La Paeria de Balaguer arreglarà el camí de l'Horta\nInvertirà 50.000 euros davant la demanda dels veïns de la zona\nEls veïns de l’Horta d’Amunt de Balaguer han demanat a la Paeria que arregli el camí de l’Horta ja que es troba en mal estat des de fa temps. En molts trams del camí, hi ha socs importants que dificulten el pas de vehicles.\nAl llarg d’aquests anys, s’han anat fent petites intervencions per millorar l’estat de la via, però després d’un estudi, la Paeria de Balaguer ha decidit invertir 50.000 euros i arreglar-ho tot de cop.\nDiversos agents naturals i el pas del temps, han provocat l’enfonsament de trams de l’Horta d’Amunt. Un cop s’hagi aprovat el pressupost, es posarà en marxa la reforma.\nInforma: Miquel Miras, Pol Solans i Íngrid Canelles


Emprendre? Algú ha dit emprendre? - Susana Ginesta\nQuan vaig decidir crear aquesta categoria al blog, va ser amb la intenció de compartir les meves experiències com a emprenedora, i que aquestes, poguessin ser d’ajuda per altres que com jo, van decidir un dia emprendre un negoci, canviar d’orientació professional, o fer de la seva passió la seva manera de viure.\nPerò no puc escriure ni una lletra més sense dir-te abans que és per mi emprendre.\nCrec que com tu, sóc una “emprenedora de la vida”.\nRecordo la primera vegada que vaig volar en avió. Tenia onze anys. El meu oncle s’havia capficat que la seva neboda (és a dir, jo) que en aquella època vivia a Barcelona, anés a visitar-los a Alemanya durant les vacances d’estiu i d’aquesta manera a més de canviar d’aires i conèixer llocs nous, gaudir unes setmanes de la companyia de la família i en especial de les meves cosines, L’Anita, de la meva edat, i la Cristina, dos anys més petita que jo.\nQuan els meus pares m’ho van explicar, no m’ho vaig rumiar ni un segon i els vaig demanar que m’hi deixessin anar. Està clar que la seva resposta no va ser immediata. Van valorar pros i contres i van fer el possible perquè jo també fos conscient que n’hi havia, però als onze anys penso que tots som valents i jo no veia cap inconvenient ni cap risc.\nUns dies després, el carter va portar a casa un sobre amb un bitllet d’anada i tornada amb destí Barcelona – Stuttgart – Barcelona. Va ser el meu primer bitllet d’avió. La meva primera aventura en solitari.\nVaig seure al llit amb el bitllet a la ma i vaig intentar imaginar com seria aquella aventura que començaria en pocs dies.\nEm podia haver obsessionat pensat que els meus pares només m’acompanyarien fins al control de passaports de l’aeroport de Barcelona i la resta, fins pujar a l’avió, seria cosa meva. Pensant que seria la primera vegada que estaria en la terminal d’un aeroport internacional i hauria de buscar el panel amb els horaris de sortida dels vols, per si el que jo havia d’agafar portava retràs, hauria de buscar la porta d’embarcament, els lavabos, doncs tot el que sabia sobre els W.C. dels avions ho havia vist en una pel·lícula i millor si aquesta necessitat me la podia estalviar. Amb la idea de que volaria amb Lufthansa, una companyia alemanya amb una tripulació que parlaria més alemany que altra cosa. Per no parlar del fet que tots els rètols que trobaria només arribar a l’aeroport de Stuttgart estarien escrits en alemany i amb una mica de sort en anglès. Les meves cosines tenien onze i nou anys i no parlaven gaire castellà, la meva tieta és austríaca però per sort va decidir estudiar espanyol quan va conèixer el meu tiet, i entre les seves receptes també n’hi havia algunes de cuina mediterrània. Les amigues de les meves cosines eren alemanyes, i estava clar que jo no passaria desapercebuda entre elles doncs tenia els cabells castanys, els ulls de color marró i era força més efusiva que aquelles noies nòrdiques. Però … en lloc de capficar-me amb tot això us diré què vaig fer.\nQuan em vaig acomiadar dels meus pares a l’aeroport va ser com si em fes gran en qüestió de segons, em vaig sentir una adolescent privilegiada a la que havien donat l’oportunitat de demostrar que era capaç de sortir-se’n prou bé d’aquella aventura. Vaig passejar per la terminal com si ho hagués fet tota la vida, com si la conegués pam a pam, vaig localitzar el panel amb els horaris dels vols, la porta d’embarcament, els lavabos i fins i tot vaig anar al quiosc i vaig tafanejar algunes revistes. I tot i que sabia que no havia de malgastar els diners que m’havien donat a casa, vaig decidir gastar-me les primeres pessetes del meu pressupost en una Coca Cola que vaig assaborir a la cafeteria mentre observava els viatgers que anaven i venien.\nNomés pujar a l’avió m’esperava una hostessa molt amable, a la que després de penjar-me al coll un sobre plastificat amb les meves dades i la resta de documentació, li vaig fer un somriure d’orella a orella i li vaig donar les gràcies. Estic segura que li vaig caure bé doncs en un castellà perfecte em va demanar si volia veure la cabina del pilot. Què, la cabina del pilot? Doncs clar que volia veure la cabina del pilot. I si això no fos prou, com l’avió no anava ple em va fer seure a primera classe. Recordo aquell vol com una de les grans experiències de la meva adolescència. Em vaig comportar com un autèntica viatgera. En aquell temps al preu del bitllet estava inclòs l’àpat, que a més et servien amb coberts d’acer inoxidable ens els que hi havia gravat el logotip de la companyia. M’ho vaig menjar tot. Vaig fer les meves primeres fotografies aèries amb una d’aquelles màquines que ja gairebé ningú recorda, conscient que fins que no tornés a Barcelona no podria revelar el rodet n’hi veure’n el resultat. No vaig haver de preocupar-me pels rètols escrits en alemany o en anglès, doncs gràcies a que el meu oncle treballava en la companyia, només posar el peu a terra el vaig veure a la pista esperant-me. La meva tieta va estar encantada de cuinar menjars típics espanyols i aprenent de la meva pronunciació. Les meves cosines van resultar ser unes amfitriones encantadores i tot i que es van esforçar per ensenyar-me massa alemany en pocs dies, me’n vaig anar d’allí havent aprés lo suficient per saludar a la tripulació del viatge de tornada, donar les gràcies i dir alguna frase més. Les amigues de les meves cosines eren alemanyes, sí, però amb un munt de curiositats que les feien interessants, al cap i a la fi, els nens, els adolescents, són gairebé iguals a tot arreu i com jo era la novetat, em van tractar com a una reina. Qui va tenir més feina va ser l’Anita doncs es va passar un munt d’hores fent de traductora.\nQuè he volgut dir-te amb tot això?\nDoncs que la meva actitud hauria pogut ser la d’una nena poruga, la d’una nena amb pànic a lo desconegut, amb manca de decisió. Podia haver renunciat a aquell viatge dient als meus pares que hi veia molts inconvenients i perills allà on no n’hi havia, però en lloc d’això vaig decidir enfrontar-m’hi, vaig decidir aprofitar l’oportunitat, vaig decidir, als onze anys, que havia arribat el moment de ser una “emprenedora de la vida”.\nL’actitud és una de les coses més important per arribar a qualsevol objectiu que et proposis, ja sigui personal o professional. Tingues en compte els pros i els contres, si és que n’hi ha, però sempre intentant veure’n el costat positiu. Treu forces d’on sigui, perquè les trobaràs, i sobretot, creu en tu mateix.\nEmprendre? Algú ha dit emprendre? was last modified: Abril 3rd, 2016 by Susana Ginesta


DISSABTE 9 i DIUMENGE 10 Archives - Cinema Montgrí\nArxiu de la categoria: DISSABTE 9 i DIUMENGE 10\n7 Anys Comedia, Drama 119 min\nMark Wahlberg, Rose Byrne, Isabela Moner, …\nEn Pete i la Ellie són una parella jove que decideix ser pares i formar una família a través de l’adopció temporal. Així, de la nit al dia, passaran a ser els pares de tres germans, la més gran dels quals és una noia de quinze anys molt rebel, que es diu Lizzy. D’aquesta manera, hauran d’aprendre el que significa la paternitat, de la manera més divertida possible, amb l’esperança de convertir-se en una família.\nÉs una pel·lícula divertida, entretinguda, amb un missatge interessant. Et farà passar una bona estona i et farà sentir una calidesa en el teu cor. Té història, té trama, té guió, té molla, és interessant, és entretinguda, és bona.


Enviar aquesta notícia per e-mail Imprimir aquesta notícia ciutat 21. 04. 2018 Compartir a Twitter Compartir a Facebook\nLa tercera jornada de les Festes de Primavera ofereix un munt d’activitats. Des de la Gimcana Fotogràfica, la Festa de les Aigües, el teatre al carrer, el fabulari o els concerts a La Farga i al Parc de la Remunta. Pots estar informat al web LHDigitalh o bé seguir el programa especial de Festes de TVL’H, en directe des de la Rambla Just Oliveras de 17h a 19h.\nLa previsió meteorològica d’aquest any acompanya per poder participar durant tot el dia a La Festa d’Aigües a la Rambla de la Marina, on hi haurà diferents jocs d’aigua per a tota la família.\nDurant tota la jornada, també hi ha diferents activitats esportives populars dins del programa “L’Esport a les festes”.\nEls amants de la cervesa artesana tenen una cita a la Fira de la cervesa que s’allarga fins demà, amb degustació de diferents cerveses a la Rambla Marina.\nLa música té, com sempre, una paper central a les Festes de Primavera. Entre d’altres, els concerts del Parc de la Remunta, a les 12h amb el concert familiar del “Xics’n Roll Band”, i al vespre a amb les formacions Timón Republik o Sra. Tomasa, entre d’altres. De nou, arriba el Primavera in black, que serà l’espai de difusió musical amb diferents propostes de petit format a partir de les 20h als Jardins de Can Sumarro. A més, Mikel Erentxun&Jarabe de Palo arriben a La Farga a partir de les 21h.\nLa música de carrer arriba a tots els barris de la mà del Meeec!, buscant la proximitat i la participació de tots els veïns.\nEl teatre i les arts escèniques els trobareu as les Càpsuiles de Teatre, en petits grups de 20 espectacle de 15 minuts a llocs insòlits de la ciutat. O l’estrena dins del programa de Festes del “Terrats en cultura”\nLa tradició i la cultura popular hi seran presents amb el Fabulari, a partir de les 17h amb la presentació d’una nova deessa, i el seu recorregut habitual. I la Nit de Foc Infantil on les colles del més petits podran ballar a el seu propi correfoc.\nPots consultar les activitats dels dies 20 i 21 d'abril en el següent vídeo:\nLes activitats de dissabte, 21 d'abril:\nMés activitats de l'agenda de Festes de Primavera:\nUs recordem que TV de L'Hospitalet fa un programa especial en directe des de la Rambla Just Oliveras de 17 a 19h, que podreu seguir via streaming a LHDigital, on també hi ha preparat un especial de Festes de Primavera.


