó, més l'antic Regne de Navarra. Té la seu a la Parròquia Major de Santa Anna de Barcelona, on gràcies a les gestions del sacerdot i acadèmic lleidatà Mn. Jordi Farré el 17 de març de 1991 es va reposar la relíquia del Sant Sepulcre que va desaparèixer durant la Guerra Civil i es van restaurar les indulgències espirituals tradicionalment establertes per la Santa Seu (el conegut 'Jubileu dels Perdons'), coincidint amb el 850à aniversari de l'Orde a la Corona d'Aragó.\nTambé es creà el 1906 el capítol del Regne de València a l'església col·legiata de Sant Bartomeu Apòstol i Sant Miquel, edificada sobre restes de la basílica del Sant Sepulcre de València, que subsistí fins al 1936.\nObjectius de l'ordeModifica\nEls objectius de l'orde del Sant Sepulcre estan definits a l'article II dels seus estatuts:\nAugmentar entre els seus membres laics de la pràctica de la vida cristiana, en la fidelitat absoluta al Summe Pontífex, observant base dels principis de la caritat, per als que l'ordre és una eina fonamental per ajudar a la Terra Santa\nSostenir i ajudar, notablement mitjançant un ajut material, les obres i institucions d'adoració, culturals, caritatives i socials de l'Església Catòlica a Terra Santa, particularment aquelles situades dins la jurisdicció del Patriarcat Llatí de Jerusalem (diòcesi que ocupa Israel, Jordània, Cisjordània, Gaza i Xipre); sostenint 52 parròquies amb 80 preveres, 206 establiments escolars amb 45.000 alumnes, diferents establiments mèdics i socials, a més d'organitzacions caritatives catòliques, i el Gran Seminari de Beit Jala.\nEncoratjar la conservació i la propagació de la fe en aquelles regions, i interessar els catòlics estesos per tot el món, units en la caritat pel símbol de l'orde, així com a tots els cristians.\nL'orde del Sant Sepulcre és una "persona jurídica de dret canònic", segons el dret de l'Església catòlica, compost essencialment de membres laics i eclesiàstics. Les Constitucions de l'orde eqüestre del Sant Sepulcre, que actualment regeixen l'orde, van ser aprovades el 8 de juliol de 1977 pel Papa Pau VI.\nGovern de l'ordeModifica\nSant Onofre al Janícul, seu de l'orde\nEl pavelló de l'orde al Palazo Della Rovere, seu administrativa\nEn tenir la condició de dret pontifici, està col·locada sota la protecció de la Santa Seu i governada per un Cardenal Gran Mestre.\nEl Gran Mestre dona les seves directives i dirigeix l'orde des de la seu del Palazzo Della Rovere de Roma. Proporciona els informes de la institució amb la Santa Seu i les altes autoritats eclesiàstiques i civils internacionals. A nivell nacional, generalment delega les seves funcions als tinents o als delegats magistrats sobre el territori de la seva competència.\nEl gran magisteri de l'orde assisteix el gran mestre en l'organització i coordinació de les seves activitats arreu del món i més particularment a Terra Santa, així com la gestió i l'administració de l'orde. Està composta per:\nel tinent general, escollit entre els membres laics de l'orde, representa el gran mestre;\nel governador general, igualment escollit entre els membres laics, supervisa les activitats del gran magisteri, la Consulta i les comissions, estudia les necessitats de les obres a Terra Santa i de les tinències i organitza l'administració;\nel canceller, secretari del gran magisteri de la consulta, supervisa les nominacions i les promocions a l'orde, així com de la renovació dels càrrecs de les tinències;\nel cerimonier, escollit entre els membres eclesiàstics, organitza les cerimònies religioses i tracta amb qüestions relatives a la vida espiritual de l'orde;\nuna dotzena de membres de l'orde, escollits i nomenats pel gran mestre, dos terceres parts dels quals són laics.\nEs reuneixen dues assemblees per a assistir el gran mestre:\nel Consell del Gran Magisteri, que és l'orgue executiu del gran magisteri. Està format pel governador general, el canceller i els membres eventuals del gran magisteri\nla Consulta, convocada i presidida pel Gran Mestre, qui determina l'orde del dia, reunit el Patriarca Gran Prior, l'assessor, els tinents i delegats magistrats, un representant de la Secretaria d'Estats i un representant de la Congregació per a les Esglésies Orientals.\nL'assessor és un prelat, nomenat pel Cardenal Gran Mestre amb l'aprovació del Papa. Pot estar present en les reunions del gran magisteri, sense dret de vot. Quan el càrrec de gran mestre està vacant, representa l'orde i la dirigeix en col·laboració amb els organismes estatutaris previstos. És rellevat de les seves funcions en ser nomenat un nou gran mestre que pot, però, confirmar-lo al càrrec.\nGran Magisteri actualModifica\nLa composició del Gran Magisteri és:\nGran Mestre : Cardenal Edwin O’Brien (des del 15 de març de 2012, pro-gran-mestre entre el 29 d'agost de 2011 i el 15 de març de 2012).\nGran Mestre emèrit : Cardenal Carlo Furno\nGran prior : Patriarca Fouad Twal\nAssessor : Monsenyor Antonio Franco\nAssessor honorífic : cardenal Andrea Cordero Lanza di Montezemolo, Monsenyor Giuseppe De Andrea\nL'orde està organitzat en tinències, nacionals o regionals. Una o diverses tinències existeixen a tots els països on l'orde posseeix una organització estructurada. Actualment en compta amb 62, repartides en 32 països.\nLes tinències asseguren l'execució de les directives del gran mestre dins dels límits de la seva competència territorial. Informen anualment al gran mestre de totes les activitats portades a terme localment. Cada tinència és responsable de la seva administració i de la seva gestió financera.\nLa tinència està dirigida per un «tinent», designat pel gran mestre. És assistit d'un Gran prior, membre de l'orde nomenat pel gran mestre i escollit entre els bisbes, i és qui dirigeix les activitats religioses de la tinència.\nCom el gran mestre, el tinent està assistir d'un Consell, generalment format per:\nun cerimonier eclesiàstic\nun cerimonier laic\nA fi de descentralitzar la seva acció, la tinència pot instituir seccions dirigides per un president i les seves delegacions locals dirigides per un delegat, tots ells laics, però assistits per un prior eclesiàstic.\nGran prior :\nMonsenyor Reinhard Marx\nMonsenyor Kevin Mc Donald, Arquebisbe de Southwark\nDom Maximilian Fürnsinn\nFrançois t'Kint de Roodenbeke\nMonsenyor Paul Lanneau\nCardenal Patrick O'Brien, arquebisbe de Saint Andrew i Edinburgh\nEspanya occidental :\nJosé Ramón Pardo de Santayana\nMonsenyor José M. Estepa Llaurens\nEspanya oriental :\nJuan Carlos de Balle y Comas\nLauri Juhani Gorski\nMonsenyor Józef Wrobel, arquebisbe de Hèlsinki\nMonsenyor Roland Minnerath, arquebisbe de Dijon\nRégent ad interim et Gran prior :\nMonsenyor Charles Caruana\nJules L. Molitor\nMonsenyor Fernand Franck, arquebisbe de Luxembourg\nGran prior : Cardenal László Paskai\nNicolas Mc Kenna\nCardenal Sean Brany, arquebisbe d'Armagh i Primat d'Irlanda\nItàlia central i\nTinent : Alberto Consoli palermo\nMonsenyor Giovanni De Andrea\nItàlia meridional adriàtica :\nMonsenyor Francesco Cacucci\nItàlia meridional tirrena :\nGaetano dal Negro\nMonsenyor Beniamino Depalma\nItàlia septentrional :\nMonsenyor Giovanni Giudici\nLorenzo Lo Monaco\nMonsenyor Paolo Romeo\nMonsenyor Emanuele Gerada\nMonsenyor Bernard Barsi\nDeleguat magisral :\nArne Marco Kiserbom, vicari general d'Oslo\nPaïsos Baixos :\nMonsenyor Antonius Hurkmans, bisbe de d'Hertogenbosch\nCardenal Józef Glemp\nCardenal Manuel José Macário do Nascimento Clemente\nMonsenyor Anton Jamnik\nMonsenyor Anders Arborelius, arquebisbe d'Estocolm\nGiorgio Moroni Stampa\nMonsenyor Pier Giacomo Grampa\nRegent ad interim i Gran prior :\nMonsenyor Héctor Aguer, arquebisbe de La Plata\nMonsenyor Filippo santoro, bisbe de Petropolis\nCanadà - Atlàntic :\nTinent : Gerald R. Guest\nGran prior : Cardenal Aloysius Ambrozic\nCanadà - Montréal :\nTinent : Gerardo P. d'Argenio\nGran prior : Monsenyor Jude Saint-Antoine, bisbe auxiliar de Montréal\nCanadà - Québec :\nCardenal Marc Ouellet, arquebisbe émérite de Québec\nCanadà - Toronto :\nTinent : Clare Beingessner\nGran prior : Monsenyor Thomas Collins\nCanadà - Vancouver :\nTinent : Declan Lawlor\nGran prior : Monsenyor Raymond Roussin, arquebisbe de Vancouver\nManuel de Uribina Gaviria\nMonsenyor Arturo Franco Arango\nEstats Units - Centre atlàntic :\nCardenal William Keeler, arquebisbe de Baltimore\nEstats Units - Centre-Nord :\nJohn W. Rapp Jr\nCardenal Francis George, arquebisbe de Chicago\nEstats Units - Est :\nCardenal Edward Egan, arquebisbe de Nova York\nEstats Units - Nord-Est :\nCardenal Sean O'Malley, arquebisbe de Boston\nEstats Units - Nord-Oest :\nJohn Hugh Mc Guckin\nMonsenyor George Niederauer, arquebisbe de San Francisco\nEstats Units - Nord :\nGeorge T. Zirnhelt\nMonsenyor Raymond L. Burke, arquebisbe de Saint-Louis\nEstats Units - Oest :\nCardenal Roger Mahony, arquebisbe de Los Angeles\nEstats Units - Sud-Est :\nAnthony J. Capritto\nMonsenyor Alfred C. Hughes, arquebisbe de Nova Orleans\nEstats Units - Sud-Oest :\nCardenal Daniel DiNardo, arquebisbe de Galveston-Houston\nJosé maria Carracedo Bolinaga\nCardenal Ernesto Corripio Ahumada, arquebisbe emèrit de Mèxic\nFélix Lazaro, bisbe de Ponce\nAustràlia - Nova Gal·les del Sud :\nGlen John Coorey\nAustràlia - Oest :\nMonsenyor Barry J. Hickey\nAustràlia - Queensland :\nMonsenyor Paul Bathersby, arquebisbe de Brisbane\nAustràlia - Sud :\nMonsenyor Philip Wilson, arquebisbe d'Adelaida\nAustràlia - Victoria :\nTimothy P. Mc Farlane\nMonsenyor Denis hart, arquebisbe de Melbourne\nFrancisco A. Alba\nCardenal Gaudencio Rosales, arquebisbe de Manila\nRep. de la Xina :\nJohn Anales Lee\nMonsenyor Joseph Ti-Kang, arquebisbe emèrit de Taipei\nfont : Pàgina oficial de l'orde\nGran mestres de l'orde eqüestre del Sant Sepulcre de Jerusalem (des de 1848 i fins avui)Modifica\nEscut del cardenal Gran Mestre de l'orde eqüestre del Sant Sepulcre de Jerusalem\n1848-1907: Patriarca llatí de JerusalemModifica\nGiuseppe Valerga (1848-1872)\nVincenzo Bracco (1873-1889)\nLudovico Piavi (1889-1905)\nFilippo Camassei (1906-1907, successivament lloctinent de l'orde, mort el 1919)\n1907-1928: Summe PontífexModifica\nPius X (1907 - 1914 elegit el 1903)\nBenet XV (1914 - 1922)\nPius XI (1922 - 1928 mort el 1939)\n1928-1947: Patriarca llatí de JerusalemModifica\nLuigi Barlassina (des del 1920 lloctinent de l'orde)\nDes del 21 de novembre de 1949: cardenal delegat del romà pontífexModifica\nNicola Canali (1949-1961)\nEugène Tisserant (1961-1973)\nMaximilien de Fürstenberg (1973-1987)\nGiuseppe Caprio (1987-1995)\nCarlo Furno (1995-2007)\nJohn Patrick Foley (2007-2011)\nEdwin Frederick O'Brien (des del 2011)\nL'hàbit de l'ordreModifica\nEl seu primer hàbit era blanc, però després de perdre tots els seus establiments a Orient, van prendre, en senyal de dol, l'hàbit negre que han conservat. Els canonges porten una creu brodada sobre l'habit: és la creu patriarcal llatina amb travesses dobles en escarlata.