Política i identitat: 2006\nCanvis per al 2007\nUna noticia al televisor crida la meua atenció. Va passar fa uns dies. Després m'ho trobe a l'edició digital de Foreign Policy: l'Organització de Països Exportadors de Petroli (OPEP), i també Rússia, estan canviant els seus fons financers en dòlars per fons en euros i, fins i tot, es plategen dur a terme una part dels intercanvis de petroli en euros. Déu n'hi do!! Sembla una broma, però això pot tindre conseqüències econòmiques i polítiques globals molt rellevants. Fa anys, quan estudiava economia, potser haguera estat capaç d'explicar-les; hui, més dedicat a la sociologia, tan sols soc capaç d'intuïr-les. El paper d'Europa al concert global rep una espenta amb esta operació, i els Estats Units d'Amèrica reduixen la seua influència, per exemple. També passarà que les exportacions europees seran més cares i les importacions més barates, fins això crec que encara arribe.\nDe sobte, recorde haver llegit fa unes setmanes un article de George Soros sobre Europa com a prototip per a una Societat Oberta Global, en el que planteja que si la Unió Europea és capaç de construir, pas a pas, els mecanismes per tindre una política exterior comuna, una política energètica comuna i una política immigratòria comuna, es pot convertir en el referent mundial d'una societat democràtica, en substitució dels Estats Units d'Amèrica.\nDiuen pel món internàuta que el Soros és benefactor de moviments juvenils per treure del poder, pacíficament (sense guerres), a personatges autoritaris: les anomenades Revolucions de colors. I citen grups com ara Otpor (protagonista en la caiguda de Milòsevic a Sèrbia), Kmara (protagonista de la Revolució Rosa a Geòrgia, responsable de la caiguda de Shevernadze), Pora (protagonista de la Revolució Taronja, per la qual va caure Kuchma a Ucraïna), Zubr (que protagonitzà l'anomenada 'Jeans Revolution' contra Lukashenko a Bielorússia), Oborona (que s'oposa a l'autoritarisme de Putin a Rússia) o l'MJAFT (que denúncia situacions socialment injustes a Albània), per no recordar la seua forta aposta pública en contra de la re-elecció de George W. Bush, el 2004. També diuen que el Soros financia organitzacions que defensen el dret de les dones a decidir respecte a l'avortament, organitzacions que defensen el dret a una mort digna (eutanasia) i, també, a organitzacions que defensen la legalització de les drogues. Diners que guanya amb jugades multimilionàries a la Borsa, amb l'especulació. Un personatge ben curiós, el Soros. Amb este curriculum, em salta la pregunta: ¿tindrà alguna cosa a vore el Soros amb això de l'euro?\nPerò, a més a més, just unes setmanes abans, als Estats Units d'Amèrica, els republicans de Bush perdien la majoria a la Cambra de Representants i al Senat. I uns dies abans del primer dimarts de novembre, dia de les eleccions, la senadora Hillary Clinton explicava la política exterior demòcrata. Dissortadament, en este cas, la política exterior als Estats Units d'Amèrica és competència del President. La conferència la feia, la senadora, al Council on Foreign Relations on, sembla, també va col·laborar el George Soros.\nNo sóc partidari de les teories conspiratòries de la història. Sense la participació popular, sense donar resposta a les demandes de la gent, no són possibles les revolucions: es pot muntar una guerra, però no una revolució. El post hoc ergo propter hoc és una fal·làcia. Així que, segurament, cap dels esdeviments que vos he relatat tenen una relació causa-efecte. Però sí que mostren que les coses sempre poden canviar.\nSense dubte que ens espera un any 2007 ple de canvis. I, hui, 29 de desembre de 2006, vos desitge que el 2007 ens siga propici.\nPublicat per Unknown a 10:42 p. m. 1 comentaris\nLa blogesfera en va plena: la frase ha fet fortuna. Tinc tots els dubtes del món sobre el taoisme de la BMW, i més encara sobre el taoisme del seu model X3. Amb un consum urbà de combustible d'uns 13 litres cada 100km i unes emissions de CO2 de 223 g/km no sembla un vehicle massa integrat amb la natura, no sembla massa adient al wu-wei que destil·len les paraules de Bruce Lee que obrin l'anunci. Però, de fet, el que ha fet fortuna és eixa part de l'anunci: el fragment de l'entrevista que a Bruce Lee li feren en 1971, dos anys abans de la seua mort. Un fragment que extreu unes paraules d'un contingut filosòfic asiàtic profund: taoisme pur. Una filosofia asiàtica basada en el wu-wei que, segons estudis recents de la London School of Economics, va arribar a Europa de la mà dels textos del segle XVII procedents de les missions dels jesuites, i va servir de fonament per a l'expansió europea de la fisiocràcia primer i després del laissez faire i, a partir d'ací, del liberalisme.\nBen mirat, be water, my friend no és més que un comportament estratègic aplicable a la vida social, a la vida política o a la vida econòmica. Una estratègia bastant intel·ligent, per cert. Els asiàtics no estan tronats, no ho han estat mai. Es tracta de ser flexible, d'adaptar-se als diferents medis, d'integrar-se, però també de lluitar. Ara bé, de lluitar sabent ben bé on ets i amb qui lluites. Parlem de la capacitat de fer el que toca en el moment necessari i de forma precisa. Es basa en la formació per la experiència. Encara que l'aigua se'ns apareix suau i feble al tacte, no es fàcil de controlar, és difícil de fixar, se'ns escapa. L'aigua té la capacitat d'erosionar un pedra, per sòlida que siga, pot omplir qualsevol mena de contenidor, pot prendre qualsevol forma, entrar a qualsevol racó, per menut que siga. Ambtot, per molt que l'aigua s'adapte a tot allò que la rodeja segueix conservant les seues propietats: adaptar-se no significa necessàriament canviar, i encara que es puga dispersar en milers de milers de gotes, conserva la capacitat de tornar a reunir-se i omplir, fins i tot, la mar. L'aigua pot canviar l'aspecte de qualsevol indret lenta i apaciblement, o ràpida i bruscament. Prou que ho sabem aquells que hem nascut i viscut ben prop del riu Xúquer.\nEstic convençut que el pacte de cara a les properes eleccions autonòmiques entre el BLOC i EU, que ompli les planes dels periòdics d'estos dies i, oh! déu meu!, també apareix a Canal 9, podria ser explicat a partir d'este principi taoista: be water, my friend. Certament, ha molestat molt al PP. Davant la urgència d'un entorn social greument amenaçat per la possibilitat real d'una majoria absoluta revalidada pel PP, un entorn que en determinats punts socialment rellevants, molt rellevants, demana mitjans per evitar la realització d'esta possibilitat, dues forces polítiques que es mouen per espais socials pròxims, no idèntics, però tampoc allunyats (els votants d'uns i altres s'assemblen socialment més del que alguns s'imaginen), dues forces polítiques, dic, decidixen flexibilitzar els seus principis i adaptar-se a la demanda social, a la urgència. Flexibilitzen posicions i acorden sumar esforços per concentrar la pressió sobre els punts que permeten l'erosió més ràpida de la majoria del PP.\nEstic convençut, igualment, que les parts volen que el pacte tinga un efecte homotètic sobre la figura política d'origen d'ambdues forces principals, BLOC i EU. L'homotècia és una transformació geomètrica linial i, per tant, conserva l'aliniament dels punts, el centre de la figura i el paralel·lisme de les línies. En definitiva, l'homotècia el que aconsegueix és canviar l'escala, canviar la dimensió de la figura, però deixa intacta la seua forma. Del que es tracta, doncs, és de guanyar espai i per a què això passe:\nEl factor de transformació k de l'homotècia del pacte entre el BLOC i EU ha de ser major que 0 (un valor negatiu implica un gir, un canvi de sentit: per això és aconsellable que els partits puguen desenvolupar campanyes pròpies que mostren als seus respectius votants que no han canviat el sentit de la seues polítiques) i\nEl factor de transformació k de l'homotècia del pacte entre el BLOC i EU ha de ser major que 1 (un valor k inferior a 1 disminuix la dimensió de la figura inicial, mentre que un valor k superior a 1 suposa una ampliació de la figura: és a dir, cada partit ha d'aportar una proporció superior a 1, si més no igual, respecte a les darreres eleccions).\nI encara que no ho semble també l'homotècia té a vore amb el taoisme.\nNo, no m'he fet taoista, però em sembla que el principi de realitat que implica saber adaptar les accions a les circumstàncies de cada moment històric i de cada espai polític, així com la legítima voluntat d'ampliar espais d'intervenció política en el sentit previst pels propis principis d'acció són dos mostres de professionalitat que cal valorar molt positivament. I vull felicitar en este enviament les forces polítiques que han acordat que sumaran esforços per intentar evitar que el PP traga majoria absoluta. Eixa majoria absoluta sí que seria una tragèdia per al País Valencià. Però en eixa tasca, també el PSOE té coses a fer. El BLOC i EU s'han posat a la faena. I el PSOE? Be water, my friend.\nPublicat per Unknown a 11:49 p. m. 4 comentaris\nL'altre dia a classe, en una assignatura que es diu Sociologia de les nacions i dels nacionalismes, un estudiant em va preguntar, quan se supossava que havíem de comentar una activitat sobre el paper del territori en les reivindicacions nacionals, que com era que al País Valencià no hi tenia d'èxit un discurs nacionalista alternatiu a l'espanyol. I, en un tres i no res, tenia tota la classe parlant sobre la llengua. Els vaig deixar que parlaren una estoneta i quan s'adonaren que jo callava, els mirava i escoltava, també ells callaren i em miraren. Els vaig dir que ells i elles havien estat, durant els minuts previs, l'exemple viu, la resposta mateixa a la pregunta que m'havien fet.\nLa sessió del dia anava sobre la vinculació entre el territori i la reivindicació nacional, vaja, sobre la reivindicació del poder polític sobre un territori, com a fonament de tot moviment nacionalista. I en compte de discutir sobre partits polítics autòctons, sobre l'estructura del parlament valencià, sobre les inversions de l'estat en les nostres terres, sobre les competències pròpies exclusives, etc., tal i com havíem vist a classe que es comportaven els moviments nacionalistes exitosos arreu del món, ells havien estat discutint de llengua. Una discussió molt còmoda per a un estat dominant: mentre les reivindicacions són culturals (lingüístiques), no es demana poder polític sobre els impostos o sobre les lleis, per exemple.\nVaig dedicar uns deu anys de la meua vida a intentar respondre la pregunta que m'acabaven de fer a classe: ¿com és que al País Valencià les reivindicacions nacionalistes alternatives a l'espanyola no tenen l'èxit social que tenen a Catalunya? Vaig gastar la major part del temps en lectures inacabables sobre el concepte de nació, fins que vaig trobar una definició que no fóra ad hoc, fins que vaig trobar una definició de nació que servira per tots els fenòmens que qualifiquem de nacionals, i no només als que ens interessa. I el temps que em va restar el vaig gastar en desenvolupar una investigació empírica, amb eixa teoria, aplicada al País Valencià, tot comparant els seus resultats amb els que obtindríem a Catalunya. Tot plegat em va servir per obtindre el grau de Doctor en Sociologia. Però també em va servir per trobar algunes respostes (i, per tant, propostes) i moltes altres noves preguntes.\nVaig trobar diferències d'estructura social dels nacionalismes al País Valencià i Catalunya; i vaig trobar diferències en el tractament dels elements constitutius de la identitat nacional entre els nacionalismes al País Valencià i Catalunya.\nPel que fa a l'estructura social, vaig trobar que el nacionalisme alternatiu al País Valencià presenta fractures socials que no hi són a Catalunya, mentre que a Catalunya hi ha d'altres que no hi són al País Valencià. Així, al País Valencià, podem trobar una fractura generacional que no hi és a Catalunya: al País Valencià hi ha una mancança de tradició social nacionalista, els nostres avis no tenien un discurs alternatiu, mentre que els avis catalans sí. O, al País Valencià, trobem una fractura territorial que no hi és a Catalunya; al País Valencià, al sud de les Marines ens trobem amb un territori que dubta, significativament en termes socials, de la seua pertinença al conjunt valencià, mentre que a Catalunya no trobem cap mena de dubte sobre la pertinença al conjunt català en cap fragment del seu territori. Tanmateix, a Catalunya trobem una fractura socioeconòmica que no hi és al País Valencià: a Catalunya, les classes socials dirigents mantenen un discurs nacional alternatiu a l'espanyol amb molta freqüència, en comparació a les classes treballadores catalanes, que solen assumir amb major freqüència un discurs espanyol. Al País Valencià, la definició nacional d'empresaris i treballadors és igualment espanyola (regionalista), és a dir, no hi ha tal fractura socioeconòmica nacional. Però, a més a més, i sobre tot, a Catalunya hi ha una fractura parlamentària que no hi és al País Valencià: allà trobem partits que defensen dos projectes nacionals, i a més a més, des de punts ideològics diversos. Partits espanyols i partits catalans, partits de dreta i partits d'esquerra. Al parlament valencià només trobem partits de dreta i partits d'esquerra, espanyola una i espanyola l'altra. Estes diferències indiquen diferències respecte als conflictes socials generadors d'identitats col·lectives: les fractures socials a Catalunya faciliten la construcció d'una identitat nacional alternativa a l'espanyola, mentre que les fractures socials al País Valencià la dificulten.\nA tot això, però, cal afegir les diferències pel que fa al tracte que es fa, als discursos alternatius d'un lloc i altre, dels atributs constructors d'identitat. Trobem que al País Valencià, el discurs nacionalista alternatiu s'ha enfrontat al regionalisme,... i viceversa. Tot moviment nacionalista naix de l'enfortiment polític discursiu del regionalisme, però al País Valencià s'ha fet el contrari. I això ha estat així gràcies al tractament que s'ha donat a la qüestió lingüística i l'escassa atenció prestada al territori com a constructor d'identitat. El nacionalisme alternatiu al País Valencià ha negat, sistemàticament, el caràcter nacional del País Valencià: el País Valencià no és una nació; mentre que el regionalisme valencià ha negat, sistemàticament, la catalanitat de la llengua que emprem. Així, al País Valencià, hem confos, tots plegats, nacionalistes i regionalistes, identitat lingüística i identitat nacional. I Espanya, la mar de contenta. Ací vivim un conflicte regional no un de nacional. Un conflicte fonamentalment entre regionalistes espanyols i unionistes espanyols, però també entre regionalistes espanyols (el País Valencià és una regió de la nació espanyola) i regionalistes catalans (el País Valencià és una regió catalana). En qualsevol cas, el País Valencià mai no apareix com a referent nacional.\nL'anterior enviament parlava dels copyleft i l'accés lliure a la informació. Ací al costat, a la columna de la dreta, a Publicacions electròniques, vos facilite l'accés lliure al llibre on explique tot plegat, amb dades i tot: El país com a argument. Nacionalismes al País Valencià i Catalunya. Potser l'accés a la informació ajude a entendre i millorar les estratègies d'acció col·lectiva. A vore si quan ens qüestionem sobre la definició nacional del País Valencià deixem de barallar-nos per qüestions de llengua.\nPublicat per Unknown a 12:42 p. m. 3 comentaris\nPublicat per Unknown a 9:34 p. m. 4 comentaris\nPublicat per Unknown a 3:45 p. m. 1 comentaris\nPublicat per Unknown a 12:08 p. m. 3 comentaris\nDesprés de parlar sobre la distribució de la població valenciana en l'escala ideològica, i el lloc ocupat pel BLOC en eixe espai, esta vegada m'apetix mostrar quins són els espais electorals on el BLOC té majors oportunitats de creixement.\nA tal efecte, construiré tres espais definits per la posició dels electors en l'eix ideològic (esquerra-dreta) i en l'eix identitari (més espanyol-més valencià). Els tres espais són:\nEspai BLOC Estricte (EBE), composat per la població que es definix com a preferentment valenciana (només valenciana o més valenciana que espanyola) i d'esquerres (entre l'1 i el 4, a l'escala esquerra-dreta).\nEspai d'Esquerra Dual (EED), composat per la població que es definix tan valenciana com espanyola i d'esquerres (1-4).\nEspai de Valencianisme de Centre (EVC), composat per la població que es definix com a preferentment valenciana i de centre (al punt 5 de l'escala esquerra-dreta).\nCadascun d'estos espais electorals disposa d'una quantitat total de població objectiu, és a dir, una quantitat de persones potencials votants. En el següent gràfic es veu quin és el pes relatiu sobre el total de la població valenciana de cadascun d'estos espais. L'espai que hem definit com a BLOC estricte (EBE) acumula un 5% del total de la població valenciana. Això significa que, si el BLOC es dirigix només a esta fracció de la població, ha d'aconseguir que el vote el 100% d'este espai, per tal de superar la clàusula d'exclusió electoral, imposada pels partits majoritaris. Com que això no és possible, ha de buscar necessàriament d'ampliar eixe espai estricte (EBE), per tal de superar eixa limitació.\nGràfic 1: Presència relativa dels espais a la població valenciana\nDels dos possibles, l'espai que hem anomenat d'esquerra dual (EED) aporta un 14.5% més de la població valenciana, la qual cosa situaria la població objectiu, afegit a l'espai estricte (EBE), en un 19.5%. Pel seu costat, l'espai que hem anomenat de valencianisme de centre (EVC) representa un 3% del total de població, que sumat a l'espai estricte (EBE) donaria una població objectiu del 8%. Així, només en termes quantitatius, sembla evident que és convenient que, si el BLOC pretén incrementar sensiblement les probabilitats de superar el 5%, hauria de dirigir el seu discurs no només al seu espai estricte (EBE), sinó també a l'espai d'esquerra dual (EED). Una conclusió que, a més a més, corroboren les situacions de competitivitat que es donen en cadascun d'estos espais.\nGràfic 2: Votants a EBE\nAl gràfic 2, comprovem que l'espai estricte (EBE) està hegemonitzat, a les Autonòmiques del 2003, pel PSOE i pel BLOC, fins el punt que el primer acumula el 37.7% dels vots, mentre que el BLOC n'obté el 32.2%, molt per davant dels vots aconseguits per EU (10.7%). Açò evidència que, entre la població valenciana que amb major probabilitat votaria BLOC, el competidor més directe és el PSOE i no EU. Este espai, per tant, ens definix l'espai de competició electoral "natural" del BLOC: amb el PSOE.\nGràfic 3: Votants a EVC\nSi el BLOC intenta ampliar el seu espai electoral cap el valencianisme de centre (EVC), es troba amb un espai (gràfic 3) amb una elevada abstenció, en el que el PP i el PSOE competixen estretament, amb un avantatge en 2003 per al PP. En eixe espai, el BLOC se sitúa a l'entorn del vot que té EU: així és un espai que reproduix pràcticament l'espai general del País Valencià. Qualsevol intent d'entrada amb força en este espai per part del BLOC, per detraure vots al PSOE (que com hem vist el seu competidor a l'espai estricte), pot implicar una resposta important del PSOE i els seus sectors de suport, que competixen amb el PP ací. Açò és el que pense que va passar en la darrera etapa de l'estratègia de moderació del BLOC, en el període 1999-2003. Per tant, este espai no només és quantitativament menys interessant, sinó que, en termes de competència, també dibuixa un escenari poc propici per al creixement del BLOC. Les condicions de competició d'este camp són idèntiques a les que es donen al conjunt del País Valencià, tan desfavorables per al BLOC.\nGràfic 4: Votants a EED\nAra bé, a l'espai definit com d'esquerra dual (EED), la penetració del BLOC és molt escassa (3.6%) i és un espai controlat pràcticament pel PSOE, que obté quasi un 62% dels vots. Un espai en què, a més a més, EU obté quasi la mateixa presència que a l'espai estricte (EBE), per tant l'avantatge del PSOE es degut a l'escassa penetració del BLOC en ell. El BLOC pot créixer molt per ací.\nEn definitiva, em sembla bastant evident que, al BLOC, el seu espai estricte (EBE), tot i que ha d'intentar fer créixer la seua presència en ell, no li dóna suficient com per a superar la cláusula d'exclusió electoral i, per tant, ha d'ampliar el seu espai. De les dues possibilitats, créixer cap el valencianisme de centre (EVC) o créixer cap a l'esquerra dual (EED), li interessa més intentar penetrar amb major força l'espai d'esquerra dual (EED), per les següents raons:\nOferix una major proporció de població a la que arribar, un 14.5%, front al 3% que aporta el valencianisme de centre.\nEstà definit per l'absència de presència del BLOC i el predomini quasi absolut del PSOE, que és precisament el seu competidor directe a l'espai estricte (EBE), per tant no li suposa cap contradicció créixer ací a l'espai estricte (EBE). Per contra, l'entrada a l'espai de valencianisme de centre (EVC), dibuixa un esquema de competició bastant diferent al que es dóna a l'espai estricte (EBE), tot provocant contradiccions entre una estratègia (mantindre EBE) i l'altra (penetrar EVD).\nLa presència d'EU a este espai d'esquerra dual (EED) és bastant similar a la que té a l'espai estricte (EBE), al voltant del 10% en els dos. Per tant el BLOC no li dóna cap avantatge inicial important a EU, si intenta penetrar este espai.\nPublicat per Unknown a 10:34 p. m. 6 comentaris\nEn qüestions electorals i ideològiques, circulen una sèrie de mites que les dades no fan més que desmentir. Els mites són posats en circulació amb una clara intencionalitat de convertir en realitat (o que almenys tinga efectes reals) allò definit pel mite. I després circulen per costum, per conformitat amb les idees fàcils, per comoditat.\nEl famós centre polític és un d'eixos mites. És una cosa que només existix a les enquestes que fem. I és important ser-ne conscient quan es treballa amb les dades que et faciliten. El centre entés com una sort de posició neutral entre dues posicions (digueu-li com vullgau a eixes posicions en conflicte, però per conegudes usem els termes dreta i esquerra) no és possible a la pràctica. Les accions polítiques, la pràctica política, prové d'un costat o d'altre; i el centre resta com un lloc d'indefinició, com un punt geomètric situat en mig d'una escala que es polaritza a un costat i a l'altre, a la dreta i a l'esquerra. I així és com funciona també a les enquestes, on els entrevistats que volen abstenir-se de triar a la dreta o a l'esquerra, sempre poden situar-se enmig. L'espai del centre és l'espai dels indefinits, dels indecissos. I és per això que és allà on es guanyen les eleccions, quan s'és capaç de convéncer a una majoria d'indefinits, de centristes. Certament que tot no és blanc o negre, i que hi ha gradacions, grisos; però quan s'actua, quan es fan coses, un acaba per haver de decidir i, en optar, desfà el centre, desfà la indefinició.\nLa majoria dels ciutadans posats en la tesitura d'haver de triar, davant un qüestionari, un número entre 1 i 10, entre esquerra i dreta, el més fàcil, còmode, és contestar 5, ni esquerra ni dreta; és a dir, evitar l'elecció. Per això la distribució s'aproxima tant a una corba normal (Gràfic 1, si punxeu, s'amplia). I per això és també l'espai de màxima abstenció electoral; no és l'esquerra l'espai on hi ha més abstenció, és al centre, al 5. I no és extrany, per tant, que siga eixe el lloc on els partits majoritaris intenten guanyar les eleccions. És on estan els indecisos: els indecissos ideològics i els indecissos electorals.\nUn altre mite, derivat este del mite de l'existència d'un centre polític, és que els espais d'esquerra i de dreta es diluixen. És una evidència contrastada elecció rere elecció que els votants ubicats a l'esquerra del 5 difícilment voten un partit a la dreta, i que els votants a la dreta del 5 difícilment voten un partit a l'esquerra (Gràfic 2). Només hi ha un punt de l'escala on els vots dels partits d'esquerra i de dreta competixen en igualtat de condicions: al centre, al 5. Al 4 el PSOE guanya sense pietat al PP, i al 6 el PP guanya sense pietat al PSOE; és al 5, on els suports a un i altre s'aproximen, és eixe l'únic lloc de competència real. Però, en qualsevol cas, tant un com l'altre intenten guanyar eixe espai d'indefinició, de centre, el 5, des de les seues pròpies posicions centrals (des dels seus quarters) que són al 4 per al PSOE i al 6 per al PP.\nI del mite de la dilució dels espais esquerra-dreta, se'n deriva un tercer mite com ara pensar que els votants del BLOC són votants de centre. El perfil dels votants d'EU i el BLOC, en l'espai esquerra-dreta, és molt similar (Gràfic 3). De fet, EU, tan d'esquerres com és, trau més vots a l'espai indefinit de centre que el BLOC; mentre que el BLOC li guanyaria a EU en l'espai del 3. El perfil és pràcticament paral·lel en este espai esquerra-dreta. És a dir, els votants del BLOC són tan d'esquerres com ho són els votants d'EU.\nI ja per acabar, de tot plegat, se'n deriva un mite final que consistix a pensar que la percepció de la gent de centre és que el BLOC és massa d'esquerres. La percepció global està clarament esbiaixada a l'esquerra (Gràfic 4). Però, en açò, s'hauria de vore nítidament el relativisme de les posicions i percepcions en l'espai, ja que des de la dreta (en blau al gràfic) és normal que es perceba al BLOC més a l'esquerra; de la mateixa manera que és esperable que des de l'esquerra (en roig al gràfic) es perceba al BLOC més a la dreta. Però que no és ben bé així i resulta que són precisament els votants que s'autoubiquen al centre (de color verd al gràfic) els que amb major freqüència situen el BLOC més a la dreta (punts 7, 8 i 9), més que els autodefinits d'esquerres. És la percepció dels centristes, la que fa que la percepció global del BLOC estiga més a la dreta, i no més a l'esquerra.\nSi el BLOC se centra més en l'espai esquerra-dreta potser aconseguisca que fins i tot la dreta el perceba com a partit de dreta, i aleshores es trobarà amb una fractura, una polarització, es trobarà amb una vall, més o menys profunda enmig, al vell mig, precisament al centre.\nPublicat per Unknown a 7:29 p. m. 3 comentaris\nPublicat per Unknown a 8:37 p. m. 2 comentaris\nPotser el tema d'estos dies siga la posició d'ERC respecte a la reforma de l'Estatut català i, de resultes, què passa amb el govern tripartit. Formar part d'un govern democràtic i, al mateix temps, ser veu de l'avantguarda d'una societat és una tasca molt complicada, si no impossible. I al llarg de tota la legislatura tripartita n'hem vist de tots colors. I és que la lluita en contra d'un poder corre paral·lela a la lluita per aconseguir-ne, de poder (si més no el suficient per véncer). I si això no s'assumix, es poden generar contradiccions ben importants, fins i tot paralitzants. Com ara li ocorre al govern de Catalunya.\nEn una legislatura en què la qüestió central de l'activitat política ha estat l'elaboració d'un canvi institucional en referència a les relacions amb Espanya, l'Estatut, les distàncies i proximitats, les solidaritats intragovernamentals (quan n'hi ha més d'un partit) no són secundàries: i convindre'm que la visió que té ERC de les relacions amb Espanya i la que té el PSC, sobretot, el PSOE, són ben distants. A més a més, allò que pot semblar central a la política catalana (l'Estatut del 30 de setembre aprovat per tots els grups majoritaris) pot resultar bastant extrem a la política espanyola que, ens agrade o no, emmarca la política catalana. I per a institucionalitzar un canvi, calen majories.\nSi atenem al que s'entén per institucionalització (concepte que derivem del magnífic treball de Berger i Luckmann), resulta que es el resultat d'un llarg procés d'interacció que se 'solidifica' en un conjunt de regles assumides com a pròpies per la majoria del grup. Així, en un procés de progressiva democratització de la societat, el reconeixement legal de drets i deures a determinats subjectes col·lectius (nacionals, sexuals -dones, gais,...-, productius,...), la seua institucionalització, es constituix en una mena de 'punt de no-retorn', de fita a la que s'arriba després d'un temps de conflicte, enfrontament i lluita. Una institucionalització democràtica d'esta mena implica que alguna força sociopolítica majoritària (unitària o plural, però en qualsevol cas més majoritària com més constitucional siga la institució) la considera necessària per consolidar (objectivar) determinades consecucions. Si això és així, resulta que esta institucionalització més que un punt d'arriba o sostre, és un punt de partida o sol. Un punt del qual partix un nou periode de conflictes, ara però regulat per les noves regles.\nConstituir un govern, governar, implica assumir certa posició: no necessàriament centrada (un dia ja explicaré com és que el centre polític no existix), però no gaire lluny. Si al govern et situes en posicions per sota de la mitjana, frenes els avanços, i pots aconseguir fer retrocedir les condicions de democratització. Mireu, sinó, el període de govern del PP, situat inicialment pròxim al centre, però amb valors negatius de democratització. Aleshores es va produir una frenada social, que va culminar amb la seua majoria absoluta (podriem aplicar-ho també al periode de govern lermista a la Generalitat valenciana -també per sota de la mitjana-, que culminà amb la victòria del PP). Però l'excés de distància respecte al centre (de gravetat) del segon govern d'Aznar, li va fer perdre (l'equilibri) la seua posició governamental. Si al govern et situes en posicions per damunt de la mitjana, promous els avanços de democratització. Però si t'allunyes massa del centre de gravetat, pots aconseguir també perdre l'equilibri i, de resultes, la posició governamental: per excés de progrés respecte a la mitjana; que és el que li pot passar al Zapatero si se'n surt de determinats límits al conjunt d'Espanya.\nNo podem confondre un moviment social amb un partit de govern. Ambdós són necessaris per a la convivència i el progrés socials. Sense els primers i la pressió que generen, les societats no podrien experimentar els beneficis dels canvis. Sense els segons i les institucionalitzacions que generen, els canvis no es consolidarien, no marcarien fites de no-retorn. És ben cert que, una vegada consolidats o institucionalitzats, eixos canvis ja estan superats i cal treballar per nous avanços. Però això no ens pot fer perdre de vista els guanys aconseguits. És molt important vore el que tenim endavant (on volem anar i qui hi va al davant), però els retrovissors (d'on venim i qui ve al darrere) ens ajuden a evitar molts accidents.\nA cada moment els esdeveniments obliguen a decidir, ens agrade o no, quina posició s'ha d'ocupar: o amb el govern, o amb la mobilització. Certament es poden establir lligams de col·laboració entre un i l'altre (si els governs es comprometen amb el progrés social), però cadascuna fa un servei diferent a la col·lectivitat. El que a Catalunya pot semblar una posició més o menys centrada (Estatut aprovat el 30 de setembre) a Espanya és indubtablement una posició trencadora; i tindre un pacte de govern a Catalunya amb un partit espanyol (PSOE) té eixe preu per a ERC, en matèria nacional (com ara amb l'Estatut): el que el PSC pot assumir a Catalunya, el PSOE no ho pot assumir a Espanya sense perdre l'equilibri, o siga el govern.\nPotser la pròxima legislatura un tripartit sense Estatut que aprovar ho tinga més fàcil. Això si guanyen les eleccions que hi haurà amb quasi tota probabilitat a la tardor. Perque este govern està ja finiquitat. Ja fa temps que ho està, de finiquitat.\nPublicat per Unknown a 2:19 p. m. 0 comentaris\nPublicat per Unknown a 2:05 a. m. 1 comentaris\nHui és dilluns de Pasqua, i plou prou. A més a més, m'he passat la nit pràcticament despert per culpa d'alguna cosa que passava al meu estòmac i que produïa dolor al meu cap. Permeteu-me, però, que reflexione una mica sobre els comentaris que es feren al voltant de la democràcia i les subjectivitats, i que ho lligue, també, amb els conceptes de llibertat positiva i llibertat negativa, tal com em demanava privadament un dels amics que em lligen. I ho faig perquè no estic d'acord amb la legitimitat de l'ús de la violència per part d'ETA (tot i que puga estar-ho amb els objectius que perseguix), ni en l'acusació generalitzada als estats democràtics de fer ús de la violència, sense cap mena de distinció respecte de l'ús de la violència que fan els estats totalitaris. I sóc conscient que parle de coses molt delicades i, per tant, demane que no es traguen conclusions sobre el que jo pense que no estiguen directament expresades. Parlem sobre l'ús de la violència.\nUna de les formes que pren el poder és la força. A més a més, podríem distinguir també, segons quina mena de recursos es posen en moviment i la consideració i efecte que exercixen sobre els altres (subjectes), la manipulació, l'autoritat i la persuasió, com a d'altres formes que pren el poder.\nLa força, a més a més, pot ser emprada en forma física o en forma psíquica. I a la seua vegada, la força física potser aplicada de forma violenta i de forma no-violenta. De totes estes formes de poder relacionades amb la força, la força física violenta és la que menys reconeix l'existència de l'altre com a subjecte, és la que més convertix l'altre en un objecte de la pròpia voluntat, de la del agressor, vull dir. Si algú assessina un altre, o el priva violentament de llibertat, estarem d'acord en què eixe algú ha de ser perseguit per tal de garantir la convivència en pau. Però al mateix temps, eixa persecució de l'assassí o segrestador és una aplicació col·lectiva de la força física violenta. Aleshores què, totes les aplicacions del poder com a força física violenta són iguals?\nL'aplicació del poder en forma de força psíquica (el maltracte psicològic, per exemple) implica, com a mínim, el reconeixement de la capacitat humana dels destinataris d'entendre i respondre a missatges simbòlics; és a dir, per baix que siga, hi ha un reconeixement de l'altre com a subjecte. Tot i ser un comportament condemnable, no té les mateixes implicacions per al destinatari insultar-lo que apallisar-lo.\nL'aplicació del poder en forma de força física no-violenta (com ara en una sentada que impedeix el pas per una carretera) és una restricció molt limitada de la voluntat dels altres. De fet, conserva el caràcter de subjectes dels altres per a tota la resta d'activitats diferents a les de passar per eixa carretera. En eixa mena d'accions normalment s'usa el propi cos com a objecte, i no s'actua directament sobre el cos dels altres. És, per tant, una mena d'ús del poder en forma de força física que no atempta contra la subjectivitat dels altres.\nFinalment, pel que fa a l'aplicació del poder en forma de força física violenta, privació violenta de voluntat, l'altre deixa de ser subjecte per convertir-se en objecte. És la negació absoluta de l'altre. En eixe sentit, tampoc és el mateix usar la força física violenta que amenaçar amb usar-la. L'amenaça és una forma de violència psíquica, amb les implicacions de reconeixement de la subjectivitat del destinatari que hem assenyalat.\nEn tots els casos d'ús de la força (física o psíquica, violenta o no-violenta), l'altre es percebut com a il·legítim, com un subjecte que no pot existir, si més no tal com ho fa en eixe moment. I d'això se'n deriva la seua conversió, més o menys radical, en objecte. Per tant, en un sistema polític democràtic, per al qual els subjectes són rellevants, les regulacions sobre l'ús de la força han de ser molt clares en defensa dels subjectes.\nLes actuacions d'ETA en temps de Franco i les actuacions d'ETA en democràcia no són comparables. Per molt repressor que perceba un nacionalista basc el sistema polític espanyol, el reconeixement que fan hui les institucions polítiques dels subjectes polítics no és comparable a la que feien les institucions franquistes. La força, física o psíquica, que apliquen les institucions democràtiques no és el mateix que aplicaven les institucions franquistes; i, per tant, la resposta a eixe poder, si és que es vol respondre, ha de ser l'aplicació d'una altra forma de poder també per part dels qui no hi estan d'acord.\nNo m'agrada, no m'agrada gens, és més actuaré en la mesura de les meues possibilitats per evitar-ho, que la constitució diga que l'exércit espanyol és el garant de la unitat d'Espanya. Però això és una amenaça d'usar l'exércit, no l'ús de l'exércit. I, per tant, no puc respondre amb l'ús del 'meu' exércit. Si algú m'amenaça que em pega una hòstia (perdoneu) i jo, com a resposta, li pegue una hòstia: he aconseguit que l'altre em pegue una hóstia. L'Estat amenaça amb l'ús de la força, ETA pega una hòstia a algú, l'Estat li pega una hòstia a ETA,... ETA matant i l'espanyolisme més recalcitrant es retroalimentaven: acció-repressió-acció-repressió-acció... No era una resposta massa intel·ligent, la d'ETA.\nI tot això té a vore amb la distinció que feia Isaiah Berlin entre llibertat positiva i llibertat negativa. Recordem: la positiva és la llibertat basada en l'autodomini, la negativa és la basada en l'absència d'interferència. El primer cas presupossa l'existència d'un 'jo' que controla, d'un 'jo' calculador. És, per tant, una llibertat basada en la raó. Però en termes col·lectius, qui té la raó? És una concepció de la llibertat molt susceptible de justificar la coacció (l'ús de la força) en nom d'alguna finalitat raonable (raonable per a algú, és clar), una finalitat que una part, o la majoria, de la societat no és capaç de captar (falsa consciència li diuen?). Una finalitat raonable que es pot convertir en l'únic valor a defensar i porte a ignorar la voluntat dels altres amb l'objectiu d'afavorir la 'veritable' consciència racional. La llibertat negativa no partix d'eixe supòssit, sinó del supòssit segons el qual cadascú té la seua pròpia raó, els seus objectius, la seua voluntat: cada ú és un subjecte; i qualsevol interferència que hi haja és una limitació de la llibertat de l'individu. Això, però, obre un espai per a la guerra desigual de tots contra tots, en l'execució de la voluntat de cada un. Berlin explica també per què això no pot ser, però entén que qualsevol interferència és una limitació de la llibertat, per molt que es faça en nom d'altres valors com ara la justícia o la igualtat. Petitt, però, considera que això és una altra forma de llibertat: la republicana.\nAra ja no plou. Me'n vaig i espere que hàgeu passat unes bones festes.\nPublicat per Unknown a 6:59 p. m. 2 comentaris


