Sistema comunicatiu, cohesió i fragmentació social – Maria Corominas amb la col·laboració de Josep Gifreu i Míriam Hatibi | Cohesió Social\nMaria Corominas, amb la col·laboració de Josep Gifreu i Míriam Hatibi\nHistòricament, almenys a l’Europa occidental, es va atribuir a la ràdio i a la televisió una funció de cohesió social, entesa més aviat en termes de «cohesió nacional» —estatal. Aquest va ser un dels arguments explícits per a crear organismes públics de radiotelevisió, que en una etapa més o menys llarga segons els països van existir en règim de monopoli.\nLes transformacions en el sistema mediàtic, sobretot a partir dels anys 1980-1990 amb els processos de liberalització dels mitjans de comunicació en paral·lel amb l’evolució tecnològica que permetia progressivament la multiplicació a gran escala de l’oferta, van comportar plantejaments nous amb relació al paper dels mitjans de comunicació a les societats democràtiques.\nEn aquest nou context, la noció de pluralisme esdevé fonamental en els sistemes democràtics, en el sentit que s’ha de garantir accés a continguts —sobretot informació—, però no només que representin els diversos punts de vista amb la finalitat que la ciutadania es pugui formar la seva opinió. El pluralisme té dues declinacions: el pluralisme extern, que fa referència a la diversitat i varietat d’empreses i organismes, de mitjans i de continguts amb línies editorials diferents, i el pluralisme intern, que se centra en el contingut de cada mitjà i en el grau de diversitat de punts de vista que inclou.\nEn general, els estudis i la recerca sobre comunicació han tingut una càrrega normativa important —com hauria de ser el sistema comunicatiu, quin paper haurien de tenir els mitjans… Daniel Hallin i Paolo Mancini (2008), en l’obra que publiquen el 2004 i que s’ha convertit en referència en l’àmbit, opten per un plantejament diferent: analitzar models empírics, no normatius.\nEn aquesta obra, analitzen els sistemes mediàtics de divuit estats d’Europa occidental i d’Amèrica del Nord i la relació que tenen amb els sistema polític corresponent. Per a comparar-los, es basen en quatre paràmetres: el desenvolupament dels mercats dels mitjans de comunicació, parant atenció a la fortalesa o feblesa de la premsa de gran tiratge; el paral·lelisme polític, entès com «el grau i la naturalesa dels vincles entre els mitjans de comunicació i els partits polítics o, de manera més general, fins a quin punt el sistema de mitjans de comunicació reflecteix les principals divisions polítiques de la societat» (Hallin i Mancini, 2008: 19), i que es relaciona directament amb els conceptes de pluralisme extern i intern esmentats més amunt; el desenvolupament de la professionalitat dels periodistes i el grau i la naturalesa de la intervenció de l’Estat en el sistema mediàtic.\nCom a resultat de la comparació, identifiquen tres models: liberal —prevalent al Canadà, als Estats Units, a la Gran Bretanya i a Irlanda—, democraticocorporatiu\n—desenvolupat especialment al nord de l’Europa continental— i pluralista polaritzat —prevalent als països mediterranis del sud d’Europa. No són models «purs», sinó més aviat tendències dominants. És a dir, dins d’un mateix estat hi pot haver tendències de més d’un model, però en graus diferents.\n. Així, per exemple, la «salvaguarda i el foment del pluralisme és un dels objectius explícits» de la directiva de Serveis de Comunicació Audiovisual de la Unió Europea (SCAV, 2007-2010), «que fins a set vegades, sempre als considerants —números 5, 8, 12, 34, 48 i 94— però mai a l’articulat, n’assenyala la importància per a la democràcia, la llibertat de la informació, etc. » (Corominas, 2017: 78).\n. Corominas (1997) ho ha argumentat en el camp d’Estructura i Polítiques de comunicació; Hallin i Mancini (2007: 12) per a «l’estudi del camp de la comunicació, i en especial l’estudi del periodisme […] a causa en part de les arrels en l’ensenyament professional, on es dona més importància a la reflexió sobre què hauria de ser el periodisme que a l’anàlisi detallada de què és i per què és com és».\n3 Mitjans de comunicació en el context de 2010-2019\nEls darrers anys, Catalunya ha viscut un procés, complex, de conflicte, caracteritzat o identificat de maneres diferents (Procés, conflicte Catalunya-Espanya, la crisi catalana, el tema de Catalunya…). En general, hi ha força consens —per exemple, Guibernau (2014), Crameri (2015), Moragas-Fernández i Montagut (2019) o fins i tot Gili (2017), per bé que en aquest cas el període que analitza comença el 2006 amb la manifestació el 18 de febrer a Barcelona amb el lema «Som una nació i tenim el dret a decidir»— a situar la sentència del Tribunal Constitucional sobre l’Estatut de Catalunya, el juny del 2010, com un punt d’inflexió, com a factor principal «que va desencadenar el creixement d’un moviment civil proindependència» (Moragas-Fernández, Montagut i Capdevila, 2018: 518).