\nA partir del breu apostòlic del Papa Pius IX que reformà els estatuts, l'orde està dividit en 3 classes:\nla Primera classe és una classe excepcional que agrupa els cavallers de collar, eclesiàstics i laics, representats a aquesta classe en dos grups distints. En record dels dotze apòstols, el seu nombre està limitat a dotze, dels quals el cardenal gran mestre, titular de dret, és també el Patriarca Llatí de Jerusalem.\nla Segona classe engloba tots els altres cavallers que, en ordre decreixent, són:\ncavaller gran creu\nla Tercera classe està formada per les dames de l'orde:\ndama gran creu\ndama comandant amb placa\nPer un general, les admissions a l'orde tenen lloc en el grau inicial de cavaller o dama.\nCavaller Comandant amb Estrella\nCavaller del Collar\nPalma de Jerusalem (en bronze)\nPalma de Jerusalem (en plata)\nPalma de Jerusalem (en or)\nCreu al Mèrit del Sant Sepulcre de Jerusalem\nCreu al Mèrit del Sant Sepulcre de Jerusalem amb Estrella de Plata\nCreu al Mèrit del Sant Sepulcre de Jerusalem amb Estrella d'Or\nArmes i Segell de l'ordeModifica\nArmes de l'orde\nArmes del Regne de Jerusalem\nD'antiga tradició, l'orde porta les armes atribuïdes al Regne llatí de Jerusalem, que són plata amb la creu de Jerusalem en or, però amb l'esmalt en gules, el color de la sang.\nPorten, com a cimera, un casc d'or coronat per un globus d'or, coronat per la corona d'espines de Crist, flanquejat per dues banderes en plata amb la creu en gules. Com a tenants, dos àngels amb dalmàtica de gules ornada amb una petxina; amb el de la dreta portant una bandera i el de l'esquerra un bàcul.\nLa divisa és «Deus lo vult», en llatí, "Déu ho vol".\nEl segell del'orde, en forma d'ametlla, està envoltat d'or amb la corona d'espines de Crist i representada, resposant sobre la plata o impresa sobre la cera, la figura de Crist sortint del sepulcre.\nLa Creu de JerusalemModifica\nL'article 4 dels estatuts de l'orde estipulen:\n« ...en honor de la passió de Crist, per respecte vers el Sobirà Pontífex i per obediència vers el Vicari de Crist i els bisbes, hem adoptat les santes creus en honor de les cinc nafres de Nostre Senyor Jesucrist i per distingir-nos dels infidels. A més, hem decidit fundar l'orde del Sant Sepulcre de la nostra ciutat de Jerusalem, en honor de la Resurrecció i hem volgut de les creus vermelles esmentades, en honor de les nafres causades a Crist, siguin portades pels cavallers de dit Orde. »\nLa creu de Jerusalem, o creu del Sant Sepulcre, està formada d'una creu de braços iguals, amb quatre petites creus iguals als costats, anomenades creuetes. Aquestes cinc creus recorden les cinc ferides infligides a Crist a la creu del Gòlgota. Per aquest motiu també se l'anomena "creu quintuple".\nL'esmalt en gules de la creu de Jerusalem portat pels cavallers simbolitza la sang vessada per Crist. A l'escut heràldic del regne llatí de Jerusalem, de Palestina i del regne de Xipre, la creu és d'or, simbolitzant l'immens valor de la Passió de Crist.\nPrivilegis heràldics de l'ordeModifica\nJerarquia Ofici Ornaments exteriors\nEclesiàstics Els eclesiàstics separen les seves armes de les de l'orde\nPatriarca Gran Prior i Taxador de l'orde El Patriarca Gran Prior i el Taxador de l'orde porten les armes de l'orde a la peça superior en faixa.\nCavallers de collar, tinents, membres del gran magisteri i grans priors Els Cavallers de collar, tinents, membres del gran magisteri i grans priors porten les armes a dextre.\nLaics Els laics porten el seu escut sobre la creu de Jerusalem. Es tracta d'un privilegi no transmitible.\nJerarquia de l'orde\nCardenal gran mestre Le cardenal gran mestre aquartela les seves armes amb les de l'orde. El timbre és el capell cardenalici. Tot ell està sobre un mantell coronat per la corona d'espines com a cimera.\nPatriarca gran-prior El patriarca gran prior de l'orde posa al capdavant de les seves armes els de l'ordre. El timbre és el de bisbe, en sinople.\nAssessor L'assessor posa les seves armes a un costat, amb les de l'orde a l'altre.\nCavallers de collar Els Cavallers de collar, tinents, membres del gran magisteri i grans priors porten les armes a dextre.\nCavallers gran-creu Els cavallers gran creu envolten l'escut de la cinta per la qual penja la creu.\nGrans oficials Els grans oficials llueixen la insígnia de l'orde que penja d'una cinta negra que surt dels costats.\nComandants Els comandants llueixen la insígnia penjant d'una cinta negra que penja de la punta inferior de l'escut.\nCavallers i dames Els cavallers i dames pengen la creu de l'orde a la punta de l'escut mitjançant un nus negre.\nDames i cavallers de l'orde del Sant Sepulcre\nL'uniforme dels cavallers es compon de capa i un tipus d'uniforme militar.\nHi ha dos tipus d'uniformes:\nL'uniforme "Gran cerimònia": (el més antic) es compon de pantalons de drap blanc i una capa, també de tela blanca amb coll, punys i pit negre de vellut adornat amb fulles de llorer brodat en or, sempre més o menys, depenent del grau. A la part frontal, brodat de seda vermella, si el cavaller és enviat del Papa, la Creu del Sant Sepulcre. Brodada amb xarreteres d'or, amb serrells, es porten d'una de tres Creu del Sant Sepulcre, en funció de l'acabat.\nL'uniforme es completa amb un cinturó de cuir negre amb una espasa i esperons fitxats les botes polides. El capell és un barret de tres pics negre adornat amb plomes blanques i adornat amb un cercle vermell i blanc.\nL'uniforme "Petita cerimònia": es compon d'uns pantalons de tela de color vermell amb galons d'or i una jaqueta de drap blanc ivori. Els punys (punys i el coll) són de vellut vermell acompanyat d'un nombre més o menys gran de galons daurats, depenent del grau. Un cinturó de cuir cobert de galons d'or amb peixos de bec, una espasa de llustroses botes i esperons completar el paquet. El capell segueix sent el barret.\nHi ha dos models d'espasa, amb base en els dos patrons uniformes.\nLa capa, tipus "mantell de cavalleria" és en drap blanc ivori, folrada de ras blanc, amb coll de vellut blanc. A la banda esquerra, davant l'abric i una mica per sota de l'espatlla davant de la creu de Jerusalem en el drap vermell. Tancat per davant amb dos brandebourgs blanc, cau fins a uns 30 centímetres del sòl.\nEls mossos porten abric de drap negre folrat de ras negre, amb una vora vermella prim coll de vellut negre. A la banda esquerra de la capa dels pilots de davant i una mica per sota de l'espatlla també apareix la creu de Jerusalem en el drap vermell. Tancat per dos granotes negres, cau fins a uns 30 centímetres del sòl.\nLes dames de l'ordre tenen un mantell de drap negre folrat de ras blanc amb coll de vellut negre. La creu de Jerusalem, la mateixa mida que la dels cavallers, es colpeja amb l'or.\nEls clergues porten una musseta de llana blanca decorada amb una creu de l'ordre, per damunt del roquet.\nLa toca. Té la forma d'un bonet recolzada verticalment a la dreta per una banda de vellut negre, criat i modelada, que va al voltant de la tapa i es degradarà a l'esquerra. A la part més alta s'apliquen les distincions de grau.\nL'espasa i l'esperó d'or\nFins al 1868, totes les insígnies eren portades en aspa. Amb la reforma de les classes de l'ordre decidida pel Papa Pius IX , la insígnia, que segueix sent la creu de Jerusalem per a tots els graus, es convertí en mides diferents i es porta al voltant del coll o una banda. També apareixen les plaques de pit dels grans oficials i grans creus.\nLa naturalesa i la forma d'insígnies va ser especificada pel Papa Pius X el 3 de maig de 1907, i confirmada per Papa Pius XI el 6 de gener de 1928.\nEl tipus actual està constituïda per una creu de Jerusalem d'or, esmaltada en vermell, coronada per una palma d'or. S'insereix en un trofeu d'or que constituït en una cuirassa coronat amb un plomall del casc inclinada lleugerament a la dreta, amb una destral a dextra i una maça a sinistre, tot el grups sobre dues alabardes i tres banderes entrellaçades.\nLa cinta de la qual penja la condecoració és totalment moaré negre.\nLes cerimònies comencen amb la paraula del tinent, després hi ha una processó d'entrada i un cerimonial d'investidura. A més de la missa, el celebrant pronuncia el Veni Creator després de la pregària universal. Abans de la sortida es canta el Te Deum\nL'orde del mèrit del Sant SepulcreModifica\nL'Orde de Mèrit del Sant Sepulcre va ser instituït el 1949 pel Papa Pius XII per recompensar fets puntuals o d'homenatge a les persones que hagin prestat serveis a l'ordre sense ser membres.\nDes de 1985, el Gran Mestre ha reduït l'organització de l'ordre de mèrit en tres classes: or, plata i bronze.\nLa insígnia té la forma d'una creu grega d'or, esmaltada en vermell, sobre una corona d'espines d'or. Està suspesa d'una cinta de moaré blanc amb 3 ratlles vermelles.\n↑ Posteriorment, amb Guillem de Tir, la tradició històrica relata el rebuig de Godofreu d'ésser rei pel rebuig de ser coronat: «Després de la seva promoció, la seva extrema humilitat el portà a no voler ésser distingit a la Ciutat Santa per una corona d'or semblant a les que porten els reis; ell es contestà, amb un pietós respecte, amb aquesta corona d'espines que el Redemptor del gènere humà portà en aquell mateix lloc per obrar en favor nostre, i l'acompanyà fins al bosc on patí suplici. »\n↑ Damien 2003, chap. 1.1\n↑ Heers 1995, p. 223-225. Et l'Histoire de Tancrède par Raoul de Caen.\n↑ de Tyr 1824, p. 17\n↑ 4,0 4,1 4,2 Demurger 2008, p. 25\n↑ 5,0 5,1 Demurger 2008, p. 26\n↑ Galimard Flavigny 2006, p. 13\n↑ Cerrini 2007, p. 86-87\n↑ 8,0 8,1 8,2 8,3 8,4 8,5 Jaspert 2009, p. 826\n↑ Maalouf 1983, p. 222-223\n↑ Maalouf 1983, p. 246\n↑ Maalouf 1983, p. 294\n↑ 12,0 12,1 12,2 Jaspert 2009, p. 825\n↑ Site de la lieutenance du Canada - Montréal Arxivat 2009-08-13 a Wayback Machine. « L'usage de l'église dédiée à Saint-Onuphre sur le Janicule ainsi que le monastère attenant et le musée de Torquato Tasso, avec tout son ameublement et toutes les propriétés fixes, sont assignés par la loi à l'Ordre Équestre du Saint-Sépulcre de Jérusalem. »\n↑ «Le Grand magistère de l'ordre» (html) (en anglès). [Consulta: 3 febrer 2014].\n↑ Tiron 1845\n↑ Antoine Régnault, Lyon, 1573\n↑ O vermell des de 1977\nAlain Demurger, Chevaliers du Christ, les ordres religieux-militaires au Moyen Âge, Le Seuil, 2002 ISBN 2-02-049888-X\nMonique et Gaston Duchet-Suchaux, Les Ordres religieux, guide historique, Flammarion, 1993\nMemento du chevalier de l'Ordre équestre du Saint-Sépulcre de Jérusalem, sous la direction d'André Damien, Versailles, 2003\nMichel André, Les grands ordres de chevalerie aujourd'hui, Les Mesnuls, 2000\nRené Tiron, Histoire et costumes des ordres religieux, 1845\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Orde del Sant Sepulcre de Jerusalem\nLloc web de l'orde actual\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Orde_del_Sant_Sepulcre_de_Jerusalem&oldid=30162894»\nDarrera modificació: 8 maig 2022 a les 12:41\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 8 maig 2022 a les 12:41.