Partidàs, victòria i el títol de Lliga a tocar (7-1) Partidàs, victòria i el títol de Lliga a tocar (7-1) – Món Esport\nPartidàs, victòria i el títol de Lliga a tocar (7-1)\nLes de Lluís Cortés han passat per sobre el Llevant, el segon classificat\nHermoso, celebrant el seu gol | FCB\nRedacció Abril 4, 2021 3:36 pm\nVictòria clau del Barça avui davant el Llevant al Johan Cruyff. Les de Lluís Cortés han golejat a les valencianes i ja acaricien el títol de Lliga, ja que, ara mateix, entre les catalanes i el conjunt granota hi ha una distància de 12 punts. A més a més, el Llevant ha jugat tres partits més que l’equip líder.\nEl Barça ha sortit per totes des del primer moment, amb el primer gol arribant al minut 4′, nascut de les botes de Marta Torrejon. Les de Lluís Cortés han continuat amb la mateixa dinàmica, i Losada i Mariona, han fet segon i el tercer gol respectivament abans del descans.\nSi algú podria pensar que la segona part seria molt més plàcida, no ha estat així. Melanie ha xutat des de lluny amb potència, però la portera del Llevant s’ha empassat la pilota de forma inversemblant. Amb el 4 a 0 al marcador, Bruna ha fet el cinquè, i un Johan Cruyff amb públic l’ha ovacionat. Aitana i Hermoso han fet el sisè i el setè en els últims deu minuts de partit.\nEl Llevant ha fet el seu gol al temps de descompte, però no dissimula la seva estrepitosa derrota. El Llevant és el segon classificat de la Lliga Iberdrola, i venia d’estar set jornades sense perdre. El campionat està guanyat, i ara només cal que les matemàtiques ho facin oficial.\nBarça femení Lliga Iberdrola Lluís Cortés\nVÍDEO | Imanol Alguacil es torna boig en roda de premsa després del triomf de la Reial