\nTambé hi ha força consens que el 2012, i en particular a partir de la manifestació de l’11 de setembre, és un nou punt d’inflexió, almenys en el sentit que allò que inicialment era més aviat un moviment pel dret a decidir «es transformà, obertament, a partir del 2012, en una mobilització progressiva a favor de la independència (Gifreu, 2018: 26)». En paraules de Moragas-Fernández i Montagut (2019: 270), amb les eleccions del novembre del 2012 «institucionalment i més enllà de la mobilització ciutadana, les premisses d’una possible independència són assumides en els programes electorals d’altres actors polítics, amb especial rellevància de CiU, que veu en la causa independentista un nou camí per a recuperar l’hegemonia política i la legitimitat del partit, molt tocat llavors, per casos de corrupció».\nHi ha un notable cos de literatura que s’ha centrat en la cobertura mediàtica del procés proindependència i del conflicte Catalunya-Espanya en aquests anys. En aquesta secció, es revisa i se’n presenten les principals conclusions.\nD’entrada, per tal de contextualitzar, cal tenir en compte que, com ha assenyalat molt bé Carmina Crusafon (2019: 319), la incidència del procés català en el sistema comunicatiu s’ha produït quan es troba en una «fase avançada de digitalització», d’acord amb patrons internacionals homologables. En un altre sentit, en el procés també s’han reforçat, i concretat, algunes tendències internacionals com la polarització , les notícies falses o l’espectacularització de la informació. Per tant, en un sentit el procés s’inscriu en un marc més ampli, de tendències de caràcter internacional. En aquestes planes, l’èmfasi es posa en la descripció, l’explicació i l’anàlisi, a partir de les recerques realitzades, sobre què passa específicament a Catalunya.\nEn la revisió de «Recerca en comunicació i procés català», Moragas-Fernández i Montagut (2019: 273) argumenten que «la sentència de l’Estatut suposa l’inici d’un gir que ha transformat no només l’espai polític, sinó també l’espai mediàtic». D’acord amb aquestes autores, en aquest context, l’espai mediàtic està marcat per la polarització, «una característica in crescendo, especialment després del 2012», que «anirà dibuixant dos relats diferenciats que acabaran confrontant l’independentisme i el no independentisme», amb tots els matisos.\nPer Montagut i Moragas-Fernández (2019: 293), que estudien el període de 2010 a 2019, la polarització sobretot «es va bastir a través dels mitjans i els professionals de la comunicació política». Per elles, de 2010 a 2012 el sobiranisme, que era compartit per CiU, PSC i ICV-EUiA, era un marc «molt dúctil» i el terme «es feia servir acompanyat dels adjectius nacional o popular en funció de la força política» que l’utilitzés. En aquell moment, només ERC defensava la independència, mentre que «el PP s’apropiava de l’expressió estat de dret i de Constitució amb un discurs gairebé monolític durant tot el Procés, des del 2010 fins a l’actualitat»; a partir del 2012 es produeix «un gir polític, però sobretot narratiu, indiscutible, on el concepte sobiranisme, que ja només va acompanyat de l’adjectiu nacional al darrere, comença a construir-se com un sinònim d’independentisme i dona peu al sorgiment d’un nou concepte, unionisme, que expulsa de l’òrbita sobiranista formacions com el PSC o CSQP/ECP i genera una polarització discursiva que es trasllada també a tota l’esfera pública a través dels mitjans de comunicació».\nSi partim de 2012, l’investigador basc Ramón Zallo (2013: 275-276) considera que, en el context del model mediterrani en què s’inscriu el sistema mediàtic espanyol, «la part autòctona del sistema comunicatiu és més o menys “pluralista polaritzada” en les tres nacions sense estat, tot i que està més o menys equilibrada segons la comunitat autònoma». Per ell, hi havia «un important equilibri de corrents a Catalunya (malgrat que l’èxit de l’Ara —sobiranista— és a la xarxa); […]. D’altra banda, els operadors radiotelevisius amb centre a Madrid, i una part significativa del sistema intern de mitjans, són predominantment d’identitat nacional espanyola en les tres nacions. No és només el pes dels continguts que s’emeten i difonen des de Madrid amb una referència nacional espanyola, sinó també la titularitat dels periòdics autòctons tant a Catalunya com a Euskadi i Galícia. Centrant l’anàlisi en el cas català, els processos descrits fins ara i la seva evolució històrica indicarien un recentrament catalanista, amb especial pes de la llengua catalana, al qual han contribuït El Periódico i La Vanguardia amb les seves dobles edicions en castellà i en català —que han comptat amb subvencions públiques. Això també s’esdevé a la ràdio, amb més programes en català (Moragas et al., 2011). Hi ha una aproximació al discurs que demanda la societat catalana des del pes majoritari i reiterat dels discursos identitaris nacionals en els espais socials i electorals autòctons. Com a resultat, per a la Catalunya del 2012 podem parlar de pluralisme polaritzat, dual i internament equilibrat» (la negreta és nostra).