La colocació del penó\nLa Processó de les Laies\nEls protocols i balls de l’Àliga de la Ciutat\nLa celebració de la diada de Santa Eulàlia com a festa de la ciutat és una realitat relativament recent. Santa Eulàlia i la seva diada, però, des de fa segles han estat presents en la vida dels ciutadans i les ciutadanes de Barcelona. La figura de Santa Eulàlia, la seva tradició, la llegenda i la història, és un referent importantíssim en l’imaginari col·lectiu i en la tradició oral de diverses generacions de barcelonins. La seva personalitat perseverant, coherent i valenta front l’opressor malgrat la feblesa de la seva figura, representada iconogràficament com una nena de tretze anys, ha bastit al seu voltant un reconeixement popular que ha servit de model, en diversos moments històrics, per a tota una ciutat: Barcelona. La seva representació en monuments i edificis, els llocs i els espais urbans vinculats a la seva tradició i llegendari són una presència ineludible a la ciutat. Però la celebració festiva, com entenem la festa actual, malgrat algunes representacions populars, jocs i balls que ens remeten al segle XVIII en alguns barris de la vella Barcelona i de Sarrià, ha estat inconstant i circumscrita primordialment als actes litúrgics de l’església catòlica i a la celebració institucional del consistori barceloní fins entrats els anys vuitanta del segle passat. És a partir del 1983, per iniciativa de les colles de gegants de Ciutat Vella (del Pi i de la Plaça Nova), i del 1985 amb Maria Aurèlia Capmany, l’aleshores regidora de Cultura, que es comencen a posar les bases per al que en l’actualitat s’ha consolidat com a festa d’hivern de la ciutat. Als anys vuitanta la iniciativa popular de l’Associació Coordinadora de Colles de Gegants i Bestiari de Ciutat Vella, amb la ràpida incorporació a la festa de molts actes majoritàriament d’arrel tradicional la consoliden com a la Festa Major d’hivern de Ciutat Vella. Paral·lelament la iniciativa municipal central, orientada sobretot a la realització d’actes culturals en espais tancats, té una curta durada. És a partir del 1997, amb la unió d’esforços de l’Institut de Cultura, el Districte de Ciutat Vella i el sector associatiu de la cultura popular i tradicional que pren cos el que avui ja és la Festa d’hivern de Barcelona, les Festes de Santa Eulàlia. Primer les festes es basteixen com la gran festa de ciutat de la cultura popular i tradicional amb l’aportació d’activitats per part de les diferents disciplines de la tradició festiva i, més tard, en la festa dels més petits, feta per nens i nenes i adreçada a un públic familiar. Sense perdre el seu component de manifestacions festives d’arrel tradicional, s’incorpora a la programació un seguit d’activitats realitzades pels més menuts dels més diversos col·lectius de cultura popular, tradicional i artística.\nTota aquesta nova tradició i el reconeixement ciutadà han consolidat un seguit d’actes que configuren el model festiu propi i singular de les Festes de Santa Eulàlia i que, havent assolit una manera reiterada d’actuació i una litúrgia festiva determinada, avui es fixen en aquest Protocol.\nSanta Eulàlia se celebra el 12 de febrer i les seves festes s’estan des del cap de setmana anterior o fins el cap de setmana posterior, segons en el dia de la setmana que escaigui la diada de Santa Eulàlia. Si la diada de Santa Eulàlia s’escau en dilluns o dimarts, les festes se celebren des del divendres anterior i fins aquest dia. Si la diada de Santa Eulàlia s’escau en dimecres, dijous o divendres, les festes se celebren des d’aquest dia i fins el diumenge següent. I si la diada de Santa Eulàlia s’escau en dissabte o diumenge, les festes se celebren de divendres a diumenge.\nLa col·locació del Penó de Santa Eulàlia\nL’acte més simbòlic i antic de la festa d’hivern de la ciutat és la cerimònia de col·locació del Penó de Santa Eulàlia –senyera històrica de la ciutat- a la balconada principal del palau de la Casa de la Ciutat a càrrec de l’alcalde. La cerimònia es celebra el 12 de febrer –diada de Santa Eulàlia- a tres quarts de deu del matí. En l’acte ha de ser present l’alcalde i el consistori en ple. L’alcalde de la ciutat surt al balcó, acompanyat pels regidors i procedeix a la col·locació de l’antic Penó mentre sona l’himne Nacional de Catalunya “Els Segadors” i els mossos d’esquadra i els guàrdies municipals de servei en els respectius palaus es posen ferms i saluden el Penó. La cerimònia compta amb la presència de la Gegantona Laia i de la secció muntada de la guàrdia urbana. Tot seguit se celebra una jornada de portes obertes a la Casa de la Ciutat. El Penó resta a la balconada presidint la festa tota la diada de Santa Eulàlia.\nLa Gegantona Laia, figura d’imatgeria festiva de propietat municipal, és el símbol festiu de la celebració de Santa Eulàlia. La peça inspirada en el dibuix del cartell de les festes de 1997, obra de la il·lustradora Carme Soler, va ser construïda el 1998 per l’artista imatger Xavier Jansana. La figura de la Laia representa una nena barcelonina del segle IV i simbolitza l’esperit valent i solidari de les dones barcelonines. Des de la seva presentació la figura és portada i ballada pels geganters més joves de l’Associacció Coordinadora de Colles de Gegants i Bestiari de Ciutat Vella de Barcelona. La Gegantona Laia presideix les festes des del vestíbul del Palau de la Virreina on resta exposada –mentre no participa a cap acte- tots els dies de la celebració. La Laia participa en els actes de: Col·locació del Penó, Pregó, Processó de les Laies i Seguici de Santa Eulàlia. En aquest darrer la Gegantona Laia desfila i balla acompanya per una cobla infantil de flabiols i violins. La Gegantona Laia té un ball protocol·lari, El Ball de la Laia composició de Marc Salicru, que balla el diumenge de la festa al final del Seguici a la plaça de Sant Jaume, a tres quarts d’una del migdia, interpretat per una cobla infantil de flabiols i violins. Les nenes i els nens i les noies i els nois portadors i balladors de la Gegantona Laia porten un vestuari escaient per a l’ocasió.\nEl Ball de Santa Eulàlia és una creació del mestre Carles Mas per a ser ballada pels Gegants de Sant Roc de la Plaça Nova inspirada en una melodia popular del segle XVIII que formava part d’una representació de la vida de Santa Eulàlia. De la música del Ball de Santa Eulàlia hi ha diverses versions que sonen en diferents moments de la celebració de les festes. Per a gralles versió del grup La Pessigolla, per a cobla de sardanes versió del mestre Jordi León i per a cobla de ministrers versió del mestre Jordi Fábregas. Aquest ball és un dels moments més solemne de les Festes de Santa Eulàlia. Al llarg de la celebració de les Festes de Santa Eulàlia el ball, a càrrec dels gegants de la Plaça Nova, és ballat en diverses ocasions. Dins de la Processó de les Laies, el 12 de febrer a les vuit del vespre, davant de la imatge de Santa Eulàlia col·locada en la fornícula situada on es troben els carrers de Sant Sever i de la baixada de Santa Eulàlia el ball és ballat per les dues gegantes de la plaça Nova, Laieta i Laia (centenària i nova), la música és interpretada per un grup de grallers En finalitzar la Processó, a la plaça de Sant Jaume i davant el Penó de Santa Eulàlia es realitza de nou per les dues gegantes de la plaça Nova, Laieta i Laia (centenària i nova), la música és interpretada per la cobla que té la titularitat de Cobla Ciutat de Barcelona. Diumenge de la celebració i dins el Seguici de Santa Eulàlia, a les dotze del migdia, davant de la imatge de Santa Eulàlia col·locada en la fornícula situada on es troben els carrers de Sant Sever i de la baixada de Santa Eulàlia el ball és ballat pels gegants nous de la plaça Nova, Roc i Laia. En finalitzar el Seguici a la plaça de Sant Jaume, a tres quarts d’una del migdia, pels mateixos gegants nous de la Plaça Nova i a la part final del ball s’incorporen a la ballada la resta de gegants de Ciutat Vella. En ambdues ocasions la música del ball és interpreta per un grup de grallers. Encara hi ha una altra representació del Ball de Santa Eulàlia en aquest cas com a moderna representació d’acte sagramental a càrrec de l’Esbart Santa Eulàlia, el dissabte de la celebració i dins de la Mostra d’esbarts dansaires de Ciutat Vella.\nEl dia de Santa Eulàlia, 12 de febrer, a la plaça de Sant Jaume a dos quarts de set del vespre se celebra la tradicional Ballada de Sardanes a càrrec de la cobla que té la titularitat de Cobla Ciutat de Barcelona, que finalitza, tot coincidint amb l’arribada de la Processó de les Laies, amb la interpretació del Ball de Santa Eulàlia (versió per a cobla del mestre Jordi León). Les Festes de Santa Eulàlia també integren, tot potenciant-les amb infraestructura, les ballades i audicions de sardanes habituals d’entitats sardanistes que es realitzen en els espais de la festa: dissabte vespre al Pla de la Seu (Obra Sardanista Violetes del Bosc), diumenge migdia al Pla de la Seu (Unió de Colles Sardanistes) i diumenge vespre –només quan hi coincideix- a la plaça de Sant Jaume (Agrupació Cultural Folklòrica Barcelona).