Collado campió de l’Apple Bowl i Bolsova, finalista. – Federació Catalana de Tennis\nAliona BolsovaApple BowlMarc Collado\nEl tennista del CE Laietà, Marc Collado, es va proclamar campió dels XXXIII Campeonatos Internacionales de España Cadete Trofeo de la Manzana “Apple Bowl”, competició del Tennis Europe Junior Tour que es va disputar al RCT Avilés.\nEl català, quart favorit de la competició, va derrotar a la final al segon cap de sèrie, el mexicà Andres Zepeda, per 6/4, 0/6 i 6/4.\nEn el seu camí cap a la final, Collado va superar a quarts de final al tennista del CT de La Salut, el també català Pepe Batalla, per 7/5 i 6/4.\nPel que fa a la competició femenina, la jugadora del Topten TC, la moldava Aliona Bolsova, tercera favorita de la competició, va arribar a la final on va caure derrotada per la quarta favorita, la mallorquina Laura Gibanel, per 6/3 i 6/1. Bolsova havia derrotat en semifinals a la segona favorita, la portuguesa Ana Filipa Santos, per 6/0 i 6/4. Cal destacar també l’actuació de la tennista del RCT Barcelona-1899, Delia Arranz, vuitena cap de sèrie, que va perdre a quarts de final davant la màxima favorita, l’alemanya Janina Braun, per 6/2 i 6/1.