\nI a partir de 2012? Hi ha diversos estudis que se centren particularment en la cobertura de la manifestació de l’11 de setembre de 2012. Aquest és el cas, per exemple, de Micó i Carbonell (2017). A partir de l’evidència de la recerca empírica, conclouen que «els mitjans no són neutrals en la cobertura del procés» i s’identifiquen amb «un dels tres resultats possibles»: el manteniment de la unitat d’Espanya, la independència de Catalunya o «una relació nova basada en un sistema federal a Espanya (Micó i Carbonell, 2017: 428)».\nEn la recerca empírica —una anàlisi de contingut de cent quatre mitjans de Catalunya, d’abast estatal i internacional entre setembre i novembre de 2012—, es confirma, pel que fa als mitjans de Catalunya i d’Espanya, una característica bàsica del model de pluralisme polaritzat de Hallin i Mancini: la presa de posició partidista —a favor de la independència; a favor del dret a decidir, a favor de la unitat d’Espanya…—, però també una de les especificitats que assenyalava Zallo: el caràcter determinant de l’eix nacional.\nVal la pena remarcar també que, segons els resultats, «entre els mitjans catalans hi havia un ventall més ampli d’opinions», que també s’estenia a un grau més alt de pluralisme entre els líders d’opinió i els columnistes (Micó i Carbonell, 2017: 438).\nDes de la perspectiva de l’anàlisi crítica del discurs, Xambó, Perales i Xicoy (2014) estudien noranta-set editorials de deu diaris —El País, El Mundo, La Vanguardia, El Periódico de Catalunya, Ara, El Punt Avui, Deia, El Correo, Las Provincias i Levante-EMV— en relació amb la manifestació de la Diada de 2012, però ampliant el marc temporal a unes setmanes abans i després, de manera que inclouen també la reunió a la Moncloa entre els presidents Rajoy i Mas i l’anunci d’avançament de convocatòria d’eleccions a Catalunya.\nEls autors constaten explícitament que «es dona una clara polarització entre els mitjans catalans i la resta de mitjans analitzats» (2014: 127). En aquest sentit, apunten la dimensió territorial, dins/fora, com un factor clau per a explicar-ho. Això no obstant, en relació als diaris de Catalunya constaten, d’una banda, la presa de posició favorable a la independència de l’Ara i El Punt Avui, tot demanant que «el més aviat possible es pugui mostrar aquesta reivindicació del carrer en forma de vot». Per la seva banda, La Vanguardia «reclama eleccions anticipades. En cap moment defensa la independència, però considera les eleccions amb una certa funció plebiscitària. El Periódico, de tots els quatre diaris catalans, és el que menys insisteix en el dret a decidir. Advoca per una entesa entre els governs espanyol i català abans d’arribar a una situació de trencament definitiu. Insisteix que el procés sobiranista no pot amagar l’actual situació de retallades de CiU (2014: 127)».\nAmb anterioritat, els autors d’aquest treball havien estudiat el debat als mitjans en relació amb la sentència del Tribunal Constitucional de 2010 (Perales, Xambó i Xicoy, 2012) i això els permet una petita comparació: «només els diaris catalans analitzats aleshores i el diari basc Deia subscrivien el dret de Catalunya a ser considerada nació. Els periòdics de Madrid, els valencians i el basc no modifiquen les posicions des del juliol del 2010, sinó que, més aviat, les han endurides. La novetat indiscutible de l’11-S de 2012 és l’emergència a Catalunya d’un independentisme extens, amb elements discursius, econòmics i legals nous i vinculats a la crisi financera, mentre el discurs majoritari fora de Catalunya continua sent el que nega el dret a decidir (Xambó, Perales i Xicoy, 2014: 127) ».\nTot i que és només un indici, això apunta en el sentit d’una evolució en diaris de Catalunya entre el 2010 i el 2012, amb punts de vista diferents, que es pot interpretar en termes de més pluralisme, i un reforçament d’una posició, molt majoritària, fora de Catalunya.\nLaura Alonso-Muñoz (2014) estudia la cobertura de la manifestació de l’11 de setembre de 2012 i l’anunci, el 13 de desembre de 2013, de la data i pregunta de la consulta de novembre de 2014, en una mostra de 319 peces de cinc diaris —Ara, La Vanguardia, El País, El Mundo i La Razón. Per ella, l’eix social no és el determinant, sinó que «allò que realment influeix en el seu posicionament és l’àmbit territorial en què es publica cada mitjà» (2018: 104).\nEn la mateixa línia i de manera taxativa conclou Gili (2017: 265) la seva anàlisi del tractament que fan sis diaris —tres editats a Barcelona i tres, a Madrid—, entre el 2006 i el 2015, del procés català: «El tractament periodístic que es fa del procés català i la seva legitimació o deslegitimació està determinat pel lloc d’origen i la línia editorial de cada diari. Per contra, l’eix esquerra-dreta no influeix en el seu posicionament».