Illa, Sánchez i Darias van visitar ahir l'Agència Espanyola de Medicaments (EFE)\nTot apunta que la ministra de Política Territorial, Carolina Darias, substituirà Illa, que deixa el càrrec per encapçalar la candidatura socialista a les eleccions catalanes\n26/01/2021 - 10.49 Actualitzat 26/01/2021 - 11.52\nÚltimes hores de Salvador Illa com a ministre de Sanitat. Avui plegarà del càrrec per centrar-se en la campanya electoral del 14F com a candidat del PSC a la presidència de la Generalitat i sabrem qui és el nou o nova ministra del govern de Pedro Sánchez. L'encara ministre participarà aquest dimarts en el seu últim consell.\nEl nom que més surt a les travesses per pilotar la gestió de la pandèmia a Espanya i agafar el relleu d'Illa és el de Carolina Darias, actual ministra de Política Territorial i Funció Pública. Justament ahir, Darias va visitar, amb Illa i Pedro Sánchez, l'Agència Espanyola de Medicaments.\nLa vacant que deixarà la ministra de Política Territorial també generarà altres moviments a La Moncloa i no es descarta que l'exlíder del PSC Miquel Iceta entri al gabinet de Sánchez.\nIlla deixa el càrrec per centrar-se en les eleccions del 14 de febrer -és el candidat del PSC- i ho fa a 3 dies que comenci la campanya. I tot plegat, a l'espera encara de la decisió definitiva del TSJC sobre l'ajornament que vol el govern.\nLa marxa d'Illa en aquest moment àlgid de la tercera onada ha estat qüestionada per tots els partits i li han plogut crítiques de totes les bandes perquè s'estalvia comparèixer aquest mes al Congrés per explicar el pla de vacunacions, que qualifiquen de desgavell.\nSalvador Illa deixa Sanitat en un moment àlgid de la pandèmia\nCrítiques dels diferents portaveus al Congrés\nCuca Gamarra, portaveu del PP al Congrés, ha obert foc retraient a Illa que abandoni el càrrec "en un moment excepcional" de la pandèmia i alhora "burli" el Congrés dels Diputats marxant abans del que estava previst, per evitar donar explicacions a la cambra:\n"Està utilitzant la seva posició com a ministre com a trampolí i tenir el que s'anomena l''efecte Illa', que no deixa de ser la mentida, la descoordinació i generar el caos."\nEl portaveu d'En Comú Podem, Jaume Asens, ha afirmat que durant l'últim mes Illa ha actuat alhora "com a ministre i candidat", fet que genera dubtes de quina hauria estat la seva actuació si no es presentés a la presidència de la Generalitat:\n"Nosaltres el que demanem és que la dimissió es produeixi després de comparèixer. En cas contrari, pot semblar que el ministre estigui sortint per la porta del darrere."\nIlla ha respost a les crítiques pel fet de no comparèixer al Congrés:\n"Respecto el que digui tothom però jo he estat i estic encara al 101%. Mai defujo les responsabilitats i menys la d'aparèixer davant el Congrés. Compareixerà el govern d'Espanya i la persona que ocupi aquesta responsabilitat."\nLes formacions també han retret a Illa que no hagi donat suport a l'ajornament de les eleccions a Catalunya quan sí que ho va fer a les d'Euskadi i Galícia.\nSegons Asens, Illa no es va oposar a l'ajornament de les eleccions basques i gallegues, però ha mantingut el "silenci" pel que fa a les catalanes. "Ha tingut por que l'efecte Illa es convertís en el suflé Illa", ha sentenciat, i ara "celebrarem les eleccions en un context amb els hospitals tensats".\nLa diputada d'ERC Carolina Telechea li ha retret que abandoni les seves obligacions en "el pitjor moment" de la crisi, perquè "li interessen més "els vots que les vides": "El candidat illa ha fagocitat el ministre i s'ha convertit en esclau de la demoscòpia".\nUn criteri semblant al de la diputada de la CUP Mireia Vehí, que ha acusat el candidat del PSC d'haver prioritzat "els interessos de partit" als del ministeri, fins i tot "apostant per la judicialització de la política" mitjançant la presentació de recursos per part de partits afins als socialistes catalans.\nLa diputada de JxCat Míriam Nogueras ha acusat el govern espanyol de pretendre imposar novament unes eleccions a Catalunya: "Van decidir qui pot ser o no president de la Generalitat, qui ha de ser conseller o no, i ara han decidit convocar unes eleccions", ha dit.\nA tots ells els ha rebatut el diputat del PSC José Zaragoza, que ha recordat que totes les forces "fa setmanes que demanen la dimissió del ministre" i "ara critiquen la seva dimissió" perquè "el que els molesta no és que dimiteixi o no, sinó que guanyarà les eleccions".\nEdmundo Bal i Guillermo Díaz, de Ciutadans, l'han acusat de propiciar que se celebrin les eleccions per interessos electorals quan "hi haurà gent amb EPIs a les meses electorals".\nMoment àlgid de la pandèmia a Espanya\nFernando Simón reconeixia aquest dilluns que Espanya viu un moment crític pel que fa a la pandèmia. Quatre de cada 10 llits d'UCI estan ocupats per pacients amb Covid i el principal repte és reduir la corba de contagis prou de pressa per no col·lapsar el sistema sanitari.\nA l'estat espanyol, en les últimes hores s'ha comunicat un nou rècord de contagis en cap de setmana: més de 93.000 positius. I la pitjor xifra de defuncions de la segona onada, 767 persones. L'ocupació hospitalària és la més alta des de l'abril, en ple confinament domiciliari.\nDe moment no es parla de tornar a un tancament estricte. Això sí, molts ulls estan posats en la variant detectada al Regne Unit, que es tem que pugui fer empitjorar la situació.


Una torre de 27 metres pot crear impacte visual a la Teixonera | betevé Web\nÀlex Jassé@alexjasseRicard Cosialls dilluns 13 de novembre, 2017 , 22.05\nS’ha de construir al Parc de Bombers de la Vall d’Hebron i els veïns afectats lamenten no haver pogut participar en el projecte\nEls veïns no s'oposen a l'ampliació de les instal·lacions del parc de bombers, però demanen poder participar en el projecte per garantir que l'impacte paisatgístic de l'edifici, de 27 metres d'alçària, sigui mínim. Els partits polítics de l'oposició denuncien que no s'han pogut fer al·legacions perquè el projecte s'ha presentat pràcticament fora de termini i l'Ajuntament defensa la necessitat d'aquesta actuació per garantir un bon funcionament dels bombers en un punt estratègic al costat de la serra de Collserola.\nS'ha aprovat al districte d'Horta-Guinardó i el més probable és que l'Ajuntament ratifiqui el projecte de construcció d'una torre de maniobres al Parc de Bombers de la Vall d'Hebron i el tiri endavant en els propers mesos. L'obra disposa d'un pressupost aproximat de 720.000 euros i ha despertat l'escepticisme entre els veïns i els partits de l'oposició. Afirmen que no s'oposen a la torre, de 27,5 metres d'alçària i vuit d'amplada, per a l'entrenament del cos, però sí al fet que no han pogut presentar al·legacions perquè els han presentat el projecte pràcticament fora de termini.\nProposen que es treballi per veure si es podria ubicar en un altre lloc, i demanen que l'impacte visual de l'edifici sigui el més suau possible. L'Ajuntament els ha explicat que el projecte és necessari i respecta l'edificabilitat del terreny, i assegura que, a més, ja hi ha altres edificis alts a la zona.\nBombers de Barcelonala Vall d'Hebron\nCremen cinc cotxes de matinada a la Vall d’Hebron\nEl Zoo de Barcelona reobre l’àrea dels lleons i estudia incrementar-hi les mesures de seguretat\n8 de desembre 2014


Tres importants revistes científiques se sumen al congrés Comunica2 - Campus de Gandia Ciencia\nEl Congrés Internacional sobre xarxes socials, Comunica2, que celebra al febrer de 2018 la vuitena edició, ha aconseguit posicionar-se com un esdeveniment referent per a conèixer les novetats que ofereix la comunicació online en totes les àrees: periodisme, màrqueting, televisió, ciència, esports, educació… Un congrés, que a més de la seua part divulgativa, també és fòrum d’interacció entre estudiants, empreses i professorat. La matrícula encara està oberta.\nEl congrés universitari compta en aquesta edició amb el suport de tres importants publicacions de difusió científica: la Revista Llatina de Comunicació Social, la revista Hipertext i Telos de Fundación Telefónica. Les millors comunicacions seleccionades pel comitè científic, prèvia revisió per parells, seran publicades en aquestes revistes en números posteriors a la celebració del congrés. En cadascuna d’elles es publicaran fins a 3 dels articles proposats.\nLa difusió del coneixement és un dels principals objectius de qualsevol Congrés acadèmic. El suport de la Fundéu-BBVA, Fundació de l’Español Urgent, ha sigut bàsic per a la difusió i l’intercanvi de coneixement entre els països hispans. Ara, se sumen aquestes tres importants publicacions per a acostar les recerques que s’estan duent a terme en diferents universitats d’Espanya i Iberoamèrica. La resta de comunicacions que hagen sigut aprovades pel comitè científic i no hagen sigut acceptades en cap de les tres revistes es publicaran en les actes del congrés, amb ISBN.\nEls eixos temàtics de les comunicacions abasten temes com a televisió social, gestió cultural, transmèdia, turisme, el llenguatge en els nous mitjans, educació, màrqueting, apps o videojocs. La presentació pública de comunicacions serà el divendres 16 de febrer a les 08:30 hores i les responsables de les taules són Marina Segarra, Lola Teruel, Nuria Lloret, Rebeca Díez, Nadia Alonso i Gloria Domenech.\nESCÈPTICS EN COMUNICA2\nA més de les comunicacions científiques, el Campus de Gandia organitza des de 2013 tallers i xarrades de divulgació científica en Comunica2 impartits per reconeguts professionals amb els quals volem contribuir a la formació de personal investigador, comunicadors i comunicadores de la ciència. En aquesta vuitena edició comptarem amb la xarra ‘Escepticisme en la xarxa’ de Luis Alfonso Gámez i José Miguel Mulet, els ‘esceptics’ del programa ‘Hoy por hoy’ (SER). Serà el divendres 16 de febrer a les 10:30 hores.\nLuis Alfonso Gámez és periodista i ha sigut el conductor de ‘Escépticos‘, una sèrie d’ETB que és la primera producció espanyola de televisió dedicada a la promoció del pensament crític. També es va encarregar de la secció ‘El archivo del misterio’ en Òrbita Laika (La 2). Les seues múltiples intervencions en programes de ràdio es poden escoltar en qualsevol lloc gràcies al podcast Magonia .\nJosé Miguel Mulet és bioquímic i professor i investigador en la UPV. Autor de ‘Menjar sense por’, llibre en el qual qüestiona suposades certeses i modes com el menjar natural i ecològic, les dietes o el consum de transgènics; a aquest el va seguir ‘Transgènics sense por’. En El País Semanal s’encarrega de la secció ‘Ciència sense ficció’.\nUN CONGRÉS INTEGRAT EN LA CIUTAT\nDiana Morant, alcaldessa de Gandia, ha afirmat que la ciutat s’enorgulleix d’acollir el congrés acadèmic més important que se celebra a la Safor i un dels més prestigiosos en matèria de xarxes socials d’Espanya: ‘Gandia, com a primera Capital Cultural Valenciana de la història, títol atorgat per la Generalitat, com a Ciutat de la Ciència i la Innovació, títol atorgat pel Ministeri d’Economia i Competitivitat, i com a ciutat intel·ligent i adaptada en el món digital, no pot més que recolzar-lo una vegada més. Iniciatives com aquesta són les que ajuden a construir la marca de ciutat que volem’, ha declarat l’alcaldessa.\nCongrés patrocinat per:\nInscripcions i secretaria tècnica:


clàssics de cinema: d’octubre 2010\nAhir a la nit, el programa de La 2 "Versión española" va convocar Pedro Almodóvar i Antonio Banderas -aprofitant hàbilment la reunió d'ambdós per al rodatge de "La piel que habito"- perquè presentessin la reposició televisiva de "Mujeres al borde de un ataque de nervios" (1988).\nAlmodóvar va explicar que l'origen del film va ser el seu interès a filmar el monòleg de "La voix humaine", de Jean Cocteau, peça teatral que ja havia homenatjat a "La ley del deseo" (1986), i que anteriorment havia estat adaptada al cinema per Rossellini, amb Anna Magnani de protagonista. Però el monòleg durava vint-i-cinc minuts i -en paraules del director- li va caler inventar-se una hora i cinc minuts més d'història per poder aconseguir un llargmetratge de durada convencional. Llavors, un drama intens sobre el desamor esdevé una comèdia d'aparença teatral -l'apartament de Carmen Maura-Pepa és l'escenari gairebé únic pel qual desfilen els personatges que poblen la divertida peripècia-, que Almodóvar qualifica d'screwball comedy, és a dir una comèdia de diàlegs i acció trepidants segons el model nord-americà de la primera meitat del segle XX (i la majoria d'aquestes comèdies es basaven en obres teatrals).\nPerò "Mujeres al borde de un ataque de nervios" resulta una screwball comedy força atípica. Barreja drama i comèdia, com Almodóvar havia fet en tots els seus treballs, i manté i perfecciona el seu particular estil, molt sofisticat i molt europeu. Per què, doncs, "Mujeres al borde de un ataque de nervios" apareix com un punt i apart en la seva filmografia, a banda de ser el títol amb el qual va superar definitivament la seva condició d'icona de la contra-cultura per esdevenir el director més taquiller del cinema espanyol? Crec que el seu èxit es basa, sobretot, en la linialitat d'una història que transcorre al llarg d'escasses hores i en prácticament un únic escenari. El defecte de la majoria de films d'Almodóvar és la digressió, l'excés de trames paral·leles que s'entrecreuen i superposen, i això queda molt diluït aquí; i no dic desapareix perquè, en realitat, hi ha trames paral·leles, com l'aventura de Candela (María Barranco) amb els terroristes àrabs, o el trauma de Julieta Serrano, però estan perfectament integrades. D'altra banda, com el mateix Almodóvar va destacar en l'entrevista, no hi ha escenes de sexe, no hi ha homosexuals ni transvestits, la qual cosa, vulguem o no, originava certa aversió en bona part del públic potencial. Hi ha un parell de gags surrealistes i els spots televisius marca de la casa (genial el de "la madre del asesino"), però, en aquest cas, la seva justa dosificació no molestava ningú i més aviat contribuïa a l'èxit de la proposta.\nA data d'avui, "Mujeres al borde de un ataque de nervios" continua essent el títol més rodó de la filmografia d'Almodóvar. Amb això no vull dir que sigui el millor o el meu favorit. Personalment, em quedo amb la passió de "La ley del deseo". I, tot i que "Mujeres al borde de un ataque de nervios" és sens dubte un clàssic del cinema espanyol, conté un malefici: a partir de la mateixa, Almodóvar es va començar a prendre a si mateix massa seriosament; els seus films, tot i que van guanyar en perfecció, van perdre, potser per sempre més, la despreocupada originalitat de la primera etapa de la seva carrera. Recordo l'entusiasme del públic del cine-club quan vam estrenar a la nostra ciutat "Matador", film-collage que aglutinava totes les tendències de la seva obra primerenca al voltant d'una impactant història d'amor al límit. A partir de "Mujeres al borde de un ataque de nervios" i del seu èxit, les pel·lícules del manxec ja s'estrenaven amb puntual normalitat a les sales comercials, i tothom les havia d'anar a veure sí o sí.\nUna imatge icònica del film.\nPublicat per ricard a 8:50 2 comentaris:\nEtiquetes: MUJERES AL BORDE DE UN ATAQUE DE NERVIOS, PEDRO ALMODÓVAR\n"El nacimiento del amor", dirigida per Philippe Garrel, és un film de 1993 en blanc i negre, interpretat per Lou Castel i Jean-Pierre Léaud, amb fotografia de Raoul Coutard i André Clément, amb la qual cosa sembla evident la seva filiació post-nouvelle vague. Parla de persones i de sentiments, de relacions que ens fan sentir alliberats i d'altres que ens fan sentir esclaus. La posada en escena és abrupta i despullada, feta de primers plans i plans de detall (de mans, sobretot).\nPodem pensar que Paul (Castel), que enganya la seva dona i no suporta la vida de família, és egoïsta i egocèntric, i és indubtable que Marcus (Léaud) és un pesat i un immadur. Però la mirada escrutadora de Garrel ens fa partíceps de la seva angoixa existencial, i no podem sinó respirar alleujats quan es tanca el cercle i l'amor torna a néixer. Enmig, alguna escena punyent, com quan Paul fa les maletes i son fill crida: "Pare, pare...!"\nPublicat per ricard a 10:14 2 comentaris:\nEtiquetes: EL NACIMIENTO DEL AMOR, PHILIPPE GARREL\nAquesta pel·lícula que acabo de veure té curiosament moltes similituds amb "Ciudadano Kane". Les dues parlen de multimilionaris reals, ben vius en el moment d'estrenar-se els films. Hearst-Kane va convertir la premsa en l'anomenat quart poder en els inicis del segle XX; recordem que -com el film de Welles s'ocupa de ressaltar-, el seu diari va tenir bastant a veure amb la guerra entre els Estats Units i Espanya que ens va costar perdre Cuba i, de passada, Filipines. Pel que fa a "La red social", parla de la invenció de Facebook i del seu creador (amb matisos, com s'explica prou bé al film) Mark Zuckerberg; en aquest cas, els fets narrats són molt propers en el temps, però no crec agosarat afirmar que les xarxes socials tindran en el segle que inauguràvem fa deu anys tant poder o més que la premsa escrita al llarg del segle XX.\nCom "Ciudadano Kane", "La red social" està narrada en flash-back, a partir d'una enquesta, motivada per les demandes contra Mark Zuckerberg interposades per un ex-soci i dos companys d'universitat que li disputen l'autoria de l'invent. La solitud de Zuckerberg, multimilionari amb vint i pocs anys, i les amistats traïdes que han propiciat aquesta solitud, permeten igualment vinclar aquest títol de David Fincher amb el de Welles.\nI la principal diferència entre ambdós films és segurament les pretensions més modestes del de Fincher, que no vol explicar tota una vida sinó una època molt concreta dintre d'una vida: els anys de la universitat; nogensmenys, aquests anys solen ser els més importants, els que marcaran tota una existència.\nA l'elitista Universitat de Harvard, el somni de Zuckerberg, un geni de la informàtica, era ser acceptat com a membre de les germandats més il·lustres, les formades per anglosaxons aris que participen en les competicions de rem i que lloguen limusines per portar top models a les seves festes. Facebook va ser ideat per a això: per lligar.\nDe manera que la història de "La red social" seria com una versió de "La revancha de los novatos", sense acudits, i amb algunes idees sobre estratègia empresarial.\nPerò resulta que "La red social" és un film escrit (per Aaron Sorkin, el guionista d'"Algunos hombres buenos", "Malicia" o "El Ala Oeste de la Casa Blanca"), narrat (per David Fincher, el responsable de "Se7en" i "Zodiac") i interpretat (menció d'honor per a Justin Timberlake, que broda el paper de vividor ambiciós i sense escrúpols) amb una convicció i una contundència que doten les peripècies dels protagonistes d'una dimensió gairebé shakespeariana i que converteixen aquest títol en un clàssic immediat, un títol de referència per a les futures generacions, i no únicament pel seu valor com a document sobre l'origen de la xarxa social més exitosa.\nFacebook és un invent destinat a canviar les nostres pautes de relació; no revelaré l'escena final de la pel·lícula, però aporta un comentari molt sagaç al respecte.\nJesse Eisenberg ("Bienvenidos a Zombieland") fa de Mark Zuckerberg.\nAquest és el de veritat. Sembla més simpàtic, oi?\nPublicat per ricard a 4:12 1 comentari:\nEtiquetes: DAVID FINCHER, LA RED SOCIAL\nCIUDADANO KANE (És tan bona com diuen?)\nDues revistes cinematogràfiques nacionals de prestigi van convocar els seus crítics per parlar d'Orson Welles i per votar les seves pel·lícules favorites, establint d'aquesta manera un rànquing. L'any 1999, va ser la revista de José Luis Garci i els seus acòlits, "Nickel Odeon"; el resultat de les votacions va ser el següent:\n1. Ciudadano Kane (82 vots)\n2. Sed de mal (76 vots)\n3. El cuarto mandamiento (43 vots)\n4. Campanadas a medianoche (43 vots)\n5. La dama de Shanghai (15 vots)\n6. El proceso (13 vots)\n7. Fraude (8 vots)\n8. Otelo (7 vots)\n9. Una historia inmortal (6 vots)\n10. El extraño (3 vots)\n11. Mister Arkadin (2 vots)\n12. Macbeth (2 vots)\nRecordem que en les votacions que publica cada deu anys la revista anglesa "Sight and Sound", "Ciudadano Kane" va apareixent, des de 1962, en el primer lloc d'entre totes les pel·lícules de la història del cinema (en la llista de 1952 no apareixia en cap lloc, tot i que el film data de 1941). No obstant això, la distància que la separa a la llista de "Nickel Odeon" de "Sed de mal", la segona classificada, és força curta.\nAquest 2010, "Dirigido por" ha tret la seva llista de pel·lícules d'Orson Welles, amb el resultat següent:\n1. Sed de mal (38 vots)\n2. El cuarto mandamiento (35 vots)\n3. Ciudadano Kane (33 vots)\n4. Campanadas a medianoche (31 vots)\n5. La dama de Shanghai (21 vots)\nNo varia l'ordre de preferència dels altres títols principals, però "Ciudadano Kane" baixa al tercer lloc.\nAl seu "Diccionario de cine", Trueba li dedica a "Ciudadano Kane" aquestes paraules:\n"Su éxito en todos los hit-parades se debe a su genialidad obvia, visible. Es, sin duda, la película para críticos por excelencia. Ése es su éxito y su debilidad: que es fría, que te habla con voz impostada y con resonancia; es oscura, tiene la frialdad de las losas de un monasterio, es inhóspita. El caso es que a mí "Ciudadano Kane", perdón, no me parece la mejor, ni siquiera una de las cien mejores y no les diré el número que ocupa porque ni hago ni paso lista, pero "Ciudadano Kane" me ha parecido siempre una película profundamente antipática. ... No vayan a pensar que digo que sea mala, no, Dios me libre. Lo único es que me parece la película más pretenciosa y autoconsciente de la historia del cine. Welles buscó un gran tema para su primera película, que debía ser la película definitiva, LA película, "la mejor de la historia del cine" pues, no se engañen, con esa finalidad fue hecha y ninguna otra."\nTot i que no comparteixo l'animadversió de Trueba cap a aquest film de Welles, la seva argumentació explica al meu entendre aquest sobtat rebuig per una part de la crítica cap a un film que Truffaut i els companys de la Nouvelle Vague van descobrir i elevar als altars després que la premsa de Hearst, la guerra i la indiferència del públic el releguessin durant gairebé vint anys.\nHo podem resumir dient que "Ciudadano Kane" és una pel·lícula més admirable que emocionant o divertida.