\nEl Concert de la Cobla Ciutat de Barcelona, a càrrec de la cobla que té la titularitat de Cobla Ciutat de Barcelona, se celebra divendres de les festes a les vuit del vespre i en recinte tancat (a la Seu Catedral de Barcelona o a altre espai). El concert és especialitzat en cada edició de les festes.\nEl Concert de la Banda Municipal de Barcelona se celebra dissabte de les festes a les dotze del migdia a la plaça de Sant Jaume o a altre espai de la festa. El concert comprèn un repertori d’acord amb el motiu i l’edició de les festes.\nLa Processó de les Laies és un dels actes populars més antics de la celebració actual de la Festa Santa Eulàlia. L’acte va néixer el 1984 en les celebracions de la festa d’hivern de Ciutat Vella. Consisteix en la concentració, la desfilada i els balls de gegantes. Aquest dia totes les gegantes esdevenen i són anomenades Laia. L’acte se celebra la diada de Santa Eulàlia, 12 de febrer, a partir de les set del vespre a la plaça de Sant Josep Oriol. Mentre es concentren les gegantes participants, el públic és convidat a una xocolatada amb la que es distribueix una de les menges de la diada: les Aspes de Santa Eulàlia, dolç en forma d’aspa, de pasta de brioix ensucrat i amb cireres confitades. A dos quarts de vuit del vespre s’inicia pròpiament la Processó. La desfilada, encapçalada per les laies de la Plaça Nova i del Pi i, des del seu naixement, per la gegantona Laia, amb l’acompanyament musical de formacions de grallers, recorre el carrer del Pi, plaça Cucurulla, carrer Boters, plaça Nova, carrers del Bisbe, Sant Sever, baixada de Santa Eulàlia, Banys Nous, Ferran i plaça de Sant Jaume. Davant de la imatge de Santa Eulàlia col·locada en la fornícula situada on es troben els carrers de Sant Sever i de la baixada de Santa Eulàlia, a les vuit del vespre, i després de fer una ofrena floral, és realitzat el Ball de Santa Eulàlia per les dues gegantes de la plaça Nova, Laieta i Laia (centenària i nova), la música és interpretada per un grup de grallers. En arribar a la plaça de Sant Jaume tota la cercavila desfila sota el Penó de Santa Eulàlia que presideix la balconada principal de la Casa de la Ciutat, l’Ajuntament. Les gegantes se situen al centre de la plaça i com a cloenda de la Processó, a dos quarts de nou de la nit , el ball és realitzat de nou per les dues gegantes de la plaça Nova, Laieta i Laia (centenària i nova), la música és interpretada per la cobla que té la titularitat de Cobla Ciutat de Barcelona.\nAquest acte correspon a la fusió de dues activitats de la festa d’hivern de la ciutat. Un d’arrelada tradició dins les Festes de Santa Eulàlia: La Passejada Cívica, consistent en un itinerari comentat per diferents indrets de tradició eulàlienca, amb explicacions sobre la història, costums, llegendes, anècdotes, singularitats dels diferents llocs i a càrrec d’un personatge de reconeguda solvència i/o popularitat. I d’altra part l’acte del Ball d’honor de l’Àliga de la Ciutat als guardonats dels Premis Ciutat de Barcelona. Tant una com l’altra fórmula de celebració finalitzava en un dels moments més solemnes i bells de les Festes de Santa Eulàlia el Ball de l’Àliga de la Ciutat en el presbiteri, i front l’altar, de la Basílica de Santa Maria del Mar. La celebració en la seva formulació actual consisteix en una desfilada cívica que se celebra el divendres de la festa (si la Diada de Santa Eulàlia s’escau en divendres aquest acte se celebra el dissabte següent), a les vuit del vespre, que s’inicia a la plaça de sant Jaume i desfila per diferents carrers fins a la plaça de Santa Maria del Mar. Hi participa l’Àliga de la Ciutat precedida per una rèplica del Penó de Santa Eulàlia i acompanyada musicalment per una formació tradicional de ministrers. L’Àliga és acompanyada i escortada pel Lleó de Barcelona i els Gegants de Santa Maria del Mar. Al finalitzar la desfilada, a la plaça de Santa Maria, el Lleó i els Gegants de Santa Maria del Mar dansen els seus respectius balls. Tot seguit la solemne comitiva fa entrada a la Basílica de Santa Maria del Mar on l’Àliga de la Ciutat balla cerimoniosament, en el presbiteri i front l’altar, el seu ball tradicional interpretat musicalment per una formació de ministrers.\nTanmateix el Ball d’honor de l’Àliga de la Ciutat és realitzat en l’acte de lliurament dels Premis Ciutat de Barcelona, en el Saló de Cent oi altre espai de la cerimònia, com a reconeixement als guardonats de cada edició.\nEl Seguici de Santa Eulàlia forma part de l’acte més antic de la festa d’hivern de la ciutat. El Seguici esdevé en la part més solemne i singular d’un acte que neix dins de la celebració de la Festa d’hivern de Ciutat Vella i d’iniciativa popular: la Trobada de Gegants. L’any 1983 el dissabte 12 de febrer, Diada de Santa Eulàlia, les colles dels gegants del Pi i de la Plaça Nova decideixen de trobar-se i fer una cercavila. Amb aquesta petita celebració van néixer les Festes de Santa Eulàlia contemporànies. La Trobada de Gegants pren cos com un dels actes centrals de la festa a Ciutat Vella que, en esdevenir festa de ciutat, dona pas a la celebració del Seguici de Santa Eulàlia. El Seguici de Santa Eulàlia, en el marc de la Trobada de Gegants, es celebra el diumenge de la festa a partir de les deu del matí a la plaça Reial amb la concentració de tots els participants. La desfilada s’inicia a les onze del matí i recorre els carrers de: La Rambla, Portaferrissa, plaça de la Cucurulla, Boters, plaça Nova, Bisbe, Sant Sever, baixada de Santa Eulàlia, Banys Nous, Ferran i plaça de Sant Jaume. Segons el Protocol del Seguici Popular de Barcelona (Annex III) el Seguici de Santa Eulàlia s’ordena de la manera següent: Gegantona Laia amb la rèplica del Penó de Santa Eulàlia i acompanyada per una cobla infantil de flabiols i violins, a continuació el Bestiari Històric de la Ciutat: els Cavallets Cotoners de Barcelona, l’Àliga de la Ciutat, el Lleó de Barcelona, la Mulassa de Barcelona, el Bou de Barcelona, el Drac de la Ciutat Vella de Barcelona, la Víbria de Barcelona i la Tarasca de Barcelona. A continuació el bestiari festiu i els balls populars de Ciutat Vella que vulguin participar-hi. Tot seguit desfila la Trobada de Gegants a Ciutat Vella encapçalada pels gegants (i gegantons i nans i capgrossos) de la Ciutat, Pi, Plaça Nova, Santa Maria del Mar, la resta de gegants de Ciutat Vella per ordre d’antiguitat, la resta de gegants de la ciutat que vulguin participar-hi i la resta de gegants i grups convidats de fora de ciutat. D’acord amb el Protocol del Seguici Popular de Barcelona (Annex III) els grups musicals que participin com a acompanyament musical dels diferents elements components del Seguici Popular de Barcelona seran els suficients i de qualitat reconeguda i de les característiques de les cobles de ministrers, cobles de sardanes, cobles de tres quartans, mitges cobles i formacions de grallers, dolçainers, cornamusaires, flabiolaires i percussió. En passar el Seguici de Santa Eulàlia front la imatge de Santa Eulàlia col·locada en la fornícula situada on es troben els carrers de Sant Sever i de la baixada de Santa Eulàlia, després d’una ofrena floral, els gegants nous de la Plaça Nova, Roc i Laia, ballen el Ball de Santa Eulàlia interpretat musicalment per un grup de grallers. En arribar a la plaça de Sant Jaume els diferents elements participants del Seguici de Santa Eulàlia es situen plantats davant la façana de l’Ajuntament, la Casa de la Ciutat. Al centre la Gegantona Laia, els Gegants i l’Àliga de la Ciutat. A la dreta el Bestiari Històric de Barcelona i la resta de bestiari festiu i balls populars. I a l’esquerra els gegants del Seguici, els gegants de Ciutat Vella i la resta dels gegants que aniran ocupant tota la plaça. Al centre de la plaça es fa un gran espai en forma de rotllana per a executar els balls protocol·laris que tancaran el Seguici de Santa Eulàlia. L’ordre dels balls és el següent: Ball de la Gegantona Laia, Ball de l’Àliga de la Ciutat, Ball dels Gegants de la Ciutat i Ball de Santa Eulàlia a càrrec dels Gegants nous de la Plaça Nova, a la part final del ball s’incorporen a la ballada la resta de gegants de Ciutat Vella. Les diferents melodies són interpretades per les formacions musicals que han acompanyat cada element al llarg del Seguici. Els balls es realitzen presidits des de la balconada principal de l’Ajuntament, la Casa de la Ciutat, per les autoritats municipals electes.