\nJosep Gifreu (2018) ha estudiat el que qualifica com a «cicle excepcional del procés», que situa entre el juny de 2017, quan el president de la Generalitat Carles Puigdemont anuncia la data i la pregunta del referèndum, i el 21 de desembre del 2017, amb la celebració d’eleccions, i el paper dels mitjans de comunicació.\nEn un text basat en l’assaig de 2018 i elaborat per aquesta recerca titulat «Cohesió i fragmentació social a Catalunya: quin ha estat el paper dels mitjans de comunicació en relació al Procés i, específicament, quin ha estat en relació a l’1-O?», Gifreu ( 2019) diu:\nL’evolució del Procés des de 2012 fins a la seva culminació en els fets excepcionals d’octubre de 2017 posà en evidència una constatació pel que fa a la intervenció dels mitjans d’informació: la progressiva i asimètrica polarització editorial dels mitjans amb més influència social i política a Catalunya. [La negreta és nostra]\nEn particular, considera tres aspectes: «1) opcions polítiques i accions discursives dels governs enfrontats; 2) polarització editorial dels principals mitjans dels dos subsistemes principals, i 3) divisió i fidelització de públics en l’accés i ús de mitjans polaritzats».\nSobre el primer punt, sosté:\nEl conflicte polític que s’originà en la sentència del TC del 2010 i que donà lloc al Procés, especialment a partir de les reclamacions d’un «Estat propi» del 2012 i fins a la culminació d’aquella etapa amb el referèndum de l’1-O i de la DUI del 27-O del 2017, enfrontà bàsicament dos governs, el català i l’espanyol, presidits en la darrera etapa respectivament per Puigdemont i per Rajoy. Les eleccions del 15-N de 2015 al Parlament català atorgaren majoria absoluta als partits favorables a la independència.\nCom he intentat demostrar en el meu assaig El quart poder i la independència (Gifreu, 2018) és als dos governs que cal atribuir la iniciativa i la responsabilitat principals dels marcs de referència de la guerra de posicions —polítiques, però també enunciatives, discursives, retòriques i propagandístiques— que mantingueren abans i durant els «fets d’octubre» i, òbviament, abans de l’aplicació del 155 i de la judicialització del Procés. En termes generals, els grans mitjans de comunicació dels dos sistemes feren estricte seguidisme, si no pur servilisme, de les consignes polítiques i estratègiques emanades dels respectius governs en relació al conflicte. En general, els mitjans espanyols i catalans feren bona la classificació de la tipologia de Hallin i Mancini per als mèdia dels països mediterranis, titllada de «model pluralista polaritzat.\nDe fet, l’assaig de Gifreu, al mateix temps que confirma la validesa del model de pluralisme polaritzat per als «mitjans espanyols i catalans» també valida el caràcter determinant de l’eix nacional, assenyalat per Zallo.\nContinua Gifreu (2019):\nEn altres paraules: la polarització mediàtica provingué directament de la polarització extrema de posicions incompatibles entre el govern de Rajoy —i les elits espanyoles: des de la corona als poders militars, judicials, econòmics o intel·lectuals— i el govern de Puigdemont, acomboiat per una exigua majoria parlamentària i una àmplia mobilització popular.\nEn l’assaig mencionat, vaig argumentar com la confrontació entre els dos governs en conflicte podia reduir-se a dos megamarcs —megaframes— de referència, que generaven una «cascada» de marcs generals de concepció i valoració del conflicte i de marcs conjunturals d’enquadrament dels diferents fets i moments. Foren aquests marcs —frames—, jeràrquicament organitzats en funció de l’estratègia política i enunciativa de cada part, els que reproduïren i recrearen amb total sotmetiment els mitjans polaritzats a banda i banda.\nLa polarització als mitjans d’informació anà en augment a mesura que també s’anava aprofundint la guerra de posicions entre els governs i les elits, inclosos els propis mitjans. Però la polarització fou de caràcter asimètric: mentre la batalla enunciativa i discursiva emanada del govern de Madrid comptava no sols amb la complicitat dels grups i mitjans de comunicació espanyols, públics i privats, d’esquerres i de dretes, sinó també amb la connivència d’una part significativa del subsistema català de mitjans, la corresponent al govern de la Generalitat només comptava amb la complicitat d’una part del subsistema català, certament no pas insignificant —canals públics de la CCMA, emissores de ràdio majoritàries, alguns diaris, la gran majoria de digitals, etc.—, però amb tota l’artilleria en contra dels mitjans espanyols amb presència i influència a Catalunya, especialment els canals de TV.