\nPerò l'antipatia de Trueba parteix també del fet que Welles, després de ser reconegut com un geni per les seves audaces adaptacions teatrals i les seves emissions radiofòniques (especialment la de "La guerra dels móns", que va plantejar com si es tractés d'un noticiari en directe sobre la invasió dels marcians, causant el pànic a tota la Costa Est), arribés a Hollywood anant de guais, amb un contracte que li atorgava una llibertat i uns mitjans que no havia tingut ningú abans que ell. Però, vist amb perspectiva, ens adonem d'una certa innocència en la seva actitud provocadora. Imagina't, fer una pel·lícula tècnicament tan avançada que probablement seria difícil de seguir per a molts espectadors i, a més, fotent-se amb un magnat de la premsa -Hearst- que faria tot el possible perquè el film fracassés.\nI, només un parell d'anys més tard, Welles ja era persona non grata a Hollywood, i va acabar fent pel·lícules a Europa sense gairebé mitjans, en plan amateur (aquestes sí que li agraden al Trueba, perquè són humils).\nDit això, entrem a considerar des d'aquesta modesta tribuna si "Ciudadano Kane" mereix o no ocupar el lloc d'honor que encara li atorgava la llista de Sight and Sound el 2002.\nEs tracta d'un film insòlit i renovador des de molts punts de vista. Arrenca amb una seqüència brillantíssima que ens apropa al magnat Kane, moribund a la seva torre d'ivori: primeríssim pla dels seus llavis pronunciant la paraula "Rosebud"; una bola de vidre que guarda un paisatge nevat cau de les seves mans en el moment de la mort i es trenca; reflectida en el vidre trencat, la imatge deformada d'una infermera que entra a l'habitació; la infermera creua les mans sobre el pit del difunt, en una imatge a contrallum (les imatges deformades per objectius angulars i les preses a contrallum que oculten el rostre dels personatges són dos recursos estilístics constants a tot el film).\nDesprés d'aquest inici tan inquietant i tenebrós, una música alegre anuncia un documental sobre la vida de Charles Foster Kane, l'home que acaba de morir. Welles insereix en la trama aquest documental fictici, una nova mostra d'atreviment i de virtuosisme; per cert, al documental apareix Kane acompanyat de personatges cèlebres del Segle XX, com el mateix Adolf Hitler.\nQuan acaba el documental, veiem (a contrallum) els homes que han assistit a la seva projecció, que en són els productors. Insatisfets del resultat, encarreguen a un periodista que investigui sobre les darreres paraules de Kane; de fet, la darrera: el mític Rosebud. El periodista entrevistarà les persones que van conèixer Kane i, d'aquesta manera, veurem tota la seva vida a travès d'un seguit de flash-backs narrats des dels diferents punts de vista. Una estructura certament atrevida per a l'època, tot i que Trueba, en el seu article desmitificador, assegura que aquesta estructura està copiada del film "The Power and the Glory", de William K. Howard amb guió de Preston Sturges.\nDues dades curioses sobre "Rosebud" (i no revelaré el final per si algun despistat encara no ha vist la pel·lícula):\n- Diuen les males llengües que "Rosebud" era el nom amb què William Randolph Hearst, el magnat de la premsa en qui està basat de manera evident el personatge de Kane, es referia al sexe de la seva amant.\n- Aquest punt de partida argumental del film és absurd, ja que quan Kane pronuncia la famosa paraula està sol, i ningú no ho ha pogut sentir.\nLa peripècia vital de Kane està narrada amb un vigor extraordinari. L'agilitat del muntatge, els enquadraments en contrapicat, la fotografia expressionista, ens impacten encara avui dia, però no arriben a ocultar l'interès intrínsec de la història. Els comentaris sobre el periodisme populista conreat per Kane són força pertinents i la trama reserva múltiples sorpreses, com la revelació que fa el personatge d'Everett Sloane sobre un moment en aparença irrellevant que no ha pogut apartar de la seva ment la resta de la seva vida.\nPotser Welles no va inventar cap dels múltiples recursos narratius usats al film. Però la manera com els utilitza revela la seva genialitat i posa els fonaments del cinema modern.\nL'ús del pla-seqüència és magistral, i el combina amb la profunditat de camp aconseguida pel seu operador Gregg Toland (probablement tan autor com el mateix Welles), que permet enfocar diferents personatges i accions en un únic enquadrament, com en la famosa escena de la cabana al principi de la pel·lícula, en què veiem a Kane al fons, jugant innocentment amb el seu trineu sobre el paisatge nevat, mentre, en primer terme, uns personatges sinistres decideixen el seu futur. La profunditat de camp permet una gran economia narrativa, que es posa de manifest per exemple en escenes com la de l'intent de suïcidi de Susan Alexander (Dorothy Comingore): l'acció i la reacció en un pla únic, que mostra en primer terme un got buit amb una cullereta, en segon terme el cos de la noia jacent al seu llit, i al fons una porta que algú colpeja des de l'altra banda amb una insistència cada vegada més gran.\nWelles utilitza decorats amb sostre quan ningú no ho feia, forada el terra del decorat per emplaçar la càmera als peus dels actors i filma escenes en contrapicats excessius, que mantenen, però, una finalitat expressiva: Kane és el poder i el veiem com si fos un gegant, arraulits als seus peus. L'escena del míting està narrada íntegrament en contrapicat, excepte en el pla final, en què Gettys, el seu oponent polític l'observa des d'un palc elevat i, llavors, Kane és una formiga, que Gettys és a punt d'aixafar.\nMagistral l'ús de l'el·lipsi, com en l'escena en què veiem Kane i la neboda del president esmorzant junts en successives etapes de la seva relació matrimonial, cada vegada més degradada, com s'evidencia en el darrer tall, en què ella llegeix el diari de la competència. Més idees de muntatge brillants: Kane contempla a l'aparador de la seu del diari competidor una fotografia amb tots els escriptors il·lustres que hi col·laboren. Veiem la fotografia; el pla s'amplia i ens adonem que ja no és una fotografia, que tots aquells senyors són en una gran sala i estem veient imatge en moviment; Kane camina al seu davant i explica que ara ja treballen tots per a ell.\nEn fi, podríem analitzar tantes escenes com volguéssim d'un títol que sembla una lliçó de cinema. I Welles tenia només vint-i-cinc anys quan la va dirigir! No sé si amb tot això n'hi ha prou per considerar-la la gran obra mestra del cinema. És possible que el contingut dramàtic quedi empetitit per una posada en escena tan espectacular, però no podem obviar que els diàlegs són excel.lents i molt divertits sobretot en la primera part del film quan Kane és un cínic simpàtic; quan es fa vell, la pel·lícula esdevé més ombrívola i trista, com passa amb la vida del personatge, primer dels herois ambigus que poblen els films de Welles (això ja dóna per a una altra entrada, de manera que de moment ho deixarem aquí).\nEtiquetes: CIUDADANO KANE, ORSON WELLES\nEl personatge típic de Woody Allen que interpreta ell mateix, o via algun àlter ego com és el cas a "Si la cosa funciona" de Larry David, creador de la sèrie "Seinfeld" (és a dir, un altre brillant còmic novaiorquès d'origen jueu), és un intel·lectual urbanita, hipocondríac, neuròtic, aïllat en el seu món obsessiu; és ateu i tampoc no té gaire fe en els homes però, ocasionalment, permet que una certa alegria de viure penetri el mur que ha aixecat al seu voltant.\nA "Manhattan", quan es troba molt deprimit, recita en una gravadora motius pels quals la vida val la pena ser viscuda; de fet, en troba bastants: "Groucho Marx ... Willie Mays, el segon moviment de la Simfonia Júpiter... i Louis Armstrong, el "Potatohead Blues"... les pel·lícules sueques, naturalment... "L'educació sentimental" de Flaubert, Marlon Brando, Frank Sinatra, les increíbles pomes i peres de Cézanne... els crancs del Sam Wo's... la cara de Tracey..."\nA "Recuerdos", film en què el personatge viu en una sensació permanent d'incertesa, recorda no obstant un moment que el va fer molt feliç: "Feia un d'aquests dies esplèndids de primavera. Era diumenge i es notava que aviat arribaria l'estiu. Recordo que, aquell matí, Dorrie i jo vam sortir a passejar pel parc. Vam tornar a l'apartament. Estàvem asseguts tranquilament. I... jo vaig posar un disc de Louis Armstrong, una música que no he deixat d'estimar d'ençà que era un noiet. Era molt, molt bonica i... vaig alçar la vista i, i vaig veure a Dorrie asseguda davant meu. I recordo que vaig pensar en com n'era de preciosa i en com jo l'estimava. I no ho sé... suposo que va ser la combinació de tot allò... el so de la música, i la, la brisa i, i lo maca que em semblava Dorrie. I per un breu instant tot va semblar harmonitzar-se perfectament, i jo, jo em vaig sentir feliç. Gairebé-gairebé indestructible, en certa manera."\nA "Hannah y sus hermanas" superava una profunda depressió veient al cinema una pel·lícula dels germans Marx. Era en aquest mateix film que apareixia el personatge d'un artista misantrop interpretat per Max Von Sydow, que vivia amb una noia molt més jove que ell (Barbara Hershey) a la qual alliçonava sobre l'horror de la condició humana... fins que ella se'n cansava i es buscava un amant amb més marxa.\nBoris, el protagonista de "Si la cosa funciona", sembla una fusió entre aquest personatge de Max Von Sydow i l'Allen hipocondríac que se sent segur vivint de manera rutinària. També coneix una noia del Sud, a anys llum d'ell intel·lectualment i també molt més jove, sobre la qual exercirà de Pigmalió (com feia Alvy Singer amb Annie Hall); a canvi, ella li retornarà l'alegria, la capacitat de fruir de les coses senzilles (almenys fins que aparegui un tercer en discòrdia, més jove i ben plantat).\nUn altre motiu allenià: una persona que sembla limitada intel·lectualment sorprèn el protagonista amb un talent particular (el gàngster de "Balas sobre Broadway"; en certa manera, la prostituta de "Poderosa Afrodita"); en aquest cas, la noia del Sud (excel·lent Evan Rachel Wood), i hauríem d'afegir el personatge de la mare de la noia (Patricia Clarkson).\nDe fet, fins a l'aparició de la mare, el film discorre per terrenys ja molt transitats en la filmografia d'Allen, i la verborrea de Larry David, i el detall metalingüístic que es dirigeixi a l'espectador per narrar la seva història d'amor amb la noia, ens fa témer un exercici feixuc en la línia de "Melinda y Melinda". També aqui una possible tragèdia acaba convertint-se en una comèdia, però ho fa d'una manera elegant, francament divertida i, a més, llança un missatge encoratjador: si ens alliberem de prejudicis, les relacions més impossibles poden funcionar i trobar la felicitat pot ser més senzill.\nL'atzar juga al film un paper positiu, i aquí podríem parlar també llargament de la importància atorgada a la sort en la filmografia d'Allen, sobretot des de "Match Point", però no sempre juga en favor dels personatges; ni la visió alleniana és tan optimista, com es demostra en el film que ha dirigit a continuació d'aquest i que vam comentar fa uns dies, "Conocerás al hombre de tus sueños".