\nLa Diada castellera de les Festes de Santa Eulàlia es celebra el diumenge de la festa a la plaça de Sant Jaume, finalitzats els balls del Seguici, a la una del migdia i presidida des de la balconada principal de la Casa de la Ciutat, l’Ajuntament, per les autoritats municipals electes. La participació és oberta a la totalitat de les colles castelleres de la ciutat de Barcelona i per acord de la Coordinadora de Colles Castelleres de la Ciutat de Barcelona. L’acte pròpiament comença quan les colles participants es troben a la plaça Nova a dos quarts d’una del migdia i inicien una cercavila pel carrer del Bisbe. En arribar front la porta de la Seu Catedral coneguda com de Santa Eulàlia les diferents colles fan uns pilars d’honor. Tot seguit continua la cercavila fins a la plaça de Sant Jaume on les colles hi fan entrada amb pilars carregats caminant per l’ordre de col·locació a la plaça que la Coordinadora de Colles Castelleres de la Ciutat de Barcelona té acordada. El Protocol particular de les Diades Castelleres de les festes de la ciutat de Barcelona (Annex IV), pel que fa a les Festes de Santa Eulàlia, assenyala que en el cas que a la Diada hi participin fins a tres colles, es faran les tres rondes tradicionals, amb dret a repetició, i pilars de comiat. En el cas que hi participin més de tres colles, es farà una primera ronda simultània de totes les colles i dues rondes sense dret a repetició, per l’ordre establert a plaça per l’acord de la Coordinadora de Colles Castelleres de la Ciutat de Barcelona. En finalitzar les tres rondes les colles participants tenen el dret a una ronda de repetició. Clou la Diada amb els pilars de comiat de totes les colles participants.\nLes Festes de Santa Eulàlia gaudeixen de dos correfocs que per la continuïtat temporal de la seva realització esdevenen un sol acte. El més antic és el que neix en la festa d’hivern de Ciutat Vella el 1987 i on hi participen colles de diables i bestiari de foc dels barris de Ciutat Vella. L’altra que neix quan part de les Festes de Santa Eulàlia van evolucionar vers una festa de nens i nenes per a nenes i nens, hi participen les colles infantils de diables i de bestiari de foc. Els correfocs de Santa Eulàlia se celebren el diumenge de la festa al llarg de la tarda i del vespre. Comença a les cinc de la tarda, a La Rambla i fins a la plaça de Sant Jaume, amb una tabalada, desfilada dels grups de percussió de totes les colles de diables i bèsties de foc participants al correfoc. A les sis de la tarda, sortint per la porta de l’Ajuntament i fent un lluïment cada colla, comença el Correfoc Infantil de Santa Eulàlia –conegut com “el Correfoc dels petits”- que recorre diversos carrers del barri Gòtic fins el Pla de la Seu. Hi participen, voluntàriament, totes les colles infantils de diables i de bestiari de foc de Barcelona. Clou el Correfoc infantil l’encesa pirotècnica conjunta de totes les colles participants pels vols de dos quarts de vuit del vespre. El final del Correfoc Infantil dóna pas a l’inici a la plaça Nova del Correfoc de Santa Eulàlia. Hi participen colles de diables i bestiari de foc dels barris de Ciutat Vella i algun grup convidat. Recorre diversos carrers del barri Gòtic fins el Pla de la Seu i l’avinguda de la Catedral on finalitza amb els lluïments pirotècnics de tots els grups de diables i bèsties de foc. El final del Correfoc, pels vols d’un quart de nou de la nit, acostuma a ser la cloenda de les Festes de Santa Eulàlia.\nAltres Propostes Festives de les Festes de Santa Eulàlia\nL’estreta col·laboració que l’organització de la festa ha establert amb diferents sectors culturals i artístics de la ciutat ha donat fruit a la creació i realització d’activitats festives i culturals que, si bé no són subjecte de cap protocol d’actuació i no comporten una litúrgia festiva determinada, són mereixedors d’una atenció especial que garanteixi la seva vitalitat i que generi noves fites creatives i de participació\nMostra de Bestiari Festiu de Catalunya\nConcert coral de la FCEC\nExposició i Trobada de gegantons infantils i d’escola\nMostra de Balls de gegantons infantils\nMostra d’esbarts dansaires infantils\nActuacions de corals infantils\nActuacions infantils d’escoles de dansa\nActuacions infantils d’escoles de música


La CCMA cedeix i millora substancialment les condicions pel doblatge en català La República\nLa CCMA cedeix i millora substancialment les condicions pel doblatge en català\nLa plataforma Dubbcn ha celebrat la “reacció positiva” de la Corporació per iniciar “un camí d’enfortiment del doblatge en català”\nLes reivindicacions de la plataforma DUB amb el Doblatge en Català està començant a donar els seus fruits. Després d’anunciar que la CCMA havia acceptat reunir-se per intentar millorar condicions econòmiques i de qualitat del doblatge en català, finalment la Corporació ha retirat les condicions que havia publicat d’entrada el 4 de novembre i ha publicat les noves millores.\nTal com explica DUB en un fil a Twitter, els canvis van des de l’increment del pressupost en un 25%, un augment d’hores per comprovar la qualitat del doblatge que s’ha gravat als estudis, fins a la millora de la distribució d’estudis homologats. A més, des de DUB asseguren que hi haurà un diàleg constant per vigilar que es compleixin les millores i introduir-ne més de cara al futur.\nAmb tot, una molt bona notícia pel sector i en general per la preservació de la llengua catalana. DUB ha agraït a la CCMA que hagi “iniciat un camí d’enfortiment del doblatge en català”.\n1.- S’incrementa el pressupost en un 25%. Dels 10 milions als 12,5 milions pels 2 anys (1200 hores). En cas d’executar 1500 hores, el pressupost arribaria fins als 15,7 milions. S’estableix el preu de mitjana per minut als 87 euros.\n— DUB. (@dubbcn) November 24, 2021\n4.- S’amplia a 6 el nombre d’estudis homologats; provocant una millor distribució del número d’hores a repartir entre els estudis.\n5.- S’incorporen i es recuperen les auditories, el servei de vigilància i els plans de doblatge que havien estat suprimits en el plec anterior.\nVolem donar les gràcies a tothom qui ha aportat el seu gra de sorra per fer-ho possible: socis de DUB, signants del manifest, col·laboradors, i finalment la pròpia @CCMA_cat , que ha reaccionat positivament i ha iniciat un camí d’enfortiment del doblatge en català.


Llapis de colors: És la televisió la nova cangur electrónica dels seus fills?\nÉs la televisió la nova cangur electrónica dels seus fills?\nAvui en dia, la televisió té una extraordinària influència en la societat que vivim -especialment, els més joves. La televisió, ens agradi o no, és l’instrument més important del canvi cultural i social; superior a la institució ensenyant per excel.lència: l'escola, amb l’intenció de superar a la pròpia família.\nLa televisió té efectes positius en el nen, quan se li ha ensenyat a veure-la, com la facilitat per assimilar el llenguatge, i constitueix una excepcional font de coneixements. Però l'abús de la quantitat i la manca de qualitat comporta importants efectes negatius, físics i psíquics, dels quals apuntem els següents: alteracions del son, nerviosisme, fracàs escolar, aïllament, sedentarisme, atròfia l'activitat intel.lectual, pèrdua del discerniment, banalització de la violència.\nLa televisió a casa pot ser un instrument educatiu i enriquidor. Però cal saber seleccionar amb criteri els espais que veritablement ens interessin i el temps que cal destinar. Proposem els següents consells:\n1. No deixar-los mai sols davant la televisió.\n2. Posar-se d'acord amb ells sobre el temps que es dedicarà cada dia a la TV. Es tracta de posar una "norma de família" que tots respectin.\n3. Evitar que la TV estigui encesa durant els àpats.\n4. No els castigui a no veure la TV. El nen podria pensar i convèncer-se que es tracta del millor i més important passatemps i plaer al qual es pot accedir.\n5. Desaconselli l'ús del comandament a distància.\n6. Eviteu que els nens facin les tasques amb la TV. És una de les costums més contraproduents. La TV és una font d'estímuls audiovisuals i auditius que exigeix esforç mental. La televisió no permet un esforç simultani d'aprenentatge.\n7. Eviti que els nens tinguin un televisor a l'habitació.\n8. Renúncia a veure TV en vacances.\n9. Utilitzeu els programes televisius que veuen els nens per estimular activitats que desperten en ells la participació.\n10. Doni bon exemple. Aquest és el consell més important. Els nens compendran la importància que té la televisió en funció del lloc que ocupa als adults de referència.\nMoltes families, utilitzen aquest invent per “desfer-se i estar tranquils una bona estona dels seus fills”; és aquesta la finalitat que busquem de la televisió?\nPublicado por Alícia, Blanca i Miriam en 9:04\nM'agradat aquest tema!\nMolt ben redactat i s'hauria d'escampar més.\nL'Alpino ens saluda\nSom la Blanca, l'Alícia i la Miriam, estudiants d'Educació Infantil de la URV, obrim aquest blog adreçat a tota la comunitat educativa, en l'etapa de 3-6 anys. El nostre blog podrem trobar diverses notícies d'actualitat, activitats infantils, festes populars de la demarcació del Camp de Tarragona, jocs educatius,recursos educatius,enquestes... Des d'aquí us donem la nostra benvinguda i esperem que aquest espai sigui del vostre grat.\nAlícia, Blanca i Miriam\nCastanyes, panallets i moniatos!\nÉs la televisió la nova cangur electrónica dels se...\nAnem de festa a Salou!\nQuè entenem per JClic? És un programa format per ...\nQuaderns Virtuals Què són? - És una tècnica digit...\nWebQuest Com ho definim?Una WebQuest és una eina ...\nEl projecte eduCAT 1X1 Què és? És un projecte e...\nTarda de cine!\nHOT POTATOES ¿Que són? ...\nRecordem cançons infantils\nQue us sembla la introducció de les PDI a les aules?\nCom més siguem més riurem!!\nKumpulan Meme Lucu dan Gokil Terbaru\nCrea els teus contes!