\nQuant a la polarització als mitjans a Catalunya, el segon aspecte, Gifreu (2019) ho il·lustra de la manera següent:\n[Comparant] dues iniciatives editorials conjuntes de la premsa catalana. Poc abans de fer-se pública la fatídica sentència del TC de 2010 sobre l’Estatut, tots els diaris de Catalunya acordaren de publicar un mateix article editorial titulat «La dignitat de Catalunya» (26.11.2009), que alertava dels perills que comportaria la previsible sentència. Vuit anys després, davant l’empresonament de part del govern de Puigdemont, vint-i-dues capçaleres catalanes, amb l’excepció altament significativa de La Vanguardia i El Periódico, publicaven l’editorial conjunt «Amb el govern legítim de Catalunya» (2.11.2017), en què en demanaven l’alliberament i apel·laven a les institucions internacionals perquè intervinguessin en el conflicte. L’editorial conjunt del 2017 evidenciava el procés de redefinició de posicions respecte al conflicte entre els principals mitjans del subsistema català.\nI les diferències s’expliquen en primera instància per l’eix nacional: «Contra el que semblaria més lògic en termes de polarització editorial dels grans mitjans, el factor diferencial de les posicions polaritzades no provingué tant de l’existència de dos subsistemes mediàtics, com de l’opció editorial de cada mitjà i/o grup mediàtic per fer costat a una de les parts en conflicte. Així, la identificació dels mitjans en relació al conflicte Catalunya-Espanya s’assimilà progressivament a la qualificació reservada per als partits polítics entre “independentistes/sobiranistes” i “espanyolistes/unionistes”, i després de la DUI, entre bloc “anti-155” i bloc “pro-155”» (Gifreu, 2019).\nPerò amb precisions significatives. Per Gifreu (2019), «aquesta constatació s’ha de matisar tot seguit amb tres acotacions que són definitòries de la complexitat del conflicte dins dels sistema mediàtic mateix. Primera: el subsistema mediàtic espanyol amb presència i influència a Catalunya —cadenes de TV, cadenes de ràdio, premsa en paper i digital— adoptà en bloc, amb comptades excepcions, posicions editorials favorables al govern de Rajoy. Segona: el subsistema català es veié progressivament dividit amb posicions clarament decantades a favor d’una de les parts. I tercera: el factor llengua del mitjà en el subsistema català incidí, com veurem, de manera important en la fidelització de públics i presumiblement en la creació d’opinió».\nD’aquesta manera, per Gifreu (2019), en termes de cultura periodística «el conflicte Catalunya-Espanya ha fet emergir una triple esfera periodística: la de Madrid, extensible a bona part dels media espanyols, obertament favorable al govern de Rajoy i PP i declaradament hostil envers la vindicació catalana; l’esfera catalana, plural, però sobretot dividida entre els suports editorials a una de les parts en conflicte; i l’esfera internacional, en la mesura que el conflicte va esdevenir tema d’interès polític en els media de referència de tot el món, sobretot a partir de les càrregues policials de l’1-O».\nFinalment, sobre la tercera qüestió —divisió i fidelització de públics—, en el text per a aquesta recerca Gifreu (2019) parteix del fet que «l’actual ecosistema de les comunicacions, amb la intensa participació ciutadana a través de les xarxes socials, estableix una nova i complexa relació d’interdependències entre la labor editorial i periodística dels mitjans i la conversa pública entre grups i xarxes. La teoria del gate-keeping aplicada a la informació política manté la seva validesa però en un nou context generador d’un contínuum de portals de selecció i de transmissió sense fi i sense limitacions».\nI en aquest context considera que «el conflicte Catalunya-Espanya ha posat en evidència una progressiva polarització entre la ciutadania catalana, que es correspon a grans trets amb la doble polarització de posicions polítiques adoptades pels governs de Madrid i de Catalunya i pels dos grans blocs de mitjans de comunicació amb influència a Catalunya».\nL’expressió política de la polarització social a Catalunya enfront del Procés i de l’1-O es registrà òbviament en les dues votacions al Parlament de Catalunya amb caràcter obertament plebiscitari —les del 27 de setembre del 2015 i les del 21 de desembre del 2017— i la participació en les dues consultes, especialment la del referèndum de l’1-O.\nEl mapa polític de les correlacions entre independentistes, unionistes i federalistes, resultant de les dues eleccions, retrata molt fidelment la fragmentació política, social i cultural existent a Catalunya pel que fa al que en podríem dir «projecte de país», i que apel·la també a un «projecte de democràcia». La confluència entre majoria independentista al Parlament, convocatòria del referèndum i massiva participació ciutadana l’1-O contra la intensa repressió dels aparells de l’Estat, demostrava davant de propis i estranys la profunda divisió social en una qüestió fonamental: el reconeixement o no del dret d’autodeterminació del poble de Catalunya.\nEn aquest marc, Gifreu (2019) apunta alguns indicadors «que permetrien establir una relació directa entre el seguiment preferent de determinats mitjans i la ubicació dels seguidors en el mapa de la fragmentació. Alguns polítics i mitjans unionistes, per exemple, han acusat els mitjans públics de la CCMA de promoure l’independentisme. Aquesta acusació, que fou l’argument de la dreta espanyola per a demanar l’aplicació del 155 a TV3 i Catalunya Ràdio, ni que fos veritat, no arriba a explicar el mapa de la fragmentació».