App de La Molina | La Molina – Hivern\nInici > Estació > App de La Molina\nL’App de La Molina ofereix un conjunt de funcionalitats pensades per donar informació al client en temps real i per compartir i millorar la seva experiència a la estació.\nAquestes aplicacions permeten saber, en el mateix moment, la meteo, veure en quin estat es troben les pistes a través de les webcams, consultar el plànol de l'estació, veure quines instal·lacions estan obertes, fer la recàrrega dels forfets i gestionar altres reserves. A més, compta amb un geolocalitzador i proposa concursos per fer a La Molina, etc.\nDescobreix totes les possibilitats de l'App de La Molina a la plana de presentació de My Skitude\nConsulta informació en temps real sobre l’estat de La Molina (previsió del temps, estat de la neu, pistes i remuntadors oberts) així com les rutes i activitats que ofereix la estació durant l’estiu.\nDisposa al palmell de la teva mà d’un resum de les actualitzacions de les xarxes socials oficials a La Molina per estar al dia de les últimes notícies, promocions i esdeveniments.\nEnregistra i comparteix la teva experiència a La Molina: tracker gps, registre d’estadístiques i geofotos i participa en els diferents reptes i concursos organitzats proposats durant la temporada amb la possibilitat d’obtenir numerosos premis!\nAccedeix a una completa base de dades de punts d’interès de La Molina ( serveis, establiments i infraestructures visibles en format llistat o mapa interactiu) amb informació actualitzada de promocions , ofertes actives i dades de contacte.\nEnregistra i comparteix la teva experiència a La Molina: Tracker gps, registre d’estadístiques i geofotos.\nEndinsa't en el mapa interactiu de La Molina!\nSkitude incorpora per aquesta nova temporada els mapes en 3D per a què trobis de la manera més interactiva tot el que necessites de cada estació. Descarrega't l'app de La Molina!


La gasolina de 95 octanos baixa un 1,98% i se situa per sota de l'euro | Consumer\nLa gasolina de 95 octanos baixa un 1,98% i se situa per sota de l’euro\nEl gasoil d'automoció costa 94,3 cèntims, 0,1 cèntims menys que fa una setmana\nEl preu del litre de gasolina sense plom de 95 octanos, la més consumida a Espanya, ha caigut per sota de l’euro i es ven a una mitjana de 98,8 cèntims, segons la informació que remeten les estacions de servei al Ministeri d’Indústria, Turisme i Comerç. El litre d’aquest carburant ha baixat en els últims set dies un 1,98%, encara que encara és un 1,6% més car que al començament d’aquest any.\nEl gasoil d’automoció, el carburant més consumit al país, costa 94,3 cèntims, 0,1 cèntims menys que fa una setmana, mentre que el tipus A ha baixat 0,2 cèntims, fins als 98,3 el litre. Malgrat els descensos, aquests dos combustibles acumulen increments del 2,65% i del 2,56%, respectivament, des del passat 1 de gener.\nLa gasolina sense plom de 98 octanos, per la seva banda, ha caigut en els últims set dies un 1,69%, fins a 1,1 euros per litre, la qual cosa suposa una revaloració de l’1,5% en el que va d’any.\nFinalment, el litre de súper 97 costa 1,09 euros, 1,6 cèntims o un 1,4% menys que fa una setmana, però des de l’1 de gener s’ha encarit un 1,96%.


Cicle Mitjà: Colònies al Xaloc: Arribada\nColònies al Xaloc: Arribada\nDesprés del viatge, hem arribat a la casa on ens han rebut amb molt de ritme... Hem descobert l'entorn i el món dels egipcis i després d'un bon dinar ha arribat el moment més esperat: LES HABITACIONS!\nUnknown 5 de juny de 2013, a les 22:18\nPASSAR-HO MOLT BÉ, ÉS GENIAL PODER VEURE LES FOTOS GAIREBÉ EN DIRECTE, GRÀCIES\nveronica 5 de juny de 2013, a les 23:34\nMoltes gràcies per les fotos!! Està clar que el primer dia ja us ho heu passat pipa!\nJoan 5 de juny de 2013, a les 23:50\nSom els pares del Sergi Bizarro. Moltes gràcies!!! Estem molt agraïts! És un goig veure tantes fotos! Ja veiem que les cares reflecteixen molta alegria! També us heu remullat una mica, oi? Esperem que la pluja no us hagi impedit fer les activitats amb normalitat... Petons per tots!\nCM 6 de juny de 2013, a les 0:02\nGràcies a tots els pares i mares que seguiu en el nostre blog, i no deixeu de fer-ho perquè demà molt més! Gràcies pels comentaris, ja els hi farem saber als vostres fills.\nI no patiu per la pluja que ha sigut un ruixat de 5 min.


Haim No mestalvinguis Tegan Sara John Legend - música i entreteniment | CAT.rickylefilm.com\nCom Haim va salvar al grup de noies. A més, l'últim de Tegan & Sara, John Legend, Quatre Tete i la introducció de Maya Jane Coles...\nPista: No Save Em\nDe: TBC, Polydor, Primavera 2013\nEnrere han quedat els dies en què estàvem tan fàcilment comprat per la fabricació d'un crac pop d'un grup d'harmonia vocal, vessant raima després de raima de material adaptat acuradament, atordida després formades taula de posicions i gaudit per milions... De menors de 10 anys. Necessitem una mica més dels nostres estrelles del pop avui dia. Alguns sofisticació. Alguns fresc. Alguns musicalitat. Diables, algunes cançons no estaria malament. Introdueixi californiana germana acte Haim - el so de la BBC del 2013 guanyadora, salvadors d'instruments-maneig del grup de noies. Sonen com un encreuament entre Stevie Knicks, Blondie i els Grimes, també, que és bastant impressionant. Aquest és el seu últim vídeo, No Save Me, que estarà present en el seu pròxim àlbum de debut, una mica de temps aquesta primavera. Francament, no podem esperar. Visca la revolució banda de noies!\nPista: jo era un ximple\nDe: Galán, Warner, 29 de gener 2013\nParlant de salvadors del pop... Benvingut de nou els bessons canadencs de vaporós pop, entretallada impressionants, Tegan & Sara. La parella està preparant per llançar el seu setè (comptar-) àlbum d'estudi al final del mes, i ens han llançat aquesta cançó d'amor de piano-retocs de proporcions èpiques de seguir endavant amb en el interí. Oh, com t'hem trobat.\nPista: Qui et va fer això?\nDe: Django Desencadenat Banda sonora, República Records, Ja a la venda\nEns nomenar un director que entén la relació entre la banda de so i imatge en moviment que s'hi assembli Tarantino fa. Continuar. Intenta-ho. No es pot pensar en algú millor? Tampoc nosaltres. I una de les principals raons per les quals estem tan en la por de la seva última obra mestra del cinema, Django Desencadenat (aquest cap de setmana - i estem totalment va a veure tot de nou), és el sorprenentment ben adaptats, produït per Paul Epworth banda sonora. Aquesta cançó John Legend podria no significar molt per a tu ara, però quan veus Jamie Foxx en aquest moment, fent aquesta cosa recolzat per aquesta pista... La seva ment = bufat. Confiar en nosaltres. Anar a veure que, a continuació, descarregar la banda sonora aquí. És impressionant. A més, fa una ullada a la nostra entrevista amb protagonista femenina Kerry Washington, també.\nDes: 0181, Documents de text, que apareix\nPista: més fàcil d'ocultar\nDe: més fàcil d'ocultar EP, Ja a la venda\nBenvolgut Maya Jane Coles, els estimo a tots per la seva etèria, submisa, la brillantor casa. Gràcies per entrar a les nostres vides tu. I gràcies al nostre amic Karin Park per recomanar, també. Estem totalment defensem més fàcil d'ocultar, l'últim EP del productor amb seu a Londres i DJ i suggerim que s'afegeixi a la llista de reproducció aquest cap de setmana. Fes un cop d'ull al primer senzill del registre a continuació.\nI en cas que necessita animar-se. Heus aquí un vídeo de Skrillex calar foc al seu propi cabell. Com si no poguéssim estimar TMZ més.\nPRIMERS GLASTONBURY headliners va anunciar\nSolange, violetes PALMA confirmats per a 2013 DIA DE CAMP\nOnes to Watch 2013 - Savages QUE INCLOUEN, AlunaGeorge & MORE