\nPublicat per ricard a 5:38 5 comentaris:\nEtiquetes: SI LA COSA FUNCIONA, WOODY ALLEN\nCELDA 211: Infiltrats a la presó\nDaniel Monzón sempre ha conreat el cinema de gènere, el mateix que defensava quan era crític. A "El corazón del guerrero" (1999), el gènere d'espasa i bruixeria (amb un toc de distanciament, això sí); a "El robo más grande jamás contado" (2002), la comèdia coral; i a "La caja Kovak" (2007), el thriller de suspens.\n"Celda 211" (2009) correspondria al gènere carcerari, doncs tota l'acció transcorre en una presó en la qual es produeix un motí. Però, pel clima, és més aviat un film de suspens, i jo afegiria del subgènere "infiltrats", el qual és a la vegada una derivació dels films d'herois antagònics (que poden ser thrillers, d'aventures o westerns).\nEl subgènere "infiltrats" requereix dos personatges situats en bàndols oposats, de bons i de dolents per entendre'ns, un dels quals (normalment, el bo) fa creure a l'altre que és un dels seus, i inicia amb ell una relació simbiòtica o fins i tot d'amistat que implica necessàriament una traïció. I acostuma a acabar com el rosari de l'aurora.\nUn títol molt característic d'aquest gènere és el titulat molt apropiadament "El sendero de la traición" (Costa Gavras, 1988). Katie Phillips (Debra Winger) és una agent federal que s'infiltra en una comunitat idíl·lica del mid-western per tal de desemmascarar una colla d'ultres que es dediquen a caçar negres per passar l'estona i a conspirar contra el govern. Inicia una relació amorosa amb Gary Simmons (Tom Berenger), que sembla l'home perfecte però -oh, sorpresa!- resulta ser el membre més actiu de la banda de feixistes.\n"El sendero de la traición" acaba resultant una pel·lícula estranya, ja que vol ser una denúncia d'aquests grupuscles neo-nazis, però el personatge de l'agent federal és el que fa més ràbia, ja que traeix sense miraments el pobre Tom Berenger, que és un senyor una mica fatxa si voleu, però molt fidel als seus principis (i un pare de família exemplar si li perdonem que vagi explicant als seus fills que els negres i els jueus són éssers inferiors). Tota la pel·lícula patim per ell i no per la noia, com semblaria més lògic.\nAmb "Donnie Brasco" (1997, Mike Newell), passa més o menys el mateix. Al Pacino interpreta un mafiós de segona fila que avala com a membre de la banda el jove Johnny Depp, ignorant que és policia. Pacino s'erigeix en protagonista i el film manté un to tràgic que fa intuir el final que espera al personatge; de manera que "Donnie Brasco" és un títol més conseqüent que l'abans esmentat "El sendero de la traición".\nMartin Scorsese ha conreat aquest subgènere en almenys dues ocasions: "Gangs of New York" (2002), amb Leonardo DiCaprio i Daniel Day-Lewis fent d'herois antagònics, i, per descomptat, "Infiltrados" (2006), remake d'un film made-in-Hong Kong, en el qual, DiCaprio novament fa de policia infiltrat a la banda de gàngsters irlandesos capitanejada per un luxuriós Jack Nicholson; també aquest li té afecte al xicot, però no ens fa tanta pena perquè és un malparit amb totes les de la llei.\nA diferència dels títols que hem esmentat, a "Celda 211" el funcionari interpretat pel novell Alberto Ammann no ha triat fer-se passar per un dels dolents i ho fa per sobreviure al motí que esclata -també és mala sort- el dia de la seva arribada a la presó. A Malamadre (Luis Tosar) li cau bé perquè té bona lletra, una dona embarassada i sembla que els té ben posats; però no pot permetre que ningú li prengui el pèl, malgrat que no n'hi queda gaire que diguem. No explicaré com acaba però em remeto a la precedent descripció genèrica.\nNo sé si es mereixia tants Goya, però un producte de gènere entretingut i solvent no és gaire habitual en el cinema espanyol. I la tasca de tots els intèrprets, del primer a l'últim, és de notable en amunt.\nPublicat per ricard a 10:43 4 comentaris:\nEtiquetes: CELDA 211, DANIEL MONZÓN\nEL PODER DE LA TELEVISIÓ\nAhir vaig veure pel Canal Xtra de Digital + el reportatge sobre un experiment que recentment s'ha portat a terme a França sobre la base d'un experiment anterior de la Universitat de Yale als anys 60. L'experiment pretén posar de manifest el poder de la televisió i, anant una mica més enllà però no gaire, com n'és de fàcil que ciutadans normals i corrents es converteixin en torturadors i assassins (l'experiment original mirava d'explicar perquè els alemanys obeÏen cegament instruccions de tortura i assassinat durant el règim nazi).\nDoncs bé, resulta que feien creure a una sèrie de persones (80 per ser exactes) que participarien ¡sense premi! en l'episodi pilot d'un concurs televisiu. La posada en escena era perfecta, amb públic i una presentadora coneguda al capdavant. Els participants havien de fer preguntes relativament senzilles a un altre concursant sobre una llista d'associacions de paraules que aquest havia hagut de memoritzar prèviament. Si l'encarregat de respondre ho feia malament, l'"examinador" havia de llegir la resposta correcta en veu alta i, acte seguit, moure una palanca que transmetia sobre l'altre concursant (tancat en una mena de caixa forta) una descàrrega elèctrica, la potència de la qual era cada vegada més forta, fins arribar als 460 volts.\nEl concursant que rebia les descàrregues començava a fallar i a queixar-se del mal, a demanar que aturessin el joc. Els examinadors dubtaven, però la presentadora i el públic els exhortaven a continuar. Quan la potència de les descàrregues superava els 200 volts, els crits de la víctima eren constants; la víctima es negava a contestar més preguntes mirant de boicotejar el programa. Finalment, callava, com si estigués inconscient o potser mort a causa de les descàrregues que, malgrat tot, els examinadors continuaven infligint.\nAlguns dels "examinadors" es negaven a continuar amb el joc. La presentadora els exhortava amb la frase "no et deixis impressionar; és el teu torn i has de continuar amb el joc"; a la quarta negativa, la presentadora deia que l'altre concursant els ho agraïria més tard, i a la cinquena feia intervenir el públic, que animava a continuar fins al final. Si després de la cinquena exhortació, el participant insistia en la seva negativa a continuar amb la tortura, finalitzava el joc.\nNaturalment, les descàrregues no eren reals i la víctima era un actor, però aìxò no ho sabien els torturadors fins que no s'acabava la representació.\nAlguns van desistir, però altres van arribar fins al final: descàrregues successives de fins a 460 volts mentre feia estona que no se sentia la veu de la víctima.\nDe 80 participants, 17 van plegar abans del final. La resta van ser obedients i van\ncontinuar torturant fins que no hi havia més palanques per moure.\nPublicat per ricard a 6:16 2 comentaris:\nEl director turc-alemany Fatih Akin va realitzar l'any 2004 una pel·lícula magnífica sobre el desarrelament i una gran història d'amor: "Contra la pared". Amb aquest títol va obtenir l'Òs d'Or a Berlin.\nDesprés d'"Al otro lado" (2007) que no ens va agradar tant però que també va tenir premi (el premi LUX, atorgat pel Parlament Europeu), guanya el Gran Premi del Jurat a Venècia amb "Soul Kitchen" (2009).\nA diferència dels títols anteriors, "Soul Kitchen" té un cert to de comèdia. Comèdia coral, per ser més exactes, doncs el pes de l'acció recau alternativament sobre uns personatges i altres; tots ells treballen en un restaurant que fa el salt del menú barat per a obrers a la cuina d'autor, després que l'amo fitxi un xef que ha perdut la seva anterior feina en un local fi per culpa del seu mal caràcter (ens posem en el seu lloc: que un client es queixi que li han servit fred el gaspatxo és per mosquejar qualsevol). El film manté algunes de les característiques dels seus treballs anteriors: els protagonistes -com el director- no són alemanys de soca-rel, busquen l'amor vertader i el seu lloc a la societat de consum; retrata la nit hamburguesa i els seus ambients marginals i contraculturals.\nLa pel·lícula es deixa veure sense esforç i segur que complau al públic progre, que és majoritàriament destinatari de la producció europea independent. Però no crec que acabi de funcionar com la comèdia que pretén ser: li falta ritme narratiu i progressió dramàtica, i els escassos gags, com el del cementiri, són previsibles i matussers.\nSé que el públic de "Soul Kitchen" -i el jurat venecià- no hi estarien gaire d'acord, però com a comèdia em quedo amb "Resacón en Las Vegas", que també ofereix un retrat sociològic i fa riure molt més.\nPublicat per ricard a 12:08 Cap comentari:\nEtiquetes: FATIH AKIN, RESACÓN EN LAS VEGAS, SOUL KITCHEN\nESCENES CLÀSSIQUES # 59: SED DE MAL\nEs compleixen vint-i-cinc anys de la mort d'Orson Welles. Ara està de moda qüestionar la seva obra, la qual cosa ja m'està bé perquè així té més gràcia reivindicar-la, com espero fer en successives entrades sobre aquest geni del cinema.\nDireu el que voldreu, però l'any 1958, en què es va realitzar "Sed de mal", no hi havia gaires directors que gosessin construir un pla-seqüència com el tan famós que obre el film:\nPublicat per ricard a 9:59 Cap comentari:\nEtiquetes: ESCENES CLÀSSIQUES, ORSON WELLES, SED DE MAL\nESCENES CLÀSSIQUES # 58: GRUPO SALVAJE\nEl western és un dels gèneres més específicament cinematogràfics. Pràcticament no té antecedents en la literatura i, en general, és un gènere en què la paraula té molta menys rellevància que la pura acció, els gestos o les mirades.\nA "Centauros del desierto" (1956), un dels cims del gènere, quan la cunyada d'Ethan és captada al fons de la imatge acaronant la seva capa amb mirada lànguida, obtenim molta més informació que amb una pàgina de diàlegs.\nA un altre film de John Ford, "El hombre que mató a Liberty Valance" (1962), el personatge de John Wayne s'emborratxa i crema la casa que s'estava construint; la causa d'aquesta acció és el desamor, i cap paraula (John Wayne és home de poques paraules) pot expressar de manera més eficaç la seva absoluta tristesa i la gravetat de la seva frustració.\n"Grupo salvaje" (1969), de Sam Peckinpah, és un film impressionant, compendi de les obsessions temàtiques del seu director: l'amistat traïda i el valor de l'amistat; el pas del temps i els herois crepusculars; la violència com a catarsi.\nLa famosa darrera escena és una gran demostració de com es pot dir molt sense fer discursos. No cal que Pike arengui els seus homes perquè vagin a alliberar Angel en un gest redemptor a la vegada que suÏcida: han passat la nit borratxos i amb amants ocasionals; amb la ressaca del matí, en tenen prou amb mirar-se els uns als altres per prendre la decisió definitiva i avançar cap al seu destí en una de les escenes més belles de la història del cinema.\nHe penjat l'escena en dues parts perquè -ho reconec- no l'he trobada seguida. Però potser ja està bé, separar d'aquesta manera el pròleg romàntic i la catarsi violenta en què no queda ni l'apuntador.