\nEl Baròmetre d’Opinió Política del CEO, entre altres enquestes públiques i privades, ha facilitat dades reveladores de com s’ha anat solidificant la correspondència entre el mapa d’afinitats als partits polítics i el mapa de fidelització de públics diferenciats en el seguiment dels mitjans informatius. Per exemple, en la tercera onada de 2018, […] el CEO detectava les correlacions que es recullen en la Taula 1 (Annexos) entre la intenció de vot al Parlament i la preferència per la informació política en els principals canals de televisió. La taula posa en evidència tres comportaments diferenciats […]: la preferència absoluta dels votants dels tres partits independentistes per la informació de TV3; […] la preferència dels votants dels partits unionistes per la informació de les quatre cadenes espanyoles, amb diferències entre ells; i el comportament “intermedi” dels votants de Catalunya en Comú-Podem, amb un seguiment distribuït per totes les grans cadenes. Un mapa en paral·lel, plenament coherent amb l’anterior, ens l’ofereix el CEO respecte a la ràdio i a la premsa. Fixem-nos en la relació entre intenció de vot i lectura de diaris, com mostra la Taula 2 (Annexos). Hi trobem els mateixos tres colors amb preferències diferenciades, per bé que amb alguns matisos significatius. Així, en groc, marquem les preferències dels votants dels tres partits independentistes, que són fidels lectors de tres diaris: La Vanguardia en català, l’Ara i El Punt Avui; en blau, els votants dels partits unionistes que es declaren lectors de tres diaris: El Periódico en castellà, La Vanguardia en castellà i El País; i en lila, els votants de Catalunya en Comú-Podem, que no tenen preferències destacades, sinó molt distribuïdes. En conclusió, sembla que es detecten tres factors discriminants relacionats amb l’exposició als mitjans entre la ciutadania catalana pel que fa a la fragmentació de posicions enfront del Procés: l’exposició preferent a mitjans d’un dels dos subsistemes, l’afinitat amb les posicions editorials de cada mitjà i la llengua dels mitjans.\nUn altre indicador de gran interès que ens ofereix el Baròmetre del CEO i que ve a corroborar el mapa de seguiment diferenciat dels mitjans deriva de les respostes a la pregunta de si Catalunya hauria de ser un estat independent, pregunta que s’ha de respondre amb un SÍ o un NO. Dels que declaren SÍ, la gran majoria —el 81,3 %— diuen que s’informen per TV3, i només un 17 % dels assidus a TV3 responen NO; ara bé, els partidaris del NO dediquen un seguiment similar a les quatre cadenes espanyoles principals (La Sexta, Telecinco, TVE i Antena 3). En ràdio, el Sí segueix la informació de RAC1 i de Catalunya Ràdio, mentre el NO té com a referent primer la SER i també RAC1 i Catalunya Ràdio, a més de les altres espanyoles. Pel que fa al seguiment de diaris, el SÍ es vincula bàsicament a diaris amb dos criteris: l’opció editorial per la independència i/o la llengua del mitjà; passa el mateix en sentit contrari per al NO. Finalment, resulta d’interès la pregunta sobre les tres pàgines web de consulta més habitual: per al SÍ i per aquest ordre són Vilaweb.cat, Ara.cat i Lavanguardia.es; i per al NO, Lavanguardia.es, Elperiodico.com i Elpais.com.\nAquest «triple mapa» de l’opinió política a la Catalunya post-Procés és força coherent amb altres indicadors de l’opinió dels catalans sobre qüestions fonamentals com la valoració de la Constitució espanyola de 1978 o del dret a l’autodeterminació. Així, segons el mateix CEO sobre el suport dels catalans a la Constitució si ara se celebrés un referèndum, el SÍ obtindria un 17,4 % i el NO un 57 %. I sobre si Catalunya té dret a celebrar un referèndum d’autodeterminació, un total de 68 4 % afirmen que sí i només un 19,1 % s’hi mostren en contra.\nAquestes darreres precisions apunten a una certa «superació» del «triple mapa» en qüestions tan primordials com la valoració de la Transició i de la Constitució del 1978 i del dret de Catalunya a l’autodeterminació, qüestions que generen un ampli consens entre dos dels mapes de fidelitats, i que per tant redueixen el «tercer mapa» a una minoria política, social i cultural. Ara bé, una minoria amb un arsenal mediàtic i retòric molt poderós: l’estratègia política de l’espanyolisme/unionisme, amb els grans aparells de les elits de l’Estat, s’ha dedicat a aguditzar la polarització i simular una major polarització a Catalunya de la realment existent —sovint servida retòricament com a «fractura social»—, negant així l’ampli consens existent en una qüestió fonamental com el reconeixement del dret dels catalans i catalanes a l’autodeterminació.\nFins aquí l’argumentació de Gifreu (2019).