Curs Teòric AVANÇAT Bombers de la Generalitat | festefort.cat\nFes-te Fort inicia una nova formació orientada a tots aquells opositors que ja tenen una bona base del temari però que es plantegen anar més enllà en l'aprofundiment dels continguts de la convocatòria.\nÉs un curs avançat on canviem la metodologia d'ensenyament i aprenentatge enfocada a millorar els coneixements i el rendiment de l’opositor responent exàmens.\nSeran 2 mesos intensos amb un règim de 2 sessions per setmana i una càrrega de feina important a desenvolupar en el període entre classes.\nVolem trencar les dinàmiques d'estudi que teniu preestablertes amb aquesta iniciativa que us presentem.\n- Aprendre a resoldre exàmens tipus test (entendre què ens demanen des del plantejament de la formulació de la pregunta).\n- Generar dinàmiques de treball cooperatiu (millorant la qualitat del treball que faria un sol alumne, assolint un grau de domini dels diferents conceptes).\n- Convertir l’alumne en el protagonista del mateix aprenentatge (agafar consciència dels coneixements que tinc del temari per poder incidir en aquells punts més febles).\n- Crear contingut proper a les necessitats personals (sota la guia d’un coordinador/dinamitzador del curs i amb el reforç de l’especialista de la matèria)\n- Domini previ del temari (haver participat en oposicions anteriors, haver fet algun curs preparatori anteriorment o tenir nivell alt del temari).\n- Predisposició de treballar en equip, compartint, col·laborant i creant sinèrgies amb els companys.\n- Disponibilitat de temps o ser capaç d’organitzar-se per poder avançar al ritme alt que el curs imposarà.\n- Assistència presencial.\nDividim el temari en blocs de continguts. La sessió pivota sobre un bloc temàtic.\nPer grups s’aprofundeix sobre els enunciats concrets seguint les directrius del coordinador, generant preguntes en format oposició que s’annexaran diàriament al Moodle. Cada estudiant de manera individual haurà de respondre tots els tests generats pels altres subgrups abans de la següent sessió.\nLes sessions tindran una part de repàs del tema i resolució de dubtes relacionats amb la feina feta - aquesta part de la sessió anirà conduïda pel titular de la matèria- i una segona part de creació de continguts - aquesta part es treballarà en equip sota la supervisió del responsable del curs.\nEl bolcat del contingut al Moodle generarà qüestionaris que us posaran a prova en format oposició 2 cops per setmana. Això permetrà a l’aplicatiu docent elaborar rànquings i mitjanes de tots els qüestionaris que es vagin tancant. D’aquesta manera podreu anar veient dia a dia la vostra evolució.\nAquest curs no preveu classes magistrals sobre les matèries, només aclarir dubtes i revisar preguntes generades per tal de perfeccionar els coneixements i que cada alumne pugui detectar els seus punts febles.\nL’estudi i millora d’aquestes mancances detectades serà tasca personal de cada participant.\nPreus, horaris i inscripció


foto: juan pardo, stidna\n"El pas decisiu per a introduir en el terreny literari l’irracionalisme més absolut va ser l'adveniment del poema fonètic".\nPere Sousa / Merz Mail ha recopilat la producció poètica de les avantguardes històriques, Dadà i Merz principalment, el seu treball com rapsode ens aproparia més a l'arqueologia artística que a la performance, transportant al public les sensacions que van experimentar els espectadors de principis de segle en les Vetllades Dadà, recuperant l'esperit més pur del llenguatge, que és el fonema.\nMerz Mail ha participat en diversos festivals de Poesia Experimental i ha organitzat vetllades Dadà, i ha treballat en els últims anys com activista cultural, editor de zines d'art i poesia experimental, realitzador de programes en ràdios lliures sobre poesia fonètica i sonora, i ha participat activament en la Network (xarxa de mail-art) organitzant i col·laborant en exposicions i esdeveniments.\n"Merz Mail és un dels heterònims de Pere Sousa. És un treballador infatigable en les altres poesies, un estudiós dels fenòmens del Mail Art i Merz i possiblement el més important dels poetes fonètics barcelonins. Pere Sousa és una persona compromesa i combativa, generosa, que no dubta en cap moment en donar suport causes de caràcter social amb la seva presència. A més, és un dels majors difusors del mail art en el nostre país, amb l'edició dels zines P.O.BOX i 598, treball que compagina amb un programa sobre mail art i altres fenòmens artístics alternatius en una ràdio independent i l'organització de nombroses convocatòries de mail art i actes poètics, recitals i de performance. Dintre de la seva activitat divulgativa, va anar també un dels impulsors del gran debat teòric entorn de la vaga d'art, que va portar a terme els anys 2000 i 2001.\nPodria dir-se que molt poques coses han passat en el cercle artístic alternatiu barceloní en les quals ell no hagi participat: exposicions de mail art, performances, recitals poètics, música experimental, no hi ha un camp en el qual no hagi estat present, sempre disposat a treballar i a col·laborar. Quant a la seva activitat com poeta fonètic, és possiblement el poeta més versàtil i amb major registre a Catalunya. El seu repertori és molt ampli però està especialitzat en l'obra de Kurt Schwitters, de qui ha fet versions d'Anna Blume en diversos idiomes, fins i tot cantades i, sobretot, de la Ursonate, que ha interpretat en nombroses ocasions. Ens l'any 2000 i el 2001 va organitzar una sèrie de recitals d'aquesta obra en les quals al costat d'un grup de performers barcelonins es van fer diferents lectures del poema recordant l'esperit de les vetllades dadaístes dels anys 20."\nDel catàleg de l’exposició\ncatalog(n/u)e, les autres poètes catalans


El cambio | Post\nPer als adults, no sempre resulta còmode tenir nens jugant a prop, ja que no respecten els nostres límits i els hem de “cridar l’atenció”, però, us heu parat a observar què és el que passa realment quan els nens juguen? Si encara no ho heu fet, us ho aconsello i veureu que, en general, no volen molestar-vos, estan en “el seu món de joc” i no s’han adonat que aquest interfereix en el vostre.\nAquesta observació és important, però penso que encara ho és més adonar-se que els nens quan juguen no només passen el temps. Fan coses tan importants com satisfer necessitats: emocionals, de moviment.... Simbolitzen un món que estan descobrint, “el món dels adults”, i és mitjançant el joc que intenten comprendre’l. En resum, amb el joc el nen està expressant les seves necessitats alhora que busca recursos per entendre-les i/o satisfer-les.\nEl joc, segons Maria Moliner, es defineix com una activitat que es realitza pel pur plaer de realitzar-la. Però els nens i les nenes no només juguen per plaer, encara que hi estigui estretament relacionat.\nEl joc es podria dir que és un mecanisme de procés i d'aprenentatge bàsic a la infància que, a mesura que creixem, el perdem. El cadell humà juga per tal d'adaptar-se al medi, de la mateixa manera que els animals. La gran diferència és que, mentre que pels animals el context és natural i les conductes heretades són suficients; l'ésser humà també s'ha d'adaptar a un context social i cultura i per això també ha d'aprendre unes normes i unes capacitats que no són innates.\nL'element diferenciat és que en el joc humà apareix la funció simbòlica. Donat el fet que som subjectes de parla i de llenguatge, la funció simbòlica ens permet treballar en contextos que no són presents en l'aquí i en l'ara (podem parlar de fets passats gràcies al llenguatge).\nEl joc, així, és un instrument bàsic per a superar limitacions evolutives, ja que dóna la possibilitat de transcendir en l'aquí i en l'ara molt abans que es pugui fer amb el llenguatge. També permet analitzar i entendre la realitat de manera creativa i comprensiva.\nSegons Manoni: "El joc permet fer seves les lleis, normes i valors que regeixen la vida social, a partir d'un procés creatiu".\nPer a Vigotsky, és la font d'aprenentatge que permet una zona d'aprenentatge proper, on no fa falta la presència física de l'adult.\nPer aconseguir-ho, és imprescindible canviar el concepte de l’adult com l’únic que sap el què s’ha d’ensenyar. Cal que l’educador, el psicomotricista, aprengui a escoltar, ja que el que hem d’ensenyar ens ho demanaran ells, nosaltres aportarem el com s’ha de fer, prenent com a referència uns objectius generals, adequats a cada edat, que ens ajuden a donar forma a la sessió, per adequar la resposta pedagògica a les necessitats de tots els alumnes. Concretant, cal posar un marc educatiu al joc espontani dels alumnes.\nL’objectiu és donar resposta a les necessitats dels nens i nenes d’infantil, tenint en compte que en aquesta edat la seva evolució és global i per això la resposta educativa que li donem també ho ha de ser necessàriament. És molt simplista (i sobretot una herència d’altres temps) pensar que fer psicomotricitat és aprendre a fer tombarelles, saltar o jugar a futbol... evolucionar en aspectes motrius implica necessàriament evolucionar en aspectes emocionals i cognitius.\nEn els primers anys de la vida és quan es creen les bases, els fonaments del que serà el seu desenvolupament, seguint la metàfora de Bruner, en els primer anys de vida el nen està fent els fonaments de “l’edifici” que construirà durant tot el seu aprenentatge. I què fem els adults? Contribuïm fent la “bastida” d’aquest edifici, donant-li les eines i l’ajuda que necessita, però tenint molt clar quan l’hem de retirar.\nA través del joc, els nens resolen els conflictes de la realitat, que sempre són cognitius i afectius. Quan els adults tenim un conflicte, pensem; però els nens i les nenes encara no tenen el llenguatge per a transcendir en l'aquí i en l'ara; així que recreen les situacions i conflictes per tal d'expressar la seva opinió sobre el tema, actuant-ho. D'aquesta manera intenten comprendre allò que li passa a l'adult. En el joc es posen en el lloc de l'altre i deixen de ser ell/a.\nEl joc, a més a més, permet a l'infant complir desitjos i alhora explorar i comprendre els seus propis sentiments i emocions en un context que no és real i per tant segur. Segons Vigotsky, el joc permet descobrir les normes, els valors i les regles que regeixen la interacció humana.


Agora – TempsRecord\nquantitat de Agora\nFormat: Digipack díptic\nCharlie Undershaw presenta Àgora, un primer LP amb homenatge al jazz brasiler. L’àlbum, format per 13 cançons, inclou dos poemes de Fernando Pessoa i una gran presència del portuguès en les seves lletres.\nCharlie Undershaw, el projecte musical de Carles Marín de Miguel, compositor i intèrpret nascut a València i establert a Vila-real (Castelló), llança el seu primer LP, Agora (Ara). El disc, que veurà la llum el proper 25 de juny, fa un recorregut pels sons de l’jazz brasiler. Ha estat produït i arreglat per Ricardo Belda, un dels més prestigiosos pianistes de jazz a Espanya, i enregistrat a l’estudi BSO Produccions.\nEs tracta de 13 cançons, deu d’elles cantades en portuguès, dues en anglès i una instrumental. L’idioma predominant no és fruit de la casualitat, sinó de l’estada de l’compositor a Coimbra, Portugal, aprenent l’idioma i, amb les directrius d’un guitarrista brasiler, qui li va ensenyar a tocar la guitarra de la manera característica d’aquest país. Charlie Undershaw presenta aquest 11 de juny, com a avançament, el tema “Muntanya ou serra”, una cançó el títol està dedicat a la seva dona, Montserrat, i la lletra parla del seu fill, Joan.\nGairebé la totalitat de les lletres de les cançons són pròpies exceptuant dos temes amb que reprodueixen poemes de poeta portuguès Fernando Pessoa i una cançó instrumental. En elles, el compositor fa l’ullet a la cultura lusitana. En aquest últim i lluminós treball destaca el talent dels cèlebres músics que hi participen: Lucho Aguilar a l’contrabaix, Arantxa Domínguez en els cors, Tico Porcar a la bateria, Víctor Jiménez a l’saxo i Pepe Saragossa a la trompeta.\nCançons intimistes que parlen dels grans temes universals\n“Agora” no és el primer treball de Charlie Undershaw, al març de 2019 publica el seu primer EP homònim escrit en anglès i constituït per cinc cançons de so pop. La seva formació en filosofia i els seus referents musicals han fet d’ell un músic intimista que aborda temes com el pas de el temps, la persecució dels somnis, les passions humanes, les relacions personals o l’autoconeixement.