\nAprofito l'avinentesa per agrair a la meva dona el regal que m'ha fet pel meu aniversari, el volum "Películas clave del western", de Quim Casas (Ed. Robinbook, 2007)\nPublicat per ricard a 9:29 Cap comentari:\nEtiquetes: ESCENES CLÀSSIQUES, GRUPO SALVAJE, SAM PECKINPAH\nD'ençà que en vaig veure el tràiler, al darrer Salò del Còmic de Barcelona, em vaig adonar que aquesta seria una gran pel·lícula. Construir un film al voltant de la figura del geni dels patufets de la mítica Editorial Bruguera que va ser Manuel Vázquez era una idea feliç (com ho va ser "Platillos volantes" -2003-, un altre títol esplèndid d'Òscar Aibar sobre dos obrers de Terrassa apassionats per la ufologia): permetia oferir un retrat surrealista -a l'estil dels seus dibuixos- de l'Espanya dels anys seixanta (la de les lletres de canvi, els 600 i les oficines sinistres), i, alhora, el retrat d'un personatge que no desmereixeria al costat dels noms més il·lustres de la novel·la picaresca.\nL'elecció de Santiago Segura sembla òbvia, després que hagués inventat el darrer gran murri del cinema espanyol, l'inefable Torrente. Però, contra el que afirmen alguns crítics, Segura no fa de Torrente ni de Segura; no he conegut Vázquez, per descomptat, però després de veure les seves gestes i a Segura en pantalla, estic convençut que era ben bé així. Tampoc no cal entrar a polemitzar sobre si resulta lícit fer una hagiografia d'un paio tan impresentable. La qüestió no és aquesta. El personatge de Vázquez resulta atractiu en la mesura que viu amb llibertat (quan no està tancat a la presó, és clar) enmig d'una societat gris i reprimida, i el film està construït sobre aquest contrast.\nI, més enllà de qualsevol altra consideració, Vázquez era un dels grans del còmic. Recomano el bloc eltiovazquezdospuntocero.blogspot.com, o recuperar en uns encants exemplars de l'època de les revistes "Pulgarcito", "Tío Vivo" o "Din Dan".\nPublicat per ricard a 11:16 Cap comentari:\nEtiquetes: EL GRAN VAZQUEZ, OSCAR AIBAR\nJO SÓC ESPARTAC\nHomenatgem el cinquanta aniversari de l'estrena d'aquest film de Stanley Kubrick -i, de pas, al recentment desaparegut Tony Curtis- amb la millor escena del film, mostra del talent del represaliat pel maccarthysme Dalton Trumbo, autor del guió:\nCraso ha vençut l'exèrcit d'esclaus i es dirigeix a ells per oferir-los la vida a canvi que assenyalin al seu líder. Amb l'ànim de protegir-lo, els esclaus criden un rere l'altre una afirmació insòlita de gran valor simbòlic.\nPublicat per ricard a 11:55 Cap comentari:\nEtiquetes: ESCENES CLÀSSIQUES, ESPARTACO, STANLEY KUBRICK\nDesprés de "Las horas del día" (2003), "La soledad" (2007) i aquesta "Tiro en la cabeza" (2008), ja sabem que a Jaime Rosales li agrada sobretot mostrar la irrupció de la violència en un context quotidià, que mostra amb bressoniana objectivitat.\nTambé sabem que li agrada buscar noves maneres d'expressar-se. A "La soledad" es treia de la màniga l'invent de la polivisió, amb resultats francament interessants.\nA "Tiro en la cabeza", l'aposta és encara més radical i, al meu entendre, absolutament coherent amb la temàtica del film. Rosales s'apropa al fenòmen d'ETA i ens mostra la vida quotidiana d'un etarra fins que assassina uns policies a l'aparcament d'una cafeteria del cantó francès (s'inspira en un cas real). Rosales no pretén interpretar un fenòmen complex com és la violència a Euskadi i filma la totalitat de la pel·lícula amb teleobjectiu, és a dir des de la distància en el sentit més literal. Veiem els personatges des de fora de les seves cases, a través de les finestres, sense sentir mai les seves paraules; la banda sonora és només el soroll ambient. Cap al final, la càmera s'apropa al rostre de l'etarra mentre fuig en un cotxe; des de lluny, però clavada amb insistència sobre el seu rostre petri, vist de perfil a través de la finestreta del vehicle, de vegades ocult pels arbres que passen entre la càmera i ell. Potser apareix alguna emoció, es fa difícil saber-ho; Rosales mostra sense intervenir, amb estranyesa, aconseguint una honestedat cinematogràfica que només podem qualificar d'insòlita.\nPublicat per ricard a 12:04 Cap comentari:\nEtiquetes: JAIME ROSALES, TIRO EN LA CABEZA\nAutor de la incompresa "Concursante" (2007), l'espanyol Rodrigo Cortés ha enredat uns productors americans i l'actor de sèrie B Ryan Reynolds per tirar endavant l'adaptació d'un guió considerat infilmable de Chris Sparling sobre un paio a qui enterren viu al desert d'Irak amb un mòbil perquè contacti amb l'exterior a veure si algú paga un rescat pel seu alliberament.\nHi ha molts exemples que la falta de mitjans és un bon incentiu per als directors amb talent. Ho va demostrar Spielberg quan, després que se'ls enfonsés el tauró de mentida per dotzena vegada, va decidir substituir-lo per plans subjectius sota l'aigua acompanyats d'una música característica.\nCortés, si hagués disposat d'un pressupost més generós, hauria pogut recórrer a muntar en paral·lel l'angoixa de l'enterrat i els esforços dels seus rescatadors. Però, com ell mateix diu, això hauria donat com a resultat un episodi de "24" o un film de Tony Scott en funció dels calés. En comptes d'això, s'emporta Ryan Reynolds a Cornellà de Llobregat i filma en disset dies i amb set taüts, alguns d'ells amb trampa, un thriller gairebé experimental que, amb elements mínims i sense fer concessions, enganxa l'espectador i no el deixa gràcies a l'absoluta intel·ligència en el tractament del so, de la il·luminació (el genial Eduard Grau fa miracles amb la llum d'un encenedor i de la pantalleta del mòbil), del muntatge (que no cau en l'error d'intentar un crescendo continuat i s'acomoda en tot moment al presumpte estat d'ànim del personatge) i dels diàlegs... Sí, dels diàlegs, perquè el personatge pot contactar amb qui vulgui a través del mòbil, i ho fa, però si parlar amb algunes corporacions per telèfon ja és normalment complicat, imagina't des d'una capsa sota un munt de sorra. I és llavors quan "Buried" esdevé quelcom més que un tour de force narratiu -que també-, més que un exercici hitchcockià -que també-: llavors esdevé un comentari totalment pertinent sobre la nostra solitud i l'egoisme regnant en l'actual món globalitzat.\nPublicat per ricard a 13:42 Cap comentari:\nEtiquetes: BURIED, RODRIGO CORTÉS\nEN LA MORT D'ARTHUR PENN\nAquesta setmana ens ha deixat el més famós director de l'anomenada "generació de la televisió". Arthur Penn, com Sidney Lumet o John Frankenheimer, es va formar dirigint serials per a la petita pantalla als anys cinquanta, quan el mitjà televisiu començava a guanyar terreny al cinema i precipitava el declivi del sistema d'estudis. Tots aquests realitzadors van acabar ells mateixos fent cinema per a la pantalla gran. L'any 1958 Penn dirigia el seu primer llargmetratge, "El zurdo", amb Paul Newman fent de Billy The Kid; el film presentava el personatge com un eixelebrat, en un afany desmitificador que abastaria el gènere del western mateix en la posterior "Pequeño Gran Hombre" (1970), en la qual també revisava críticament la figura del general Custer i la batalla de Little Big Horn, oferint-ne una imatge molt diferent que a "Murieron con las botas puestas" (1941), a més de funcionar com a metàfora de la guerra de Vietnam.\n"Mickey One" (1965), la seva primera col·laboració amb Warren Beatty, es pot veure com una metàfora sobre el maccarthysme.\nI és que Arthur Penn era sobretot un progressista. I amb el seu cinema pretenia una revisió crítica dels gèneres com hem dit però també de la història dels Estats Units, interessant-se sobretot per la violència existent en una societat aparentment opulenta i desenvolupada però encara lligada a les seves arrels racistes i classistes.\nA part d'aquesta mentalitat progressista, formalment, com els altres directors de la seva generació, Penn adoptava algunes solucions estilístiques i narratives procedents d'Europa, on triomfava la Nouvelle Vague i el cinema italià.\n"La jauría humana" (1966), amb un brillant guió de Lillian Hellman, compendia clarament tot això que hem exposat. Genèricament, forma part d'un subgènere dins del melodrama clàssic en què un foraster (en aquest cas, un fugitiu) arriba a una població corrupta per revolucionar-la i fer aflorar les seves misèries.\nCom hem observat al resum, el film, a més de denunciar una societat hipòcrita i racista, tenia un fort component eròtic, tenint en compte l'època.\nAl seu següent film "Bonnie & Clyde" (1967), trobem una escena com aquesta:\n"Bonnie & Clyde" era en certa mesura un homenatge a la Nouvelle Vague i a films com "A bout de souffle", que també va de joves simpàtics que viuen al marge de la llei. Basada en la peripècia real d'una parella d'atracadors de bancs dels temps de la Gran Depressió americana, el film tenia un plantejament gairebé avantguardista en barrejar escenes de comèdia slapstick (les persecucions de cotxes recorden les pel·lícules de Mack Sennett) amb altres d'un to gairebé documental, retratant la misèria econòmica i moral de l'època, escenes intimistes filmades com si els amants lluitessin (segons la pel·lícula, Clyde era impotent) i morts filmades com si assistíssim a un èxtasi sexual (l'escena en què els cusen a trets).\nI malgrat ser "Bonnie & Clyde" un film mig experimental protagonitzat per uns relativament poc coneguts Warren Beatty, Faye Dunaway i Gene Hackman, i "La jauría humana" un gran melodrama d'estil més clàssic, amb un repartiment espectacular encapçalat per Marlon Brando, Angie Dickinson, Jane Fonda, James Fox, Robert Duvall i Robert Redford, aquesta va ser un fracàs i aquella un enorme èxit de taquilla, que va llançar Beatty i Dunaway a l'estrellat i va convertir Penn en el més modern i admirat dels directors nord-americans, amb permís de Mike Nichols.\nPenn va reincidir en el thriller a "La noche se mueve" (1974) i "Agente doble en Berlín" (1986), les dues amb Gene Hackman de protagonista, i en el western a "Missouri" (1976), amb un Marlon Brando totalment passat de voltes.\nL'any 1981, amb un guió autobiogràfic de Steve Tesich, revisitava la dècada dels seixanta, posant novament en evidència les contradiccions del seu país, a la magnífica "Georgia", un títol avui injustament oblidat, memorable per la bellesa de la seva desconeguda protagonista, Jodi Thelen, i per tota la resta però, sobretot, dues escenes rotundes:\n- El protagonista (Craig Wasson) és un jove d'orígen jueu i extracció humil. Està enamorat de Georgia però, per circumstàncies de la vida, es casa amb la filla d'una família molt rica. El dia del casament hi ha una gran festa al jardí de la mansió; el pare ho observa en silenci des d'una finestra; finalment, irromp en escena i alça la veu tot dient allò de "No perdo una filla". "No perdo una filla -repeteix -No... em resigno a perdre una filla!". I, acte seguit, treu un revòlver, mata la núvia i es dispara un tret a la boca.\n- Danilo (Wasson) va a la universitat i això, i el caràcter independent de Georgia (Thelen) els separen. Un dia, ell participa amb uns companys en un concurs a la televisió. Georgia, com fa tothom al petit poble on han viscut, es planta davant de la petita pantalla per veure el fill il·lustre respondre les preguntes sobre literatura. En una d'elles, determinant, li demanen a Danilo que reciti un poema concret; ell mira a càmera (a Georgia, doncs) i recita no el poema que li han demanat sinó un que ells dos coneixien quan eren al poble i s'estimaven; ella comprèn que allò no és un error sinó una declaració, mentre sentim la veu del presentador que diu, lacònicament, "no es correcte". Per a mi, és una de les millors escenes d'amor del cinema de tots els temps.