Abril de 2019 – Azures\nLi preguntaria al meu marit: Is this a good moment, darling?\n(Al carrer uns xiquets juguen. Són quasi les deu. La companya de pis exclama: fa molt de temps que no sent xiquets jugar al carrer! Me n’alegro)\nSé quins moments no han sigut bons. Però la vida és molt trista també en la mirada només a l’absència. Trista no, pobra.\n(El noi que està al centre de menors, el que arribà més tard, fa una setmana que no ve a l’institut. Ha vingut hui a dir-nos que té problemes al centre, que l’acusen de fumar porros i robar. Que sa mare està a l’hospital, al Marroc. Dorm al centre, però viu al carrer. M’ha ensenyat uns senyals, uns arraps, a l’avantbraç, m’ha explicat alguna cosa, no l’he entés.)\nVaig caure un matí del gronxador, tinc un senyal a la barbeta de tres centímetres de llarg, en diagonal.\n(A la sala de profes han desaparegut diners del pot del concurs de Sant Jordi. No és la primera vegada. Van deixar de recollir diners dels pastissos que pagaven el viatge de quart perquè sempre faltaven monedes i mai sobraven pastissos. Sabem que no som millors que la mitjana, falta saber si som pitjors)\nTenia sis anys, quan vaig caure del gronxador. Ja no queda res, d’aquells sis anys, només la cicatriu.\n(Han canviat els contenidors de lloc i quan anem a la feina o els xiquets van a escola, no se’ls troben, plens, a vessar de deixalles a la vorera. Però avui hi ha bosses de fem al fanal, just a la cantonada, entre l’aparcament de cotxes i la porta de l’escola).\nQuan tenia vuit anys vaig ensopegar contra la paperera verda, metàl·lica, que hi havia al meu carrer perquè em vaig girar per veure si els meus pares miraven com corria. Just en el moment en què girava la cara, un altre cop, cap endavant, em trobí la paperera. Vaig rebotar i caure. Tornaria a caure, ara, si ells, tots dos, tornaren a recollir-me del terra.\nBones notícies, males notícies, qui ho sap.\nAutor mslvdrCategories Dones, Família, SargantanesPublicat el Abril 29, 2019 Abril 29, 2019 Deixa un comentari


Íngrid Rodríguez, finalista del XIV Premi Sambori Òmnium Catalunya – Escola Diocesana de Navàs\nÒmnium Cultural convoca anualment el Premi Sambori Òmnium, un premi escolar de narrativa que té per objectiu promoure l’ús literari del català a l’educació primària, secundària i post-obligatòria d’escoles i instituts del Principat, la Franja, Andorra i Catalunya Nord.\nCada any, des de l’àrea de llengua catalana, animem als nostres alumnes de tots els cursos a participar-hi i el curs passat vam estar d’enhorabona, ja que l’alumna Íngrid Rodríguez Chavarria, que actualment cursa 4t d’ESO, va resultar guanyadora de la seva categoria amb el relat “Tot té un final”.\nAquest premi consta de dues fases consecutives, una primera fase corresponent a les demarcacions, i una segona fase a nivell de tot Catalunya. El lliurament oficial de la primera fase del premi no es va poder dur a terme en les dates previstes, al mes de març, degut a la situació de pandèmia, i no va ser fins la setmana passada que l’Íngrid va poder recollir-lo a la seu de l’Òmnium Cultural de Manresa. En aquest acte simbòlic se li va fer entrega d’un diploma, un guardó i un lot de material escolar.\nLa segona fase del premi es decidirà a partir d’un nou jurat i l’acte de lliurement serà durant la segona quinzena de maig. El veredicte dels escrits guanyadors de Catalunya es farà públic durant la festa del TINTER que tindrà lloc la segona quinzena de maig, on s’hi afegiran els premiats de l’edició d’enguany.\nEsperem que tingui molta sort i el seu text resulti premiat de nou!\nUna bona eina per als professionals Llegeix més\nConstruïm un filtre d’aigua\nOptativa de ciències a 1r d'ESO Llegeix més\nSetmana de Crèdits de Síntesis a l’EDN\nEls nostres alumnes de 1r, 2n i 3r d’ESO treballen, des... Llegeix més\nUn total de 51 alumnes de 2n d'ESO, acompanyats dels tutors... Llegeix més\nTecnologia 1r d'ESO A Llegeix més


AMPA Institut Joan Amigó (L'Espluga de Francolí): 2010\nContingut : La prevenció dels trastorns del comportament alimentari (anorèxia nerviosa, bulímia nerviosa i altres trastorns del comportament alimentari no especificats)\nXerrada que tindrà lloc divendres 15 de desembre a les 19'30 h, dins el programa Aprendre amb tú.\nUn cop recollides les inscripcions a les activitats extraescolars, les coses queden de moment :\nBatucada : Inscrits 8 Mínim necessari 20\nEl dijous 7 es farà una demostració a les 17’30. Pendent d’aconseguir el nombre d’inscrits necessaris\nFutbol : Inscrits 3 Mínim necessari 10\nPendent del Toni\nMecanografia : Inscrits 1 ACTIVITAT CANCEL.LADA\nTennis taula : Inscrits 6 Mínim necessari 7 o 8\nEl dilluns 4 inici d’activitat. Pendent d’aconseguir el nombre d’inscrits necessaris\nEnglish karaoke : Inscrits 2 ACTIVITAT CANCEL.LADA\nAtletisme : Inscrits 4 Mínim necessari 8 o 9\nEl divendres 1 inici d’activitat. Pendent d’aconseguir el nombre d’inscrits necessaris\nAquest és el tema de la xerrada informativa que ens faran els Mossos d'Esquadra. Serà dimarts 13 d'abril a les 19'30h.\n“...Històricament, la violència de gènere ha estat tan arrelada en la nostra societat, que, a hores d'ara, ens costa identificar-la. Quan finalment ens adonem potser ja és massa tard...”\nL'Institut fa un concurs per trobar el nou logotip del centre. Papes, mames, nois i noies : Animeu-vos a participar-hi. ¿Qui diu que la vostra idea no és la millor?


El Liverpool pateix a Anfield i el City supera el Newcastle per 0-2 - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl Liverpool pateix a Anfield i el City supera el Newcastle per 0-2\nagències | londres 18.08.2014 | 07:38\nSturridge en el moment de marcar el gol del triomf del Liverpool EFE/EPA/PETER POWELL\nEl Liverpool i el Manchester City, dos dels favorits a endur-se la Premier League, van debutar ahir amb victòria però oferint sensacions ben diferents. Mentre que els de Brendan Rogers van haver de patir molt per imposar-se al Southampton de l'exblaugrana Ronald Koeman (2-1), el Manchester City de Pellegrini va mostrar molta solvència al complicat camp del Newcastle (0-2).\nEl Liverpool va oferir una imatge bastant pobra davant la seva afició amb un joc discret. El ràpid Sterling va encetar el marcador al minut 23. La segona meitat va ser de clar domini visitant. Clyne, després d'una gran passada d'esperó del serbi Tadic, empatava. Els visitants van tenir el domini del matx i poc després Davies errava una clara ocasió per marcar l'1-2 xutant a les mans de Mignolet. Amb més cor que no pas cap els locals buscaven el gol del triomf i aquest va arribar en una jugada plena de rebots que va ser rematada per Sturridge al minut 78. El Southampton, però, va poder empatar amb un xut al travesser de Schnederlin.\nUn xic més fàcil, tot i que tampoc va fer un gran joc, ho va tenir el Manchester City de Pellegrini al camp del perillós Newcastle United. Al minut 39 l'espanyol David Silva va aprofitar una bona acció d'Edin Dzeko per establir el 0-1. Després d'alguna ocasió del Newcastle, l'argentí Sergio Agüero va sentenciar ja en el temps d'afegit aprofitant un rebot dins de l'àrea del Newcastle.


‘Crònica’ del 21.03.2022 – Vilassar Ràdio\n‘Crònica’ del 21.03.2022\nVdM s’adhereix a l’Acord per la qualitat de l’aire de Catalunya impulsat per la Generalitat\nAmb l’objectiu que Vilassar de Mar sigui l’any 2025; (és a dir, d’aquí a tres anys), Municipi de Baixes Emissions, el nostre consistori ha formalitzat l’adhesió a l’Acord per la qualitat de l’aire de Catalunya impulsat per la Generalitat. El regidor de Medi Ambient de l’Ajuntament de Vilassar de Mar, Joan Roc ens ha donat més detalls d’aquesta important signatura\nHa nascut Ràdio Vilatzara, aquesta germana petita nostra que ens ha aparegut a les ones. Emet les 24 hores del dia i sempre on line, i sorgeix, és clar, de l’institut Vilatzara. Música i els diferents potcast de l’alumnat de 4rt d’ESO figuren en la seva graella. En parlem a “Crònica” amb la impulsora de la iniciativa, la mestra de català Neus Serra, i el director del centre, Marc Vilanova\nLa Policia Local rescata una jove de 14 anys que havia caigut al mar\nEn ple temporal de mar, divendres passat, dos agents de la Policia Local de Vilassar de Mar van rescatar, sobre les 7 del vespre, una noia de 14 anys que lluitava contra onades de més de dos metres i mig, a uns 150 metres de la costa. Després de la valenta acció dels agents, la noia va ser derivada a l’hospital de Mataró amb signes evidents d’hipotèrmia. En els darrers mesos, agents de la Policia Local han salvat la vida de tres persones. De fet, fa pocs dies, van intervenir per salvar un nadó de 10 mesos que s’estava ofegant amb un bocí de menjar\nFinalitzen les obres del carrer del Mont\nVilassar de Mar guanya un nou carrer de prioritat per als vianants un cop han finalitzat les obres del carrer de Mont. Unes tasques, que van començar a l’octubre passat (entre la NII i el carrer de Colom) que deixen un tram pacificat. Des d’ara, doncs, el carrer Mont és accessible, de plataforma única (és a dir, voreres i calçada al mateix nivell), i de prioritat invertida. El carrer ja és obert\nL’Ajuntament condemna la pintada mascilista apareguda a la placa commemorativa del mural contra la violència masclista\nL’Ajuntament de Vilassar de Mar condemna la pintada masclista que ha aparegut aquest cap de setmana sobre la placa commemorativa del mural contra la violència masclista que hi havia a l’avinguda Escultor Monjo. “A fregar!”, diu la pintada, que s’afegeix a les ja fetes amb anterioritat sobre la mateixa placa i sobre el mural que hi havia entre els carrers Sant Ignasi i Santa Rosa\nActe al Bar Favela amb motiu del Dia Mundial de la Poesia\nAvui, des de les 7 del vespre i al patí interior del bar Favela, ubicat a la plaça de l’Era, la revista Mirades, que lluita per reivindicar l’activitat cultural a Vilassar de Mar, celebra el Dia Mundial de la Poesia. I ho fa d’una manera molt especial. Poetes i poetesses de casa nostra tindran el micròfon obert per recitar tant poemes propis com aliens\nGran victòria de la Unió Esportiva Vilassar, ahir, davant el Peralada per un gol a dos. Els homes de Peque es van vestir amb la granota de la feina i es van saber adaptar, millor, que el quadre xampanyer al pèssim estat del terreny de joc negat completament per l’aigua. La propera setmana, els de homes de Peque rebran, al Xevi Ramon, un dels gallets de la categoria: L’Hospitalet que està passant, però, per hores baixes\nPots escoltar l’informtatiu sencer en aquest enllaç\nNotícia anterior‘Crònica’ del 18.03.2022\nSegüent notícia‘Crònica’ del 22.03.2022