Phaidon publica una versión actualitzada de “500 Autoretrats” | Bonart\nPhaidon publica una versión actualitzada de “500 Autoretrats”\nPahidon publica “500 Autoretrats”, publicat per primera vegada el 1937 i després abreujat en 2000, ha estat qualificat per Laura Cumming, crítica i experta en retrats, com “la millor antologia de autoretrats mai recopilada”. Aquest mes de març, 80 anys després de la primera edició, Phaidon presenta la versió revisada i ampliada, una acurada celebració d’una forma artística molt popular.\nEl desafiament d’interpretar i recrear la seva pròpia imatge ha estat irresistible per a artistes de totes les èpoques. L’autoretrat, un gènere intemporal, va ser reconegut com a tal durant el Renaixement, però aquest estil artístic es remunta a temps immemorials en els quals els ferrers i els tallistes d’altars deixaven la seva marca, no només a través del seu mestratge, sinó retratant a si mateixos en secret.\nAquest llibre revisat i ampliat, que flueix en una seqüència cronològica, mostra al lector les infinites maneres que han trobat els artistes de representar-se a si mateixos des de l’antiguitat fins als nostres dies, incloent escultures, talles d’altars, gravats, aquarel·les, olis plens de detalls, fotografies, pel·lícules, obres conceptuals i imponents instal·lacions.


pel·lícula de 2018 dirigida per Wes Anderson.\nAmerican Empirical Pictures, 20th Century Animation i Indian Paintbrush\nSearchlight Pictures, 20th Century Fox France i Disney+\n32.015.231 US$ (Estats Units d'Amèrica)\n64.337.744 US$ (mundial)\ncomèdia i pel·lícula d'animació\nLa història segueix en paral·lel la vida d'un grup de cinc gossos que han estat exiliats a l'illa i la un nen de dotze anys, Atari Kobayashi, qui durant aquesta dràstica operació del govern, va perdre al seu millor amic, el seu gos Spots, abandonat a la seva sort a l'abocador. Posteriorment, Atari s'escapa de la seva llar per tal de poder recuperar el seu amic, segrestant per a tal fi, un atrotinat Junior-Turbo Prop XJ750, amb el qual va poder sobrevolar la distància que separava la seva llar de l'illa, burlant així la prohibició d'apropar-se i la quarantena establerta. En ser detectat pel govern, provoca l'actuació de les autoritats que pretenen, per tots els mitjans, portar-lo de tornada i sense el gos. Mentrestant, a la ciutat, es comença a alçar un moviment en favor dels gossos anomenat Pro Dog i com a logo, el kanji: 犬 (en romaji, inu) que significa "gos", moviment liderat per la jove Tracy Walker.\nIsle of Dogs - Lloc web oficial\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Isle_of_Dogs_(pel·lícula)&oldid=29769236»\nDarrera modificació: 24 març 2022 a les 23:45\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 24 març 2022 a les 23:45.


Calculadora d’alçada per a nens: la manera més fàcil de calcular l’alçada dels vostres fills - Família\nPrevisió d’altura: la manera més fàcil de calcular l’alçada dels vostres fills\nAlguna vegada us heu preguntat si els vostres fills us faran torre quan creixin?\nDoncs bé, aquesta calculadora d’alçada dels nens us ajudarà a predir-la.\nEstem tots curiosos sobre com seran els nostres fills quan creixin, de manera que almenys amb aquesta calculadora d’alçada dels nens podreu predir un aspecte del seu futur.\nLlegiu-ne més: Gràfic del pes del nadó: com esbrinar el pes mitjà del vostre nadó\nEls investigadors van desenvolupar la calculadora d'alçada dels nens més intel·ligents als anys 70, però els pares l'han tornat a recollir, i és possible que aquesta ràpida mica de matemàtiques us serveixi millor que qualsevol gràfic d'alçada.\ncom fer que el part comenci aviat\nCom s’elabora? La fórmula varia lleugerament entre nois i noies, així que aquí teniu les equacions de la calculadora d’alçada dels nens per a tots dos.\ncom fer crema de mantega per a una esponja de victòria\nCalculadora d’alçada infantil per a nois\nUniu l'alçada de cada pare en cm, i dividiu-ne el número per dos. Afegiu 6,5cm al número.\nAquest nombre és l'alçada parcial dels nois per als nois.\nAquest nombre més o menys 10cm és el rang en què raonablement es pot esperar que l’alçada del fill pugui disminuir.\nCalculadora d’alçada infantil per a noies\nUniu l'alçada de cada pare en cm, i dividiu-ne el número per dos. Divideix aquest número per dos. Resta 6,5 cm del número.\nAquest nombre és l’altura parcial de les nenes.\nAquest nombre més o menys 10cm és el rang en què raonablement es pot esperar que la seva filla caigui.\ngaletes d'hòsties roses\nÉs precisa la calculadora d’alçada dels nens?\nPer descomptat, no es garanteix que aquests números siguin del 100% exactes, no tots els germans nascuts dels mateixos pares tindran la mateixa alçada, que sovint és quan entra en joc el marge de 10cm.\nTot i això, molts metges utilitzen aquest càlcul per donar una idea d'alçada potencial als nous pares, i els científics diuen que els gens representen el 70% de l'alçada final, per la qual cosa, si heu treballat bé els números, haurien de ser raonables. estimació.\nI si no teniu una cinta mètrica o no us ve de gust treure la calculadora? La nostra eina lúdica per a la diversió també pot predir quina altura podrien tenir els vostres fills quan siguin grans.\n'És un enorme i dolorós anhel' Nicole Kidman s'obre sobre un embaràs ectòpic i un avortament involuntari\ngrans dates britàniques del 2016\nidees de cupcakes de Minecraft


El Pacte per a l’Ocupació al Garraf fa un balanç molt positiu de les mesures desenvolupades | Ajuntament de Cubelles\nEls agents polítics, socials i econòmics es mostren satisfets amb els resultats dels projectes en marxa en matèria laboral a la comarca\nEl Pacte per a l’Ocupació al Garraf va celebrar dimarts passat el tercer plenari per fer balanç de les mesures desenvolupades i per planificar noves accions. A la reunió hi van participar com a membres del plenari les alcaldesses dels sis municipis del Garraf (Vilanova, Sitges, Sant Pere de Ribes, Cubelles, Canyelles i Olivella) Abigail Garrido també com a presidenta del Consell Comarcal i Rosa Huguet com a presidenta de NODE Garraf; Josep Maria Romero, secretari general de Comissions Obreres del Baix Llobregat, Alt Penedès, Anoia i Garraf; Carles Teruel, secretari d’organització de la Unió General de Treballadors Garraf-Penedès; Judith Barbacil, en representació dels Serveis Territorials d’Ensenyament Barcelona Comarques i Francesc Torres, rector de l’UPC. També hi van assistir membres de la Taula de seguiment del Pacte formada per regidors i regidores, i personal tècnic dels sis ajuntaments, així com representants de l’UGT, CCOO, UPC, Departament d’Ensenyament, NODE Garraf i la Federació d’Empresaris del Gran Penedès.\nLa presidenta del Consell Comarcal va destacar els resultats obtinguts pel Pacte durant aquest temps, arribant a més de 180 persones en ocupació i 95 persones més que també han trobat feina en l’àmbit de la inclusió amb el Programa Timol. Les alcaldesses del Garraf i els representants del sector econòmic, social i educatiu de la comarca també van intervenir durant el plenari per valorar la feina realitzada i per encoratjar a totes les administracions i entitats que formen part del Pacte per a l’Ocupació del Garraf a continuar treballant en el futur a partir de les diferents mesures i línies d’acció.\nDe la mateixa manera, s’ha implementat el programa d’ocupació i formació per persones en situació d’atur de llarga durada i el programa de reinserció per a persones majors de 45 anys, per donar resposta als col·lectius més vulnerables i més afectats per l’atur a la comarca. Aquestes mesures s’han implementat des de la Taula Comarcal d’Ocupació a través de diversos programes del SOC com Treball i Formació, 30 Plus, Ubicat, Enfeina’t i Projectes Innovadors i Experimentals, en coordinació amb els sis ajuntaments i el sector empresarial. D’altra banda, s’ha implementat el programa integral per a la inserció laboral de persones amb discapacitat intel·lectual, disminució física i trastorn de salut mental a través de tres programes liderats per l’IMET, que es treballen en clau comarcal i de forma coordinada: Programa Timol, Programa MATÍ-OTL i Programa Margalló.\nEn les línies d’innovació social i tecnològica, i ocupació en l’àmbit de la dependència, liderades pel Consell Comarcal del Garraf i l’Ajuntament de Sant Pere de Ribes, s’ha constituït el grup de treball del projecte Envelliment actiu i saludable, i dependència, que ha elaborat un informe per a identificar divuit nous perfils professionals, així com propostes de millora en la formació reglada i no reglada, i en el model de gestió de la dependència. Finalment, en la línia de formació, s’ha creat el Consell de la Formació del Garraf, per a identificar les necessitats formatives de la comarca i coordinar l’oferta actual. També s’ha creat, amb el lideratge del Consell Comarcal del Garraf i el suport de la UPC, una aplicació web anomenada Borsa de pràctiques i formació per a millorar l’accés a la informació relacionada amb els recursos de formació i a l’oferta de pràctiques de les empreses de la comarca.\nIgualment, s’ha treballat en el foment de les vocacions científiques i tecnològiques en clau de gènere amb el suport de la Federació d’Empresaris del Gran Penedès i el Centre de Recursos Pedagògics del Garraf per tal d’estimular l’interès en els estudis científics i tecnològics entre l’alumnat i professorat dels centres educatius i membres del sector empresarial de la comarca. Per a aquest any es preveu treballar en mesures relacionades amb el salari de referència en la gestió d’ofertes i les clàusules social i mediambientals, en la línia d’ocupació. També es crearà un sistema d’incentius o ajudes econòmiques per a facilitar els desplaçaments, es faran propostes per a l’actualització de l’oferta formativa, la transició escola-treball i l’impuls de l’anglès com a idioma transversal en formació per a l’ocupació. Pel que fa a la línia de retenció de talent, es preveu la realització d’un estudi sobre el perfils professionals no ocupats a la comarca, i en la línia d’emprenedoria, es treballarà en diferents accions de suport a professionals independents.