\nArthur Penn va estar nominat a l'Òscar al millor director tres vegades, per "El milagro de Anna Sullivan" (1962), "Bonnie & Clyde" i "Alice's Restaurant" (1969), però mai no va aconseguir l'estatueta.\nPublicat per ricard a 9:18 Cap comentari:\nEtiquetes: ARTHUR PENN, ESCENES CLÀSSIQUES\nTambé Steven Soderbergh alterna projectes clarament comercials i altres de més personals, però, a diferència de Gus Van Sant, no es tan alternatiu quan va d'alternatiu i els seus projectes cara a la taquilla mantenen sempre certa distinció.\nEs fa difícil discernir si "¡El soplón!" (2009) pertany a una o altra categoria. En principi, es tracta d'un biopic sobre un individu que col·labora de manera poc ortodoxa en la investigació a una corporació corrupta, la qual cosa ens pot fer pensar en "Erin Brockovich" (2000), un dels seus grans èxits comercials. Però el personatge de Matt Damon (mira, el mateix protagonista de "Gerry"!), a diferència del de Julia Roberts, acaba revelant-se menys heroic del que semblava; de fet, aquest caràcter paradoxal del personatge és la gràcia de la pel·lícula.\nNo resulta un títol molt comercial, tot i que tampoc no sembla un film independent. Els personatges i les situacions són tirant a patètics, la qual cosa distancia el film de la majoria dels del seu autor, que són força sofisticats (per exemple, la recent "The Girlfriend Experience"). Sigui com sigui, gairebé totes les pel·lícules de Soderbergh contenen idees curioses de posada en escena i, en aquest cas, es tracta d'una banda sonora a càrrec de Marvin Hamlisch ("Bananas") i uns títols de crèdit que remeten a aquelles comèdies de Woody Allen i d'altres títols intranscendents dels setanta: això reforça el to grotesc de la història i el caràcter d'un protagonista que actua d'esquena a la realitat.\nPublicat per ricard a 8:40 Cap comentari:\nEtiquetes: EL SOPLON, STEVEN SODERBERGH


La segona sessió de l’any amb el grup de grans, diumenge dia 6 d'octubre, la vam dedicar a parlar de llenguatge cinematogràfic i reproduim un anunci de fuet de Can Tarradellas. Vam treballar en un estudi de Nørrebo, al carrer Ravnsborggade nr.18C, amb en Francesc Sitges, que va dirigir el rodatge i va fer la feina posterior d'edició.\nDurant la primera part de la sessió vam fer el visionat de l'anunci original i vam repartir els papers. Seguidament vam llegir i retocar el guió en català (l'original era en castellà) i vam parlar de conceptes bàsics del llenguatge audiovisual: pla, seqüència, escena, pla contra pla i tipus de pla segons l'escala/ proporció i segons l'angle. Per què entenguéssin millor aquesta part teòrica vam fer un\nexercici pràctic d´ordenació de plans, per equips: cada equip va rebre 39 fotografies que representaven els diferents plans de l'anunci, i l'exercici consistia en ordenar-los tot reproduint l'estructura que havíem visionat abans un parell de vegades.\nLa segona part de la sessió ens va passar volant: localització, rodatge, recollida. Vam tenir temps de volcar tot el material rodat a l'ordinador, i una mica de temps de mirar alguns plans.\nAquí teniu les poques fotos que vaig tenir temps de fer aquell dia, i el muntatge!\nAquí el teniu altra vegada, però ara amb l'original que vam copiar a baix a la dreta:


Foment rebrà els alcaldes del Pacte de Berà per la problemàtica dels col·lapses a l’N-340 el proper 30 de juliol\nLa trobada tindrà lloc a Madrid, a les 11h, amb el secretari general d’Infraestructures, Manuel Niño\nDesprés de mesos d’espera i reclamacions, el secretari general d’Infraestructures del Ministeri de Foment, Manuel Niño, rebrà els alcaldes del Pacte de Berà afectats pels col·lapses de la carretera nacional 340 el proper 30 de juliol, a les 11h del matí. Els representants municipals havien enviat diferents cartes on demanaven mantenir una trobada amb la ministra per tal de debatre cara a cara les solucions a les acumulacions de vehicles a l’N-340, i principalment, per donar solució a aquest punt negre de la demarcació de Tarragona on cada 20 dies es produeix una víctima mortal en algun tram tarragoní d’aquesta carretera. L’alcalde d’Altafulla, Fèlix Alonso, ha mostrat la seva satisfacció per la resposta de Foment a la trobada, i ha recordat també la “ratera” que significa l’N-340 pels ciutadans i els visitants de la Costa Daurada aquests dies.\nL’alcalde altafullenc ha insistit que “la solució passa per l’aixecament de barreres a l’autopista AP-7”, i que és el que reclamen els batlles del Pacte de Berà, proposta que traslladaran al secretari general d’Infraestructures el proper dia 30.\nUn cop confirmada la trobada entre alcaldes i Foment, queda a l’aire l’acte de protesta de caràcter festiu que els batlles van anunciar que convocarien a finals del mes de juliol davant la Subdelegació del Govern a Tarragona. Segons ha confirmat Fèlix Alonso, al llarg d’aquesta setmana es reuniran per tal de decidir si continuen amb aquesta convocatòria o si l’ajornen, ja que, segons ha recordat, l’acte de protesta era principalment per forçar aquesta trobada amb Foment, per tant, “fora lògic ajornar-la en funció dels resultats de la reunió”.


El Chef Amadeo Billar Gandia Campió del Grup A Divisió Honor Autonòmica\n– Jugarà la Final a 4 disputant el títol autonòmic. Chef Amadeo ha liderat la classificació durant tota la lliga.\nEl passat cap de setmana es disputaven les 4 últimes jornades de la Lliga de Clubs Divisió d’Honor, el Chef Amadeo es jugava ser campió del Grup A (Nord) i així accedir a la final a 4 que dilucida el Títol de Campió Autonòmic.\nEls gandians no van defraudar i van demostrar el perquè durant tota la temporada han liderat la classificació. Així dissabte doble jornada davant l’Ateneu Mercantil a casa i CB València en la capital, amb sengles empats, que suposaven 2 punts i 8 parcials, i la consolidació del lideratge matemàtic.\nEn la doble jornada dominical: a Mislata victòria contundent per 1 a 7 i per a finalitzar a la vesprada una altra victòria contundent, aquesta vega en casa, enfront del CB Llíria per 8 a 0.\nEl Chef Amadeo Gandia acaba la temporada com a Campió del grup A, que ha liderat de principi a fi amb empat a davant l’Ateneu Mercantil. En total 16 jornades amb 10 victòries, 5 empats i una sola derrota, i una mitjana d’equip de 0,847.\nCampionat d’Espanya de billar a 3 bandes absolut\nTambé informar que aquesta setmana s’ha donat el tret d’eixida del Campionat d’Espanya de 3 bandes absolut, en el qual participaren 5 jugadors del Chef Amadeo Gandia: Alberto Sintas (Cartagena) i els saforencs Jose Ramón Fuster, Ausiàs Fuster tots dos de Gandia i Jose Luis Pasqual de Vilallonga.\nLa competició és sistema d’open i es disputa al KO directe i s’allargarà fins al diumenge.


Mecanitzats Privat - Peces mecàniques de CNC i muntatges de precisió\nEls nostres serveis TOT EN UN!\n"Fabriquem qualitat per als vostres projectes"\nPeces mecàniques de CNC i assemblatges de precisió\nPRIVAT ofereix una àmplia varietat de solucions per totes les vostres necessitats. Des d'enginyeria, prototips, producció de mecanitzats CNC, subconjunts, i conjunts mecatrònics, fins al muntatge de màquines completes.\nDes de 1999 l'empresa posseeix el certificat internacional ISO-9001 de garantia de qualitat número ES075915-1, i està compromesa, a més, amb els estàndards internacionals de Gestió Mediambiental i de Seguretat i Salut en el Treball.\nCol·laboracions amb universitats:


ENTREVISTA AMY SERRES – SOCKS\n[Data de naixement: 21 de maig del 2005]\n“Sense aquests objectes (tecnològics) seria molt difícil la vida perquè ara funcionem en un món que sense aquest tipus de tecnologia no podríem arribar enlloc, no podríem continuar vivint el nostre dia a dia amb regularitat.”\n– Amy Serres\nÀudio entrevista Amy\nAnaves a l’escola? Si és que sí, com era (mestres, càstigs, idioma, mètodes d’ensenyança…)? Sí, he anat a l’escola des dels 5 anys. No està tant basat en la memòria, com abans, i per exemple els mestres també són menys estrictes. La disciplina que hi havia abans no és la mateixa però també s’ensenya d’una manera més pràctica i s’intenta educar no només en aspectes acadèmics, però també en valors i ètica. Sí que hi han càstigs, però no són físics; són incidències. L’idioma és el català. Treballem molt en projectes a la meva escola.\nQuè creus que ha canviat en l’educació des de la teva joventut? Des de que era petita no ha canviat gaire, ha seguit tot igual fent projectes i treball cooperatiu, però crec que encara hi han institucions, com per exemple el batxillerat que segueix igual que abans. És més memorístic i és “empollar”-t’ho tot, mentre que els altres han canviat vers aquesta manera d’educar.\nFins a quina edat vas anar a l’escola? Vaig anar a l’escola fins als 11 anys, a Anglaterra, i acabaré l’ESO als 16 anys. Llavors faré educació post obligatòria.\nA quina edat vas començar a treballar? De què? Jo he estat treballant des dels 13 anys, fent classes particulars d’anglès per guanyar diners i estalviar per pagar la meva educació.\nDe què treballaven els teus companys? No conec a ningú més de la meva edat que treballi.\nTrobes una diferència molt gran entre les modes de la teva joventut vers les de l’actualitat? Les modes canvien molt cada any i cada dècada, per exemple a l’any 2000 eren molt diferent d’ara, però també està tornant tot dels 2000, o dels anys 90. Crec que hi han modes que retenen alguna cosa de cada època, sobretot ara.\nQuants objectes tecnològics tenies a casa? Quins? Els feies servir amb regularitat? Sense contar la calefacció i la llum, tinc el microones, la rentadora, el forn, la nevera, la televisió, el telèfon fitxa, l’equip de música, els mòbils i els ordinadors, per tant 9. Crec que sense aquests objectes seria molt difícil la vida perquè ara funcionem en un món que sense aquest tipus de tecnologia no podríem arribar enlloc, no podríem continuar vivint el nostre dia a dia amb regularitat.\nPodries nombrar alguns objectes que avui en dia són imprescindibles però no existien llavors? Com creus que t’han canviat la vida? Un objecte que ara s’han fet molt important i imprescindible, però que en anys anteriors no existia seria òbviament el mòbil. Tot va al voltant de mòbil i l’internet ara, i és una cosa molt important que no és una necessitat que tenim, però ens hem creat aquesta necessitat.\nQuè acostumaves a fer en el teu temps d’oci? En el meu temps d’oci o quedo amb les meves amigues i per exemple anem al cine, tot i que ara no podem amb les restriccions del covid, o anar a donar el vol, o anar a dinar. Miro pel·lícules i sèries, escolto música, o toco música, o també dibuixo i llegeixo.\nCom eren els vehicles de transport que feies servir? En tenies algun propi a casa teva? Els vehicles de transport que faig servir són els autobusos públics, per anar a l’institut, el cotxe nissan que tenim a casa i de tant en tant faig servir el tren per anar a Barcelona. També faig servir l’avió quan tornem a Anglaterra.