Isona Passola: 'Catalunya i Espanya són dues taronges diferents'\nVilaweb - Núria Orriols 3-Set-2014\nDimecres 03.09.2014 14:07\nIsona Passola, directora de 'L'Endemà', defensa la voluntat constructiva del seu nou documental i remarca la diversitat de l'independentisme actual\nIsona Passola vol sorprendre l'espectador amb el nou treball, 'L'endemà'. El film, que ha estat possible gràcies a 350.000 euros de microfinançament, tracta sobre els punts decisius de la construcció d'un nou estat. Passola s'adreça sobretot als no convençuts: 'La pel·lícula ha d'entrar pels ulls de la gent que només de veure una estelada, se n'aparta.' Per això, explica, en el documental no n'hi surt cap. Amb l'opinió d'experts en sanitat, educació, economia, energia i tot allò bàsic per als pilars d'un país, Passola dibuixa un horitzó després de la consulta.\n—Al començament del film es veuen dos joves que es discuteixen i, per entendre la parella, es parla de dues taronges amb un espai propi. Creieu que el reconeixement de l'altre, en el cas de Catalunya i Espanya, és l'arrel del problema?\n—Absolutament, aquesta és l'arrel. No hi ha mitges taronges, tampoc a la vida real, sinó que sempre n'hi ha dues. I si no s'entén això, no s'entén res. Aquesta és la gran dificultat d'Espanya a l'hora de comprendre Catalunya, que no accepta que és una entitat política sobirana, un subjecte polític. És aquí on comença l'embolic.\n—Creieu que el paral·lelisme de la parella és el millor exemple?\n—Sí, els he mirat i analitzat tots. També he explorat de fer el cas paral·lel amb un fill que surt de casa i no el deixen marxar, però aquest cas col·loca la part catalana en una situació de fill i Espanya en una situació paternalista. Catalunya no és un fill que es fa gran i vol marxar de casa; Catalunya ha estat subjugada durant tres-cents anys; era tan pare com Espanya.\n—A qui va adreçat 'L'endemà'?\n—L'objectiu principal és donar arguments a favor del sí a la independència, contrastats i per mitjà dels millors especialistes. És de consum intern, però va adreçat especialment als convençuts, que els omplirà d'arguments, i a aquells que dubten, que veuran que això no és tan difícil si es vol fer.\n—Heu dit, de vegades, que aquest film no agradarà als catalans 'més fonamentalistes'.\n—Un independentista que pensa només que Catalunya pot ser d'una manera empobreix molt la idea de país. Aquests independentistes més radicals són una part més de Catalunya, però cal tenir present que som on som perquè tots aquells que no eren independentistes se n'han fet per adhesió, no per obligació d'un estat que els imposava de ser-ho... I aquesta adhesió l'hem tinguda malgrat totes les dificultats, gràcies a la il·lusió de formar part de la col·lectivitat catalana amb una llengua i cultura pròpia, però amb un gran respecte per la diversitat. Amb una gran obertura mental, per a acceptar la diversitat religiosa, sexual, també la lingüística.\n—Un dels temes més candents és la llengua?\n—Sí, aquesta diversitat té molt a veure amb la llengua. Evidentment que en una Catalunya independent, el català serà una llengua molt important i podrà ser oficial, cooficial o res d'això, com l'anglès al Regne Unit o als Estats Units, on no té cap estatus especial. Defensarem el català en el nou estat, però mai contra del castellà, que és una riquesa enorme que ens comunica amb mig món i que és la llengua mare de molts habitants de la població. I una llengua fantàstica. S'ha acabat l'etapa de la por. No podem concebre el castellà, en un moment de llibertat i plenitud nacional, com una amenaça, tal com ho era en el franquisme. Ara som en l'etapa de construcció, i això vol dir pensar d'una altra manera.\n—No s'hi veu cap estelada, en el documental.\n—Precisament per això no n'hi ha cap. El meu film ha d'entrar pels ulls de la gent que, només de veure'n una, se n'aparta. Els símbols són importants, i l'estelada, meravellosa. Però 'L'endema' fa l'exercici de posar-se als ulls dels qui dubten, fuig de la posició defensiva. És dialogant, festiu... Per a això és la festa de la independència, per a construir un país millor. Podríem ser com els Països Baixos, Suècia o Dinamarca, països que han funcionat, d'unes dimensions similars a Catalunya i que han aguantat la societat del benestar.\n—El projecte que oferiu no és neutral, sinó que mostreu un determinat model de societat. Al film es parla de model sanitari i es tracta el copagament, per exemple.\n—No proposo cap model, poso exemples d'uns quants. Ara, deixo molt clar que tindrem el model que la gent vulgui i voti. En el cas de la sanitat plantegem que la gent pobre la tingui de franc, però és evident que no es pot arribar a tot, això ho diuen els tècnics. I per tant, plantegem alternatives com el copagament.\n—Assenyaleu espais compartits amb Espanya després de la independència, com ara la gestió del riu Ebre. Com penseu que serà rebuda d'aquesta posició? Sorprendrà a les Terres de l'Ebre?\n—Crec que l'acceptaran molt bé, perquè normalment se'ls fa molt poc cas...i el film és rodat allà, és la part de festa. Crec que arrasarà a les Terres de l'Ebre; el documental va adreçat a tot Catalunya, però he tingut ganes de fer un homenatge a aquells que ho han fet molt bé, i amb poc suport. He rodat al sud, perquè també existeix.\n—En el documental parleu d'eleccions plebiscitàries si la consulta és prohibida. Sou partidària només de fer-la d'acord amb la legalitat espanyola?\n—No, no. Jo crec que no podem tornar a posar les urnes al carrer, tal com ja vam fer [referint-se a les consultes populars del 2009]. Allà varen votar un milió de persones, però hem comprovat que no va tenir el ressò internacional. Ara no som a la fase de costellada. Som en un moment en què el reconeixement internacional és bàsic. S'ha de fer des d'una legalitat, ja sigui catalana, espanyola o internacional. Si no, no tindrem allò imprescindible per a ser reconeguts. Hem de buscar la legalitat com sigui; si no, no existirem. Si rebem un no, sortirem al carrer? Segur, hi ha una part de mobilització que serà important, però hem de voler carregar-nos de raons perquè des de l'exterior ens donin la raó. No hem de repetir coses que ja hem fet.\n—El documental també fa referència a la Unió Europea, i es recullen opinions de tota mena. Se'n desprèn que l'adhesió d'una Catalunya independent no serà automàtica.\n—Catalunya és molt europeista, ja ho era abans que Espanya ho fos; i ho és molt més que els francesos o els anglesos. Des de l'inici, el sobiranisme ha deixat clara la idea de 'nou estat d'Europa', també perquè és vital pel reconeixement internacional. Per tant, Catalunya acabarà essent part de la UE, més tard o més d'hora. Tot i que és cert que això no serà automàtic, el que explica el documental són els camins per arribar a ser-ne part, i deixa clar que hi ha moltes maneres de ser-hi. Parlem, per exemple, del cas de Noruega, que és a l'espai euro, amb igualtat de condicions, però no té representació a les institucions europees. I Catalunya simplement vol accedir a Europa votant, i això s'ha d'entendre.\n—Què n'espereu del documental, d'aquí al 9-N?\n—Tinc un centenar de presentacions per tot Catalunya, i espero que sigui útil per a contribuir en el debat amb rigor. No hi ha democràcia sense informació i per això espero que serveixi per a votar pacíficament i amb el cap clar. Votar, votar i votar. Dialogar, dialogar i dialogar. Hem d'aspirar a construir un país molt millor del que tenim ara, i per mi això només es pot aconseguir amb la independència.\nVilaweb - Núria Orriols


goterris: RAPELANT A LES AGULLES DE SANTA ÀGUEDA\nUn any més el Centre Excursionista de Vila-real torna a les Agulles de Santa Àgueda per fer la tradicional travessa de les Agulles seguint una tradició iniciada pel Centre Excursionista de Castelló.\nFeia anys que per un motiu o altre no podia anar, però enguany sí ha estat possible.\nCom cada any es fan dos excursions, una més aventurera per dalt les agulles i una altra senzilla, fent la volta a les agulles i pujant l'Agullot.\nEnguany però hem fet una ruta un tant diferent. Josep Antoni ens va proposar fer el rapel de l'Agullot així que vam agafar arnesos i cordes i cap allí que ens en vam anar. Per sort, anar amb algú amb tanta experiència muntanyera com Josep és sempre una garantia.\nDeixem els cotxes a l'entrada del mas de Dàvalos i enfilem de seguida la senda de pujada a l'Agullot. La primera fita del dia.\nSenda de pujada a l'Agullot.\nLa senda puja de valent i la part final ja és un tast del què ens espera més avant.\nLa cresta des de la senda.\nArribem al cim i Josep puja a dalt del cim nord, més inaccessible, per muntar el rapel. Dalt del cim hi ha una reunió amb tres químics que aprofitem per assegurar una corda per pujar i muntar el rapel de baixada.\nMuntant la reunió al cim.\nEs perd molt temps posant-nos l'arnés, instal·lant les cordes i mentrestant arriba el grup que fa la ruta circular i aprofitem per esmorzar tots junts.\nPujada final a l'Agullot per la "via normal".\nDesprés de l'esmorzar i mentre els companys que fan la volta baixen a buscar el PR-CV-397 , nosaltres comencem la travessa de les agulles amb el rapel de l'Agullot.\nComençant el rapel.\nAnem baixant un a un, i el darrer a baixar és Josep, que desmunta les cordes i la reunió muntada a dalt.\nJosep baixant el rapel.\nUna vegada baix toca recuperar la corda, però la tirada del rapel i el fregament amb la pedra no ho fan fàcil. Al final conseguim recuperar-la estirant entre tres.\nContinuem la ruta baixant un tobogan de pedra de dimensions gegantines fins a trobar un tall on podem despenjar-nos al collet que separa l'Agullot de la resta de les Agulles.\nBaixant amb el cul a terra.\nContinuem seguint les fites i punts blaus que marquen la ruta que recorre les agulles buscant sempre el millor pas, però l'abandonem a les primeres penyes per enfilar la cresta.\nCresta cap a les agulles. L'Agullot al fons.\nContinuem crestejant trobant-nos algun pas que ens obliga a destrepar i trepar per l'altra banda.\nFins que arribem a sota d'un xicotet ressalt que pugem al recte ficant una corda per facilitar la pujada.\nGrimpant un poc.\nHi ha qui ja en té prou i continua per la ruta enfitada. És el que tenen les agulles, que et pots complicar molt la vida o molt poc, depèn del què tingues ganes de fer. Sempre que no estiga banyat, doncs els líquens converteixen les roques en sabó.\nPassem per la vora de dos coves formades per la caiguda de blocs i enfilem la pujada d'una nova agulla just per una fissura amb un clau. Dalt muntem una reunió improvisada per llençar una corda i facilitar la pujada.\nPujant ajudats de la corda.\nArribats dalt busquem la continuació on hi ha una reunió per a rapelar, però no muntem el rapel sinó que ajudats per Josep (que passa d'un bot) salvem el metre que ens separa de la part més aèria de la cresta.\nUn bot curt però una caiguda llarga.\nSeguim així fins el "trampolí", pedra que sobresurt de la línia de crestes i ens fem la foto de rigor. Ací Josep va instal·lar fa anys una reunió per tal de poder rapelar-la. Es tracta d'un rapel volat de quasi 60 metres i cal eixir entre la malea de sota.\nContinuem cap a les darreres agulles i ens desviem, seguint les fites, a buscar el forat per on es passa a la banda de dalt. L'altra opció són 10 metres d'escalada que no passa del IV º, però no portem material per assegurar ni ganes de pujar-la en lliure.