Filosofia suïcida (III)\nUna persona amb sang i un llibre a la ma. M.à.b.\nPalmaEl segle XX ha deixat almanco quatre exemples notables de filòsofs suïcides, els de Simone Weil, Gilles Deleuze, Guy Debord i André Gorz. Weil es deixa morir de fam per solidaritat amb la lluita per la llibertat dels francesos durant l’ocupació nazi, mentre que Deleuze es llança per la finestra del seu apartament de París per posar fi al sofriment de la seva malaltia que li causava insuficiència respiratòria. Debord elegeix anticipar la seva mort com un gest desesperat i revolucionari a favor de la Internacional Situacionista i el seu combat contra la societat de l’espectacle. El suïcidi de Gorz està motivat per evitar sobreviure a la malaltia terminal de la seva esposa i complir amb una promesa d’amor etern. Aquesta llista es pot completar amb Emil Cioran, l’etern candidat a suïcida, i a qui la premsa va donar falsament per mort el 17 d’abril de 1998, quan va publicar que s’havia suïcidat per enverinament i el transformà en un mort vivent, un dels pocs supervivents a la seva pròpia mort.\nLa preocupació pel suïcidi és inseparable de la filosofia contemporània pessimista i fatalista de Schopenhauer i Cioran, i de la filosofia existencialista de Camus i Heidegger, i creix fins a assolir proporcions insuportables per a la consciència humana al segle XX, a causa de la necessitat de reflexionar sobre el sentit i el valor de l’existència després de la mort i destrucció massives i dels efectes devastadors de les dues guerres mundials sobre les bases ideològiques de la civilització occidental. El pessimisme d’Arthur Schopenhauer no s’acabaria d’entendre sense l’anàlisi del suïcidi com un fenomen individual lligat a la voluntat, en el marc de la seva obra cabdal El món com a voluntat i representació. Per Schopenhauer, el suïcida no nega la voluntat de viure, vol la vida, però renuncia a viure a causa de la frustració i el gran sofriment que li provoquen les circumstàncies que no li permeten gaudir-ne amb plenitud. Defineix el suïcidi com un acte voluntari en què “el mateix individu es declara la guerra a si mateix”, és una acció individual que no té conseqüències per a l’espècie. El suïcida, suprimint el seu cos i negant amb violència la seva existència individual, està afirmant la seva llibertat i, en un sentit metafísic, està expressant també la contradicció de la voluntat de viure amb si mateixa, d’una voluntat supraindividual que dirigeix el flux de l’existència en múltiples direccions cap a la conservació i l’autodestrucció, sense afectar la cosa en si, que en aquest anar i venir resta intacta. Valora la mort voluntària per inanició que acompanya l’ascetisme a través de l’abandonament del desig de voler i la negació total de la voluntat.\nAlbert Camus, un dels filòsofs més destacat del corrent existencialista, escriu sobre el suïcidi en un sentit individual, en el marc d’una reflexió més general sobre el sentiment d’absurditat i de manca de sentit de l’existència. Al seu assaig filosòfic més conegut, El mite de Sísif (1949), parteix de la idea que el suïcidi és el problema més urgent i seriós que es pot arribar a plantejar la filosofia. La resta de qüestions venen després perquè no posen en perill la vida. El suïcidi, metafòricament parlant, és un joc en el qual intervenen l’esperança, l’absurd i la mort. Camus està convençut que els suïcides es maten perquè pensen que la vida no té sentit, i se senten perduts i desorientats, com a estrangers, i per la raó contrària, per haver donat algun tipus de sentit a la vida, i estar sota els efectes de la il·lusió d’uns ideals i l’esperança d’una altra vida. Camus observa un tipus de suïcidi que segueix una lògica dialèctica en el qual “una raó per viure és al mateix temps una excel·lent raó per morir”, i que es podria anomenar “suïcidi esperançat”. Ara bé, si un suïcida està disposat a llevar-se la vida, és perquè creu que aquesta no val la pena ser viscuda, però rarament ho fa reflexivament, perquè pesa més el costum i l’hàbit de viure que s’adquireix molt abans que la reflexió. Camus confessa amb gran ironia que és un fet que “mai no he vist morir ningú per l’argument ontològic”.\nMartin Heidegger construeix una metafísica de la mort a Ser i temps (1927), fonamentada en la idea d’un dassein o ser-aquí que es troba llançat al món i que ha de fer-se càrrec de la seva existència i a la vegada de la seva mort. L’home és un ser per a la mort que es defineix a si mateix precisament per ser conscient d’haver nascut per morir, i que té la certesa que a través dels seus actes està avançant cap a l’experiència definitiva, personal i intransferible del no ser ja més, d’una desesperació que és capaç d’anticipar a través de l’angoixa i el sofriment. De manera que el suïcidi apareix com una mena de mort anticipada en la qual l’home pren la iniciativa, realitzant l’acte més humà que sorgeix d’ell mateix i es dirigeix cap a si mateix, i que implica el tancament de cop de totes les possibilitats existencials futures.\nIntents de suïcidi fallits\nEl suïcidi és una obsessió personal i un tema literari per a Emil Cioran, des de la seva joventut. Pensa i escriu sobre el suïcidi en lloc de matar-se, ja que les obsessions es debiliten quan s’expressen. Autointerpreta la seva obra com una suma d’intents de suïcidi fallits. Cada llibre vindria a ser un “suïcidi en diferit”. El pensament desesperat de Cioran ja es veu reflectit de manera primerenca al seu primer llibre Als cims de la desesperació (1934). Cioran té una idea positiva del suïcidi, sent admiració pels suïcides, pels homes que a “cada instant són capaços de suïcidar-se”, però és contrari a la idea dialèctica de Camus sobre el suïcidi com a afirmació de la vida. Idealitza el suïcidi per amor. Es lamenta que els moderns no sàpiguen suïcidar-se a temps, quan cal, ni massa prest ni massa tard, perquè els falta la cultura del suïcidi dels antics estoics, la capacitat d’imaginar-se el seu propi enterrament. Diu que el suïcidi és l’únic acte decent i que “s’ha de saber cultivar, com un hortet”. De manera provocativa considera necessari que es digui als nens a l’escola que no s’han de desesperar perquè es poden matar en voler, que han de saber que és possible fer-ho, com a manera de recuperar el control sobre la seva existència. A El crepuscle dels pensaments (1940) es declara anticristià perquè el cristianisme condemna el suïcidi, de la mateixa manera que lloa les opinions favorables al suïcidi dels estoics Sèneca i Ciceró. Si Cioran hagués de posar música al suïcidi, triaria composicions de Bach i Wagner. Paradoxalment, a les entrevistes sosté que la vida li resultaria insuportable si no tingués la possibilitat de matar-se en qualsevol moment, sense el convenciment de ser amo i senyor de la seva vida. Pensar el suïcidi l’ajuda a viure. La seva visió desesperançada el du a afirmar que, en cas de tenir fills, els estrangularia en un tres i no res. En darrer terme, si no se suïcida, és perquè la mort li fa tant d’oi com la vida, per la por que sent per assumir qualsevol responsabilitat i per l’amor a la inactivitat, la passivitat i la indolència, i la peresa d’haver d’abandonar l’actitud ociosa i contemplativa que el caracteritza; tanmateix, viure suposa “suïcidar-se cada dia”.


COS DE BOMBERS VOLUNTARIS DE MATADEPERA: de desembre 2011\n17h Rescat en accident de trànsit. Exhibició d'excarceració d'un cotxe amb víctimes atrapades\nRetransmissió en directe pel programa "Divendres" de TV3\n19.30h Taula rodona. Evolució, fets, anècdotes i vivencies d'aquests 30 anys.\nc/ Pere Aldavert, s/n\n18.45 h Arribada al Parc de Bombers (c/ Joan Paloma, 2)\nTrasllat a l’església parroquial (Plaça de l'església)\n19.45 h Sortida en direcció al Casal de Cultura. (c/ Pere Aldavert, s/n)\nJornada de portes obertes al Parc de Bombers Voluntaris de Matadepera\nc/ Joan Paloma, 2\n09:30 h: Recepció dels participants al carrer Can Solà del Pla.\n10:00 h: Llançament de Pulaski\n10:45 h: Execució Linea de defensa\n12:00 h: Habilitat amb motoserra\n12:45 h: Estirada de corda\n13:30 h: Entrega de trofeus\n14:00 h: Dinar de germanor\nEl proper 2012 els Bombers de Matadepera celebrem el 30 aniversari de la seva creació. En aquests anys ha estat la casa d’un munt de persones que han viscut un bon nombre de vivències personals i col•lectives, sempre de forma altruista i deixant l’empremta de l’esperit de servei.\nAmb l’objectiu de compartir totes aquestes histories viscudes que han marcat l’evolució d’aquest col•lectiu; recordar a tots aquells bombers que ja no estan entre nosaltres i gaudir d’una bona estona amb els companys, volem convidar-vos a participar dels actes de celebració d’aquest 30e aniversari.\nMolt especialment ens agradaria comptar amb la teva presencia al primer dels actes tindrà lloc el dijous 19 de gener a les 19:30 hores a la Sala d’Actes del Casal de Cultura dins les festes de Sant Sebastià. Es tractarà d’una taula rodona on, amb la participació de tots els companys que han format part al llarg d’aquests anys del Cos de Bombers de Matadepera, recordarem les millors anècdotes i debatrem sobre els fets més transcendentals en l’evolució dels Bombers de Matadepera\nEl segon serà una exposició amb les millors fotografies de la història dels Bombers de Matadepera, juntament amb tots aquells documents i objectes que millor defineixin la trajectòria d’aquest servei. Aquesta exposició tindrà lloc a partir del dia del 8 de març, diada de Sant Joan de Déu patró dels Bombers, i s’allargarà un parell de setmanes.\nI per finalitzar, una jornada de portes obertes amb diverses activitats programada per al mes de maig.


lluís juanola: 201203\nHivern aturat, la primavera avança\nPublicat per lluisjuanola a 20:53:00 Cap comentari:\nPublicat per lluisjuanola a 19:23:00 1 comentari:\nExcursionistes i fageda al costat de Coll Pregon\nColl Pregon: excursionista amb raquetes de neu\nCim del Matagalls: boira, caminants i gossos.\nHola, us deixo unes fotos panoràmiques fetes des del mòbil en una excursió des de coll de bordariol fins al Matagalls.\nPublicat per lluisjuanola a 20:05:00 Cap comentari:\nEsperança en verd\nMal cap de setmana, no hem arribat a l'estiu i ja s'ens crema el país.\nAquest cop desitjo que no us agradin.\nPublicat per lluisjuanola a 0:44:00 Cap comentari:\nVelers a fantasia\nA vegades necesito somiar, traspasar aquesta realitat i anar-me'n a un altre lloc.\nQuan estava retocant aquesta fotografia de vaixells, escoltava la cançó "Monsieur Cousteau" d' "Els amics de les arts" i somiava que era un capita de veler i que viatjava a un món fantastic.\nAqui en teniu un parell de resultats del retoc, espero que us agradin, i us convido a somiar.\nJa em direu quina de les dues us agrada més.\nvelers a fantasia v2\nPublicat per lluisjuanola a 19:32:00 1 comentari:\nEl convent des del Turó de l'Home\nCastell de Montsoriu i amb les Agudes al fons\nRiera amb boira a la tardor, prop de pasavets\nHola, després de unes entrades on havia abandonat el MONTSENY, us deixo unes fotos del Montseny realitzades\n- des de sobre,\n- des de fora i,\n- des de dins.\nPublicat per lluisjuanola a 14:42:00 Cap comentari:


Els escolars de Balaguer repoblaran el Parc de Santa Maria de les Franqueses\nterritoris.cat 18:53 09/02/18\nparc escolars maria santa arbres noguera\nEntrada al Parc de Santa Maria de les Franqueses a Balaguer\nMés de 250 alumnes dels centres escolars Gaspar de Portolà, Àngel Guimerà, Mont-roig, La Noguera, Escola Pia, Vedruna i el centre d'educació especial l'Estel, de Balaguer, participaran del 12 al 16 de febrer, en la plantada d'arbres que és dura a terme en el Parc de Santa Maria de les Franqueses.\nL'activitat s'emmarca en el Pla Municipal de Dinàmica Educativa, i compta amb el suport de l'àrea de jardineria de la capital de la Noguera. L'objectiu és recuperar una zona desforestada del bosc de ribera conegut popularment com la bultra amb l'objectiu de donar a conèixer el patrimoni natural i la vegetació autòctona de la zona i de promoure entre els escolars, actituds d'estima i cura del medi ambient de la ciutat tot participant directament en la repoblació d'espais mancats de vegetació.\nL'actuació repoblarà l'espai verd amb arbres de bultra com són els àlbers, els oms, els lledoners i algun noguer\nEls infants comencen l'activitat visualitzant una presentació que remarca l'espai natural de tota la zona del Parc de Santa Maria de les Franqueses i també el valor arquitectònic i històric del monestir.\nEl calendari és el següent: De 9.30 a 12.00 hores.\nDilluns 12. Vedruna\nDimarts 13. Escola Pia\nDimecres 14. Mont-roig\nDijous 15. Gaspar de Portolà i CEE L'Estel\nDivendres 16. Àngel Guimerà i La Noguera\nEstà prevista l'assistència de les autoritats el divendres 16 de febrer a partir de les 11 h.