\nNúria Almiron (2018: 48 i seg.) en la revisió que ha fet de la literatura disponible sobre la cobertura mediàtica de la «crisi catalana», hi ha identificat tres períodes, en correspondència amb esdeveniments històrics significatius. En el primer, de 1976, recuperació de la democràcia, a 2006, aprovació de l’Estatut de Catalunya, els mitjans espanyols tractaven «el nacionalisme, l’autodeterminació, l’independentisme i la relació entre Catalunya i Espanya». Segons Almiron (2018: 48), els resultats dels pocs estudis realitzats sobre aquesta cobertura «es corresponen amb el paral·lelisme polític descrit per Hallin i Mancini» i «tota la premsa analitzada en aquests estudis» s’alineava «amb els dos principals partits polítics a Espanya (PP i PSOE), rebutjava l’autodeterminació i representava de manera negativa l’independentisme».\nEn el segon, que qualifica com la primera fase del «procés» i va des de l’Estatut de 2006 a 2013, els resultats de la recerca posen de manifest una diferència entre la premsa editada a Barcelona i a Madrid que, tot i que en graus diversos segons el mitjà, tendeix molt menys a contextualitzar i a minimitzar el rol de la ciutadania. Així mateix, i almenys per a la cobertura radiofònica de la sentència del Tribunal Constitucional de 2010, també valida el paral·lelisme polític entre emissores de ràdio i partits polítics, d’acord amb Almiron (2018: 49 i seg.).\n«En general, la recerca sobre aquest període mostra una hostilitat creixent de la premsa d’orientació conservadora que s’alinea amb l’agudització del to de de la política de la dreta» (Almiron, 2018: 49). Tot i això, la mateixa autora remarca que al principi del període es detectava «respecte i fins i tot un suport moderat per al moviment proindependència […] en […] El País, de Madrid, i El Periódico i La Vanguardia, de Barcelona. Amb tot, aquesta posició seria progressivament abandonada per tots tres periòdics». De fet, aquí s’apunta que, si més no per a aquests tres periòdics, entre el 2006 i el 2013 decau el pes de l’eix social, creix el de l’eix identitari i perd importància la dimensió dins/fora.\nEl tercer període, o segona fase del «procés», va des del 2014 fins al 2018 —data en què es publica el treball. D’acord amb Almiron (2018:50), la poca recerca d’aquest període mostra «l’escalada en el temps d’hostilitat dels diaris de dreta i que d’altres, com El País, que s’havien posicionat amb ambigüitat comencen a seguir aquesta tendència», de manera que «a final del 2017 no hi havia cap mitjà estatal amb una posició no hostil cap al moviment proindependència».\nDe manera molt sintètica, a partir de la revisió de la literatura, identifica (2018: 53) dins d’aquest grup els diaris estatals —El País, El Mundo, ABC, La Razón—, cadenes de ràdio —«almenys COPE»—, les dues grans cadenes privades de televisió en obert (Antena 3 i Telecinco) i el diari El Periódico. Especifica que tant aquest diari com La Vanguardia passen de donar suport al dret —dels catalans— a decidir a una posició ambigua i ambivalent i, finalment, a l’antagonisme contra el moviment proindependència. Almiron assenyala que es necessita més recerca, però apunta com a clau d’interpretació que aquests dos diaris catalans s’han desplaçat cap al centre i centredreta de l’espectre quant a arguments i narratives sobre l’independentisme català.\nEn relació amb l’àmbit digital, Almiron (2018: 53) constata que existeix un paral·lelisme polític esbiaixat cap a la dreta: amb un ventall de premsa nadiua digital d’extrema dreta, que en termes de finançament, usuaris i visites no té equivalents en els llocs web d’esquerres (Almiron, 2006; Pineda i Almiron, 2013). Quant als lloc web catalans proindependència en constata el creixement i la consolidació.\nPer a l’autora (2018: 50), a causa del llegat del franquisme, els mitjans de comunicació de referència «no aborden la possibilitat d’un dèficit democràtic a Espanya. En conseqüència, neguen l’acció política dels catalans i el caràcter emancipador del moviment proindependència. En aquest sentit, la cobertura conté una narrativa unificada que culpa els polítics catalans […], el sistema escolar de Catalunya […] i els mitjans públics catalans […] de manipular i adoctrinar milions de persones».\nPer la seva banda, Gili (2017: 31-37), en la revisió de la literatura disponible sobre el procés català que fa en la seva tesi doctoral identifica també entre les característiques la «polarització del conflicte i minimització del rol dels ciutadans», juntament amb la no contextualització.\nEn resum, constatem que del conjunt d’estudis que s’han ocupat de l’anàlisi de la obertura mediàtica del conflicte n’emergeix la conclusió provisional següent: el sistema mediàtic català partia d’una situació de pluralisme polaritzat, però que es podia considerar «internament equilibrat» (Zallo), en el sentit que els mitjans catalans —grosso modo— aportaven posicions no presents en els mitjans espanyols. Al llarg d’aquests anys, s’ha produït una polarització creixent, i el reforçament —en termes d’eix nacional— d’una posició per part dels mitjans espanyols, a la qual en major o menor grau s’incorporen alguns mitjans catalans. Al model de pluralisme polaritzat, s’hi afegeix una polarització asimètrica (Gifreu).