\nBaixant del Trampolí al forat.\nMirant enrere hi ha una visió magnífica de tota la ruta que hem fet fins ara. Només ens queda passar pel forat, però enguany en conte de passar per dins ho fem per fora, aprofitant una bona fissura i uns cassos a la paret que ho fan prou fàcil. De tota manera es pot assegurar a un pont de roca (precari) just al final de la grimpada.\nEscalant per fora del forat.\nNomés ens queda continuar les fites i, provant de no perdre-les, eixir per sota de la cresta a la senda del coll de les agulles.\nMirant de seguir la senda.\nCom és habitual en algun lloc perdem la senda però seguint recte al final sempre tornem a trobar-la.\nDes del coll enllacem amb el PR-CV-397 i baixem cap a la Font Tallada a buscar el cotxe.\nBaixant pel PR.\nDe camí aprofitem els alborços que creixen per fer un mos doncs ja és hora de dinar i se'ns fa tard així que no ens entretenim massa en arribar als cotxes, organitzar el material i tornar cap a casa fins a l'any que ve.\nHem completat així una excursió per a escaladors que, per a nosaltres que som excursionistes, és una veritable escalada.\nPublicat per goterris a 20:57\nEtiquetes de comentaris: benicàssim, centre excursionista de Vila-real, desert de les palmes, escalada\nUbicació: CV-147, Desert de Les Palmes, Benicàssim, Castelló, Espanya\nDaniel Alcalá Almela 11 de desembre de 2012, a les 23:53\nUna manera diferent de donar-li més picant a les ja de per sí espectaculars Agulles de Santa Àgueda.\nRespecte a Josep Antoni, esta primavera passada vam a anar a una llibreria de Castelló a una xarrada de muntanyers on va parlar Josep Antoni de la seua gesta pirenaica junt a altres muntanyers de Castelló que havien pujat a pics al Himalaya o a altres pics com Aconcagua o McKinley, i sincerament i sense menysprear als altres, quan va tindre el torn Josep Antoni va ser quan més vaig gaudir de la xarrada, sobre tot per la seua humilitat i naturalitat, un parell de frases que em van quedar marcades: "quan estava dalt de cada pic pensava "ojala estigueren aci els meus amics per a compartir-lo amb ells", i "quan em pregunten ¿quin grau tenia eixe pas? ¿6, 6 a+? jo sols contestava: "jo sols se que vaig patir molt".\ngoterris 12 de desembre de 2012, a les 9:48\nTé moltes coses per a contar del mes llarg que va estar travessant els Pirineus, però també ha fet altres coses aventureres. Jo és l'única persona que conec que ha baixat el Millars des de Cedrilles a les goles. Quan van pintar la primera marca de GR en Espanya a Benifallet ell estava allí i va ser un dels autors del GR-7 a la província de Castelló, un dels que va començar a pujar a Penyagolosa en 15 hores (ara MiM), etc o siga que té moltes històries per contar.\nEn quan al grau, per a ell només hi ha dos graus: passe o no passe.\nJo li vaig ajudar amb els tracks dels 3000 i mirant-los, et puc dir que va fer etapes realment maratonianes, i no una o dos.\nPodria estar escrivint moltes coses més però no és el lloc.\nTiocanya 12 de desembre de 2012, a les 20:59\nNoves aventuras en un entorn molt especial\ngoterris 12 de desembre de 2012, a les 23:12\nLes Agulles mai defrauden.\ntrotasendas 13 de desembre de 2012, a les 0:40\nGuuuaau que bueno Xavier si ya son emocionantes las agujas esto es ya lo siguiente jejeje. Muy bueno te felicito por esta aventura mayúscula.\ngoterris 13 de desembre de 2012, a les 16:41\nHome, aventura mayúscula és escalar-les, rapelar-les no té massa dificultat. L'únic rapel difícil és el del "trampolí" que és un llar rapel volat. Hem quedat amb fer-lo l'any que ve per si t'interessa vindre.\nMario 14 de desembre de 2012, a les 8:27\nTinc pendent l'últim tros, entre l'Agulló i l'extrem més a l'est.\ngoterris 15 de desembre de 2012, a les 18:33\nA l'est et refereixes a la baixada (o pujada) al pla de Salandó? o a la continuació al nord(est) per les crestes?\nLa primera és menys espectacular que la segon, però la combinació està molt bé.\nPedro 15 de desembre de 2012, a les 18:24\nBuena actividad Xavier!\ngoterris 15 de desembre de 2012, a les 18:29\nTu que fas escalada, saps si hi ha alguna ressenya de les vies de l'Agullot? hi ha almenys una via per cada costat però no n'he trobat cap. Encara que són massa difícils per a mi em pica la curiositat.\nPablo 16 de desembre de 2012, a les 9:42\nUna pasada, Xavi. Os salió un día magnífico y las fotos son impresionantes. Da vértigo de sólo mirarlas y transmiten algo de la adrenalina que seguro flotaría en el aire en esos momentos. Enhorabuena por esa preciosa escapada.\ngoterris 16 de desembre de 2012, a les 11:38\nGràcies per l'elogi de les fotos, serà que estic aprenent de tu (o que vaig tirar moltes fotos i algunes van eixir bé).\nNo sé si has estat a les Agulles però encara que no tinguen cap vèrtex mereixen una visita així que quan vullgues anem (a l'estiu millor no, fa massa calor i humitat).


Ocupació i compromís amb el territori\nEl març del 2018, l’Institut Municipal d’Ocupació Salvador Seguí posava la primera pedra en la materialització d’un compromís amb el territori. Un acord que té com a objectiu prioritari millorar l’ocupabilitat de les persones i la competitivitat responsable de les empreses. El Consell Rector de l’organisme aprovava el Programa Operatiu de Millora de l’Ocupació 2022.\nLes primeres passes van tenir lloc l’any 2017, impulsades pels canvis que suposaven la nova llei d’ordenació del sistema d’ocupació i del Servei Públic d’Ocupació de Catalunya (SOC). Una llei que implicava un canvi important en relació amb la planificació i la implementació al territori de les polítiques actives d’ocupació.\nA l’IMO, vam entendre ràpidament que era fonamental treballar i fer equip amb els agents socioeconòmics de la ciutat (UGT, CCOO, COELL, Unió de Pagesos, Cambra de Comerç de Lleida, Àspid, Càritas, UdL) aplicant treballs de diagnosi, coordinació i integració per identificar i valorar les línies estratègiques que contribueixen a millorar l’ocupabilitat de la ciutadania. Era necessari fer un treball en equip per unificar criteris pel bé del territori. Una unió que no coneix jerarquies i en què el treball es realitza en horitzontal. D’aquesta manera, neix el grup de treball Voliana, un nou model de relació entre el sector públic i privat, amb valors i lideratge compartits i on hi ha un repte comú: crear un espai per dissenyar i planificar l’estratègia territorial per millorar l’ocupació de Lleida i l’horta de Lleida. Es tracta de consolidar una xarxa i teixit empresarial que tingui en compte les necessitats de treballadors i el mercat on s’han d’ubicar per aconseguir un encaix mil·limètric amb un punt clar: l’important són les persones.\nAixí, el grup Voliana té com a objectius estratègics la composició d’aquesta agrupació d’entitats per tal de construir l’ecosistema local que permeti identificar les condicions necessàries per facilitar l’encaix de les persones i les organitzacions socials i empresarials al model socioeconòmic canviant i incert. Treballem tenint en compte el territori mitjançant un estudi previ de necessitats orientat a donar suport al desenvolupament sostenible tenint molts presents les pautes que ens marca l’Agenda 2030.\nEl model econòmic no pot donar l’esquena a les persones. És necessari que totes dues parts casin per garantir a la ciutadania unes condicions socials i laborals dignes en el marc del teixit de la ciutat. A partir d’aquest punt, a l’IMO treballem activament per aconseguir aquesta simbiosi tenint molt clares les necessitats de la ciutadania. Unes necessitats que aquests darrers tres mesos han incrementat la seva demanda d’atenció.\nL’associació i cooperació esdevé essencial davant l’impacte que la Covid-19 ha provocat a la nostra ciutat. La reducció del nombre d’afiliats a la Seguretat Social, que ha afectat més en sectors com els serveis i la indústria,o l’augment de la taxa d’atur són un clar exemple de la necessitat d’unir-se per fer força. Això fa que ara sigui més necessari que mai impulsar la feina feta en matèria de polítiques actives d’ocupació i, sobretot, dissenyar i redirigir, de manera concertada noves mesures i recursos socioeconòmics per reduir aquest impacte i garantir les condicions necessàries per facilitar l’encaix de les persones i les organitzacions al model econòmic post-Covid-19.\nDes de l’IMO ja estem treballant en aquest àmbit. S’han iniciat els tràmits per sol·licitar un programa d’experimentació laboral per contractar persones aturades afectades per la situació socioeconòmica per tal de treballar en activitats de suport a les competències municipals i altres activitats d’interès social i educatiu. També s’han creat píndoles d’orientació professional a distància per tal de proporcionar eines i recursos que ajudin en el procés de recerca de feina o de reorientació professional en el context Covid-19.\nTota aquesta feina ara toca fer-la plegats, per això la Paeria, amb el lideratge de l’IMO, ha sol·licitat l’ajuda directa al finançament del Pla de Reactivació socioeconòmica en l’àmbit de l’ocupació, que forma part del Pla de mesures urgents i ajuts directes impulsades pel Servei Públic d’Ocupació de Catalunya.\nActualment, l’IMO està treballant de manera activa generant acord entre nous agents per tal de procedir a la signatura del conveni d’adscripció al grup de treball Voliana, per tal de poder donar el suport tècnic i institucional necessari per fer realitat la planificació de les polítiques actives d’ocupació adaptades a la necessitat i reptes comuns del nostre territori.\nDes dels diferents dispositius, al Govern Municipal treballem per aconseguir una societat responsable. Una societat inclusiva, diversa i igualitària. Una societat responsable, madura i conscienciada amb el nostre entorn i les seves necessitats. Una ciutat que treballa per al bé de la seva ciutadania i on és fonamental col·laborar estretament amb les empreses i els agents econòmics i socials que conformen la ciutat de Lleida. Amb la unió de tots els sectors i àmbits de la societat, ens en sortirem.


Dieta de l'Índex Glucèmic? - Julio Basulto\nDieta de l’Índex Glucèmic?\n11/11/2015\t< Anterior\tSiguiente >\nEL RACÓ DE JULIO BASULTO • dimecres • novembre 11, 2015 • by Julio Basulto\nEl nombre de recerques sobre l’índex glucèmic i la càrrega glucèmica no para d’augmentar. No ha d’estranyar-nos, per tant, que en l’àmbit de la nutrició humana es parli cada vegada més d’aquests dos conceptes. Però no sempre es parla amb propietat: en moltes ocasions es distorsiona la realitat científica fins a límits insospitats i fins i tot es creen “miraculoses” dietes basades en aquests conceptes a les quals s’atribueixen portentosos beneficis per a la salut. Per aquest motiu, avui li dedico unes línies a aquesta qüestió\nJulio Basulto2018-07-19T18:43:13+02:0011/11/2015|Categories: La Sirena, Textos de Julio Basulto|Tags: carbohidrats, Carga Glucèmica, diabetis, dieta saludable, Dietes miracle, Índex Glucèmic|