La pàgina de L'ilde: 01/09/08 - 01/10/08\nEn Joan Riera, president de Xarxa Comercial, diu que el Pàrking del Passeig a quedat petit, i que estan tan contens, perquè gracies al Pàrking la Ciutat funciona. A quedat petit, diu, quina visió de futur que tenen els empresaris Il•lustres del centre de Vic, quant des de un principi ja tenien que fer_lo mes gran, i no al centre, si, he dir “NO AL CENTRE”, Vic te suficient terreny perifèric, a prop del Centre Comercial com per fer un Pàrking, la distancia es mínima, i ara volen ampliar-lo cap al Carrer del Paracoll. ( a lo millor arriben al Cementiri).\nPerquè es clar, tot això implica una estètica concreta i limitada sobre el Pàrking,i per tant amb la estetica de la Ciutat, que es de tots, com ja em vist al Passeig.\nI el consistori que hi diu, dons ve, pensen el mateix que els Empresaris, (per això son de CIU).En Xavier Sola, en el ple, explicant con s’hi fos un gran expert amb urbanisme, diu que el model del Passeig el va explicant arreu on va, (aquest noi no ha vist mes enllà que el seu nas.\nPublicat per Ilde a 0:45 Cap comentari:\nl’Any passat els meus dos fills agafaven l’autobús públic, cada dia, per anar de la Plaça Santa Clara fins al Callis de Vic, el recorregut era molt simple i curt.\nAquest any agafar el Bus Públic es fer un viatge de gran recorregut (amb transbord inclòs) per la Ciutat de Vic tot i l’augment de medis que ha posat el consistori, 2 línees mes que l’any passat. Aquest any el mateix recorregut: mes IPC.\nVoldria pensar que el recorregut nou que actualment fa el Bus, esta dissenyat i estructurat una mica pensant en tots el usuaris de la Ciutat. No val agafar el Bus només el dia de la inauguració per fer-se la foto de torn*, i ja esta.\nEn definitiva els que fan us del Bus cada dia, es el Poble, -els de la foto o van en moto, o amb cotxe-.\nEns falta cultura de transport Públic, però clar, si ens ho posen difícil.......... fixeu-vos si no, amb els autobusos de Vic, la majoria dels dies van buits, i per anar a la feina la gent agafa el transport privat, (1 cotxe/1 persona).\n*Foto de torn\nPublicat per Ilde a 1:48 Cap comentari:\nLA CIUTAT DELS IL·LUSTRES\nEstem vivint una època de molts canvis de tot tipus, de constant transformació, normalment ens diuen que sempre mirem cap endavant, però jo també puc mirar enrere, i crec que tenim la oportunitat de aprendre moltes coses del passat.\nPer exemple en el tema urbanístic, a la Ciutat de Vic, com es natural, hi ha molts de canvis, una Ciutat te que creixa i expansionar-se. Fa una colla d’anys que Vic a crescut molt, potser massa, (això es discutible), en tot cas les grues son visible a tota la Ciutat, ja formen part del paisatge urbà.\nLa decisió que prenent els politics, i els tècnics municipals en el tema urbanístic, jo entenc que es dificultosa i que mai esta be per a tothom, però de vegades, no se, la resolució es dubtosa, i per la manera de fer, tendenciosa, si no, no ho entenc.\nPer exemple, un cas significatiu, el pàrking de Passeig , un grup de Vigatans(“Il•lustres”)?, prenent una Rambla publica, i se la fan seva, per benefici privat ( l’ajuntament també rep beneficis ja que el pàrking te una validesa de 50 anys, passat aquest temps l’ajuntament se’n farà càrrec).De moment els “Il•lustres” es van fent mes rics, si cal................\nEls que vivint en aquesta zona de Vic, em patit a les nostres cars tota la obra faraònica d’aquest “cuxitril” de pàrking, amb poca capacitat, i estructuralment mal fet (pilars a cuadrets ?) per exemple. Ningú, mai ens a dir res de res, (AIXO SI, A L’HORA DE PAGAR TOTES LES FACILITATS).\nUn cop fet el “cuxitril” de pàrking , es el moment de posar la guinda a la part de sobre, hi ja veieu el resultat, de pena, no te personalitat, ni funcionalitat, ni estètica, es una obra feta amb tant poca professionalitat que costa entendre amb quina part del cos esta feta, i ara volen -esponjar- el Passeig perquè el que han fet fa vergonya, i amb les idees del poble (quin privilegi) i a mes continuar l’obra cap a la Rambla Hospital i Carrer Verdaguer, si us plau diguem no a la incompetència dels tècnics i politics.\nAprofitar el pàrquing per fer-hi un canal d’aigua amb barquetes, amb arbres a les voreres.\nVolem verdddddddddddddddddddd a la Ciutat de Vic, i no tanta pedra.\nPublicat per Ilde a 1:54 Cap comentari:\nXARRUPA QUE VESA\nA l’ajuntament de Vic hi han sangonelles,que nomes “xupen”, i no aporten gairebé be res al poble, que en definitiva, som el que els paguem aquets sous de "Ministres".\nUn de Prepotent!,i te mes de dues feines, i de tres...., l’altra inepte, i amb morra, ara amb secretari, el de mes enllà, no se que fa, li preguntes alguna cosa, i es queda amb blanc, i es veí meu, quina vergonya, això si,te una moto, que diu es el vehicle oficial. I no parlem del Advocat amb el seu Bufet i a mes cobrant del Poble, això es fantàstic, i la filla del Constructor, pobreta, que no arriba a final de mes. Però lo mes greu, es que tal com va tot això, les arques de l’ajuntament, amb aquest ritme, no poden durar gaire temps mes, a no ser que el batlle de Vic, es quadri. El vaig veure el Diumenge 07/09/2008 al FOTOPRIX de tennis taula, i realment, et preguntes quina feina fan. que no ho se, i cobrat el que cobrent.\nI l’oposició, també hi era, patètic, fent mofa del batlle amb els seus companys. Si es l'Anglada.\nTenim que fer alguna cosa.\nPublicat per Ilde a 3:12 1 comentari:


Renda bàsica per combatre les noves cares de la pobresa | ALMA\n— divendres, 11 oct. 2019\nJordi Sevilla és economista i, entre el 2004 i el 2007, va ser ministre d’Administracions Públiques. A més, és el coordinador i director de l’informe “Reforçar el benestar social. De l’ingrés mínim a la renda bàsica”, publicat recentment per l’Observatori Social de ”la Caixa”. En aquest informe, 10 experts en economia —entre els quals, Jordi Sevilla mateix— analitzen la situació social a Espanya i la capacitat dels ajuts que existeixen actualment per reduir la pobresa i la desigualtat, i recullen propostes pel que fa a la renda bàsica universal.\nQuan topes per primera vegada amb el concepte de renda bàsica i què és el que et crida més l’atenció d’aquesta idea?\nA mitjan anys noranta, el filòsof i economista belga Philippe van Parijs suggereix la creació d’una renda bàsica al llibre Libertad real para todos: ¿Qué puede justificar al capitalismo (si hay algo que pueda hacerlo)?, i és aleshores quan començo a llegir i reflexionar sobre la proposta i com seria possible articular-la des de l’àmbit de les polítiques públiques. Van Parijs planteja que algú que es mor de gana no pot ser lliure, és a dir, que no es poden prendre decisions lliures si s’està condicionat per la subsistència. A mi aquest concepte m’impacta, perquè entén la llibertat com un dret que cal assegurar i garantir, no tan sols amb lleis o amb votacions, sinó amb mesures de política social.\nEl de la renda bàsica és un concepte que genera molt debat. Creus que s’explica bé quan se’n parla?\nCrec que s’explica bé, però s’entén malament, perquè contradiu alguns principis que tots hem assumit des que naixem, entre altres el de “guanyaràs el pa amb la suor del teu front”. La necessitat del treball com a forma de guanyar-se la subsistència és una idea que està molt arrelada a la nostra societat, i la primera vegada que es planteja que la subsistència no ha d’estar lligada necessàriament al treball xoca amb aquests prejudicis que tenim tots. No obstant això, a la societat ja hem anat construint moltes situacions en què es viu sense treballar: els fills que viuen dels pares, les pensions no contributives, els subsidis d’atur. Hem generat espais de relació social en què a determinades persones se’ls atribueixen rendes que els permeten viure, no necessàriament a canvi d’una feina. Quan això ho vinculem a una situació de fill, jubilat o pobre, ho acceptem; que sigui un dret bàsic no vinculat a una necessitat ens costa més.\nParlar de renda bàsica implica parlar de com seran les feines en el futur?\nSens dubte. De fet, si ha recuperat actualitat el concepte de renda bàsica és fonamentalment perquè s’ha obert un ampli debat sobre les feines del futur, sobre la robotització del mercat laboral. És a dir, hi ha persones que es trobaran que la feina que tenien la faran els ordinadors o els robots i això planteja el problema de què fem amb aquesta gent. A una part la formarem i es dedicarà a fer altres activitats que els robots no puguin fer, però no tothom podrà fer això. Per tant, es planteja la necessitat de donar-los un instrument de subsistència, encara que no treballin; és a dir, de separar el dret al treball del dret a la vida.\nLa renda bàsica contribuiria a fer que hi hagués més justícia social?\nUna altra de les fonts que alimenta avui el debat al voltant de la renda bàsica és la que la vincula a la lluita contra la pobresa. Una de les coses que veiem en la societat actual és que la pobresa té noves cares: està apareixent una pobresa infantil, una pobresa juvenil i, sobretot, un rostre femení de la pobresa. I amb les eines tradicionals de l’estat del benestar no n’hi ha prou per combatre-la; per tant, necessitem eines i polítiques noves per a la nova pobresa.\nQuins diries que són ara mateix els reptes més importants per, com a mínim, iniciar el debat al voltant de la renda bàsica?\nEn primer lloc, que reconeguem que tenim problemes nous per als quals no tenim eines. Si reconeixem que la llibertat d’elecció està vinculada als ingressos garantits, podem entrar a discutir les solucions, el què i el com, i després el quant. Crec que moltes vegades hem passat l’arada davant dels bous, hem volgut abordar els debats partint de qüestions com “això quant costa?” o “això qui ho paga?”. Discutim primer quines són les millors solucions.\nQuines altres mesures haurien d’acompanyar la renda bàsica en la lluita contra la pobresa i la desigualtat?\nCal recuperar els dos mecanismes que l’estat del benestar va posar en marxa perquè el creixement econòmic es distribueixi entre el conjunt de la societat: d’una banda, la negociació col·lectiva a l’empresa, que equilibra les relacions de força entre treballadors i empresaris; de l’altra, allò que s’anomenava el salari social, en forma de sanitat, educació, pensions i assegurances d’atur. Els últims anys, sobretot per la crisi —però no tan sols—, hem trencat els principis de la negociació col·lectiva i hem aplicat polítiques d’austeritat que han anat retallant la prestació de serveis públics. Hem trencat, en definitiva, els dos canals tradicionals mitjançant els quals es distribuïa la renda i, per tant, la recuperació econòmica —el creixement actual— no arriba al conjunt de la societat perquè el canal està trencat. Recuperar aquests canals forma part d’una estratègia més àmplia, de la voluntat política, per a tots els qui pensem que és positiu i necessari tenir una societat més igualitària i cohesionada.\nQuin paper creus que tenen entitats com ”la Caixa” en propostes com la de la renda bàsica?\nHi té un paper fonamental i l’impuls que ha donat per elaborar aquest informe n’és una prova evident. ”la Caixa” i la seva obra social dediquen molts diners a accions socials, és a dir, a complementar (i de vegades substituir) algunes polítiques socials i alguns projectes de lluita contra la pobresa i la desigualtat. Però hi ha un element en què jo inscric l’informe i és que la societat civil ha d’ajudar els polítics a tenir un debat racional i sensat sobre els temes importants, els ha d’ajudar a l’hora d’assenyalar els problemes i trobar solucions, i també ha d’ajudar els ciutadans perquè entenguin de què parlem. Aquesta tasca d’anàlisi, de divulgació i de proposició és una labor que entitats com ”la Caixa” estan fent amb un rigor enorme, posant a treballar juntes persones que pensem de manera molt diferent. En aquest informe som 10 autors i no tots pensem el mateix. Proposem coses diferents, perquè el debat és complex, i contribuir a fer que els debats complexos no se simplifiquin en eslògans és una tasca que entitats com ”la Caixa” estan fent molt bé.\nbenestar social bienestar social pobresa pobreza


Cabaret de Circ organitzat per l'Ateneu Popular de 9Barris\nLéa Legrand, Colectivo Ameno, Kerol, Circ Pistolet, Ricky profesor de tenis, Saltoka, Desastrossus Cirkus\n11 de julio de 2020 - 19:00h\n11 de julio de 2020 - 21:00h\nEspectacle molt especial on comptarem amb: TIK-TAK ( trapezi fix i malabars), Colectivo Ameno i Danilo Facelli (humor i poesia), Léa Legrand (bola equilibri), Kerol (malabars i beatbox), Circ Pistolet (acrobàcia, equilibri acrobàtic i bàscula). Amb la col·laboració de Desastrossus Cirkus i Saltoka, i la presentació de Ricky el professor de tenis.\nComptarem amb totes les mesures de seguretat, per aquest motiu us demanem que porteu la mascareta i reserveu localitat a operacionsolete.blogspot.com, o física o telefònicament a la biblioteca de Roquetes. Aquest cabaret està dins de les activitats d' "Operación Solete".\nSerà un cabaret especial, on convidarem a les companyes del Servei d'Atenció Primària (SAP) Muntanya per a defensar un pilar bàsic, la sanitat pública. I també serà l'últim espectacle d'aquesta estranya temporada que segur recordarem.