Búsqueda de Portic - Librería Bolibloc.\nBúsqueda de Editorial : PORTIC\nQui eren els autodenominats “mujahidins de Ripoll” que es van acabar convertint en terroristes? De quina manera l'imam Abdelbaki Es-Satty va aconseguir canalitzar les frustracions d'aquests joves sense que s'activés cap alarma? Quins altres nois van estar sota la seva influència sense formar part del grup que va atemptar a Barcelona i Cambrils?\tA partir de la lectura del ...\nLa situació política catalana està forçant uns relleus accelerats. Alguns d'aquests haurien de permetredescobrir polítics valuosos. Pot ser el cas de Pere Aragonès, que ha agafat el relleu de l'anterior vicepresidentdel govern català, Oriol Junqueras. Iniciatives com el salari mínim a Catalunya, les negociacionspressupostàries o la denúncia feta contra el govern espan...\nToni Cruanyes explica els secrets darrere del TeleNotícies durant el conflicte polític dels últims anys: des del referèndum de l'1 d'Octubre fins al judici al Tribunal Suprem... i la tensió viscuda per les amenaces continuades contra TV3. A mig camí entre les memòries i l'assaig històric, Cruanyes planteja què queda de la identitat catalana, més enllà de la política...\nLa història d’ETA passa per Catalunya, de la mateixa manera que hi passen els camins de la pau. Hi ha una història catalana d’ETA, una història ni basca ni espanyola, que només podia escriure Antoni Batista, el periodista que l’ha seguida tota i que ara la pot revelar del principi al final. De la fundació a la dissolució, de Madariaga a Otegi, del magnicidi de Carre...\nArreu de Catalunya, ara mateix, milions de catalans parlen en castellà. Però ens sobta molt que uncatalanoparlant no sàpiga castellà. Hem oblidat que el castellà era la llengua del costat. De fet, devegades sembla que hàgim oblidat que són dues llengües diferents. Com es va introduir el castellà aCatalunya? Com els nostres rebesavis el van aprendre quan no hi havia Tel...\nQuina part d'Europa pot dir que té tantes fites i tan nobles a la Ciutat Eterna? En molts monumentsromans trobem testimonis d'un lligam estret i molt oblidat. Josep V. Boira ens convida a passejar perRoma. Visitar esglésies i racons on la presència dels estats de la Corona d'Aragó fou intensa i extensa.Recuperar els fets i la memòria d'una comunitat política que, excepte ...\nQui va ser Conseller de Justícia del govern de Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, cessat pel 155, qui entre altres fites va tancar la presó Model i va impulsar la Llei de Reparació jurídica de les víctimes del franquisme, qui va passar més d'un mes a la presó d'Estremera i qui s'ha assegut durant quatre mesos al banc dels acusats durant el judici del Procés explica de...\nLa sobtada i intensa crisi financera del 2008 va provocar una reacció enèrgica dels principals bancs centralsdel món, que van entrar en un jardí desconegut per mitjà de l'aplicació de mesures extraordinàriesi no convencionals per combatre el que ja es coneix com la Gran Recessió (2008-2014). La compra dedeute públic i privat i els tipus d'interès negatius, però, podr...\nEl comunicador Roger de Gràcia es capbussa en els seus records barcelonins i fa un peculiarretrat de Barcelona, barri a barri, a partir de les seves experiències personals. Cada racó dela ciutat triat per Roger de Gràcia té el correlat d'una vivència personal que l'ha marcat vitalment:el Fort Pienc on va néixer, la plaça Rovira on ha anat a parar, el club de Nou Barriso...\nEl procés independentista català ha esdevingut la crisi més important d'Espanya des de la instauració de la democràcia. El que durant dècades va ser "el problema catalán" ha canviat de dimensió i s'ha convertit en un fenomen nou, estretament vinculat a les disfuncions de la democràcia espanyola i a les tensions de l'Europa dels nostres dies. Dos milions de ciutadans ha...\nSegons Carlos Ríos, la majoria de la població viu enganyada pel que fa a l'alimentació. Com a lapel·lícula Matrix, «vivim en un món en què no mengem menjar real, sinó productes que ens hanposat davant els ulls». Un entorn perfectament dissenyat per al consum de comestibles malsans: elsultraprocessats. Aquest entorn està controlat pel costat fosc de la indústria alim...\nL?historiador Joan B. Culla, que amb 22 anys visitava Tarradellas a l?exili, ha tingut una vidaactiva i densa de relacions, amb personatges de primer ordre i en escenaris clau de la nostrahistòria moderna. El seu estil rotund i dinàmic dota d?interès la narració, des dels seus orígenshumils al Poblenou fins a la intimitat amb gegants de la nostra història recent, com Jord...\nL'observatori preferit de Manuel Cuyàs, segons ens diu, és el balcó de casa seva, entre la Rambla i la Riera de Mataró. Però aquest home curiós i tafaner és un observador nat, sigui on sigui: assegut en un cafè, aturat a la B-20, passejant per la platja o comprimit en una manifestació. El nou llibre de Manuel Cuyàs s?articula a partir d?una tria molt estricta dels seu...\nEl candidat a l?alcaldia pel PSC i el seu home de confiança per a temes de cultura, Xavier Marcé,han confegit un llibre en què el primer dialoga amb personalitats de la vida econòmica, culturali social de Barcelona, com ara activistes veïnals, experts en turisme, artistes plàstics, científics:Frederic Amat, Luz Amparo Souza i Lourdes Suarez (Las Kellys), Marian Muro i Á...\nVivim un canvi d?època d?un abast extraordinari. Obertura republicana vol respondre a lesgrans qüestions i reptes que planteja aquesta crisi d?època global. A escala catalana, cal deixarenrere la temptació essencialista identitària i la concepció obsoleta dels estat nació. La nostrasocietat ha viscut diverses transformacions que ens han dut fins a la incertesa actual. D?...\nA finals del segle XV, la Florència dels Mèdici, rica i culta, però també corrupta i violenta, entra en crisi. Contra ella s'aixequen dues personalitats fascinants, que representen projectes antagònics. Savonarola proposa un integrisme sagrat que portarà a les fogueres de les vanitats i a una apoteosi de foc. Maquiavel defensa el retorn als valors cívics i patriòtics de...\nL?empremta de les relacions comercials, polítiques i culturals entre Catalunya i Cuba és ben viva encaraavui. A part de la memòria de tants ?avis? que van anar a Cuba, les cases dels ?americanos? i ?indianos?que esquitxen les nostres costes, els poemes de Verdaguer o de Maragall, les havaneres, les indústriescatalanes creades a partir de capitals acumulats al Carib, per exe...\nJoaquim Nadal ha volgut trencar el seu silenci sobre el laberint polític que viu Catalunya, un país que ha passat d?emmirallar-se en un oasi a trobar-se encallat en una tartera. Nadal, que és historiador, que té una llarga experiència de govern i que ha abandonat la militància política, pot oferir perspectiva, matís i llum sobre el conflicte que vivim. La voluntat d?aqu...\nDirector de l?ICS, Conseller de Sanitat i després de Presidència, mà dreta de Pujol, portaveu de CiU a Madrid,alcaldable i alcalde a Barcelona, crític amb el poder socialista, principal víctima de l?Operació Catalunya,opositor d?Ada Colau i últim supervivent de la vella Convergència.La creació del sistema sanitari català, les travetes del felipisme, les relacions inte...\nLes relacions polítiques i institucionals entre Catalunya i l?Estat espanyol passen per un dels pitjors moments.Quan semblava que Espanya havia superat els reptes de la liberalització econòmica, la integració europeai la configuració d?una societat del benestar homologable al de les democràcies més avançades d?Europa,reapareixen els fantasmes del mal govern i de les llu...\nEs diu que cada català té dins seu un home del temps, un entrenador del Barça i un lingu?ista.Així com s?han escrit llibres a l?estil de 50 paraules que cal salvar, Enric Gomà proposa ara?92 paraules que cal fumigar?: calcs del castellà o de l?anglès, hipercorreccions, modes, deformacionso directament disbarats, molt sovint popularitzats pels mitjans de comunicació.La f...\nMontserrat Tura parteix de la història del seu avi, Feliu Tura Valldeoriola, que fou un dirigent del movimentrabassaire del tombant de segle XX, el moviment dels pagesos que no tenien terres, que les tenien arrendades pel contracte de rabassa morta. Amb l?arribada de la fil·loxera, els propietaris van aprofitar l?avinentesa per abolir els contractes que mantenien el pagès ll...\nLa violència utilitzada per les forces de 'seguretat' espanyoles arreu de Catalunya per impedir un vot democràtic va atraure l'atenció del món. Però potser encara més la resposta digna, cívica i valenta de la gent davant les porres, les armes i la violència. Ara que els fets que tots hem vist a la televisió, a les xarxes socials o en directe són relativitzats o posat...


Torra fa un discurs rabiós contra Espanya per cap d'any malgrat que ja no és president - El triangle\nL’expresident català ha titllat la legislatura que s’acaba de cloure com la de "més gran repressió viscuda des del franquisme"\nL’expresident de la Generalitat, Quim Torra, ha negat aquest dimecres haver fet un us polític de la pandèmia i ha carregat contra la gestió “interessada i sovint mesquina” que ha fet el govern central.\nEn un discurs telemàtic fet des de l’antiga farmàcia de l’Hospital de Santa Caterina de Girona i que buscava emular el tradicional missatge pronunciat pel president de la Generalitat per cap d’any, Torra ha subratllat que la pandèmia “ha despullat més que mai fins ara” l’autonomia dels catalans” i ha afirmat que es veu “absolutament legitimat per extreure aquestes conclusions davant d’un govern (central) que no ha deixat de fer crides a la unitat i a dir que el virus no entenia de fronteres ni de territoris”.\nEn el terreny polític, Torra ha titllat la legislatura actual com la de “més gran repressió viscuda des del franquisme” i ha emfatitzat que “tres anys després tenim presos polítics, tenim exiliats i més de 2.800 represaliats en processos judicials i amb violència d’estat.” També ha aprofitat el missatge per recordar el motiu de la seva inhabilitació: “Ja som tres els presidents que hem estat processats i condemnats per la defensa dels principis democràtics més elementals. En el meu cas, ha quedat ben demostrada la intolerància del Regne d’Espanya davant dels drets civils i la llibertat d’expressió”.\nPrevEl ayuntamiento de Girona detecta irregularidades en un proyecto de cuando Puigdemont era alcalde\n1 comentari a “Torra fa un discurs rabiós contra Espanya per cap d’any malgrat que ja no és president”\n31 de desembre de 2020 a les 16:33\nVoleu insinuar que sí jo vull fer un discurs rabiós contra Espanya, m’he d’esperar a ser elegit president de la Generalitat? I si vull fer un discurs rabïut o rabiós contra Catalunya? El puc fer sense ser president de la Generalitat?