\n Sobre l’estudi de la gènesi del procés català des del punt de vista comunicatiu, vegeu Aira (2008), que se centra en l’anàlisi de la cobertura mediàtica del procés de negociació de l’Estatut, i l’obra editada per Castelló el 2012.\n No es prenen en consideració aquí els estudis que no analitzen mitjans de Catalunya, com el de Castelló (2015), que n’estudia la cobertura en cinquanta-vuit telenotícies de cinc televisions públiques autonòmiques, excloent Catalunya i l’estatal RTVE; o el de Pont-Sorribes, Perales-García, i Mauri de los Ríos (2018), que se centra en la premsa internacional. També queden fora de l’abast d’aquest text els estudis comparatius, com ara entre Catalunya i Escòcia. Per a un repàs sobre la dimensió internacional, vegeu Moragas-Fernández i Capdevila (2019: 278-279).\n Amb l’expressió «cicle excepcional del procés», Gifreu (2018) és un dels primers autors a apuntar el 2017 com un nou punt d’inflexió, que succeiria els del 2010 i 2012.\n5 Les xarxes socials\nLa recerca dedicada a l’anàlisi de les xarxes socials en relació amb l’anomenat procés català és més tardana, en comparació amb la centrada en els media, però ha estat un àmbit al qual s’ha dedicat molta atenció. D’acord amb Moragas-Fernández i Montagut (2019: 276), les primeres publicacions són del 2014. Ja en aquella data Kathryn Crameri (2014: 27) afirmava que «sense les xarxes socials i Internet, el moviment català d’independència possiblement no hauria pogut progressar tant en un espai tan curt de temps».\nEn tot cas, Moragas-Fernández i Montagut (2019: 276) argumenten que la recerca és abundant, tenen Twitter com a objecte d’estudi altament prioritzat i han posat atenció especial en la polarització. Els resultats disponibles validen relativament aquesta polarització o, dit en altres paraules, la recerca empírica la valida en determinats casos. Així, en concret i entre d’altres, es valida:\n— una «polarització elevada» en les xarxes de retuits en els debats a l’entorn de les eleccions de 2012 i 2015 i durant el 9-N (Di Bonito i Guerrero-Solé, 2014; Guerrero-Solé, 2017);\n— la divisió «entre els líders d’influència» —o «perfils que sobresurten en les diferents comunitats» (Moragas-Fernández i Montagut, 2019: 277)— en el debat 2.0 sobre l’anunci de la Llei del referèndum (Moragas-Fernández, Grau-Masot i Capdevila, 2019).\nMíriam Hatibi (2019), en una contribució específica a aquest treball, valida també la polarització fent referència a un estudi dut a terme per la consultora Sibilare —on treballa— sobre les converses a Twitter l’1 d’octubre del 2017, en què es va detectar que «les comunitats aïllades mantenien converses entre elles però no interactuaven les unes amb les altres, o no ho feien gaire. Això es traduïa en una polarització constant del debat a les xarxes socials, fomentant que grups petits interactuessin molt entre ells, actuant de manera cohesionada a nivell intern, però completament aïllats de la resta i per tant amb una fragmentació clara si la visió és més global».\nAl costat d’aquestes evidències, però, la polarització es matisa. Marc Esteve del Valle i Rosa Borge-Bravo, en l’estudi de la influència potencial de les xarxes dels diputats del Parlament de Catalunya, constaten que existeix polarització, però que les evidències recollides mostren que varia en funció de les capes d’interacció. Tal com sintetitzen Moragas-Fernández i Montagut (2019: 277), «la xarxa de relació —mesurada a partir dels seguidors d’un diputat que formen part d’altres partits polítics— és la més polaritzada, mentre que les interaccions entre partits es veuen incrementades en la xarxa de retuit i de menció».\nEn un altre text, les mateixes autores (Montagut i Fernández-Moragas, 2019: 295-296) argumenten de manera més precisa la seva visió sobre la polarització:\n— es dibuixa «una esfera pública polaritzada, en línia amb la literatura que considera que la configuració de la discussió a l’entorn 2.0 es duu a terme a partir de comunitats homogènies que es transformen en cambres d’eco», tot i que\n— falta recerca específica sobre la «xarxa de mencions, aquella en què realment els usuaris s’interpel·len», i\n— el debat sobre el procés, sobretot a partir de l’1 d’octubre, «ha permès observar la proliferació de perfils que es troben al marge de les grans comunitats liderades per proindependentistes o prounionistes, i que s’estructuren en comunitats alternatives que, ocasionalment, actuen com a ponts entre comunitats».\nTambé en la línia de la polarització, Anderson (2019: 204), que estudia monogràficament l’ús de les xarxes socials per part de dues organitzacions independentistes —Feministes per la Independència i Òmnium Cultural—, conclou que cal més recerca «centrada específicament en la polarització creixent de la política catalana, i com és desenvolupada i facilitada per les xarxes socials».\nEn resum, l’estudi de la recerca sobre el rol de les xarxes socials permet concloure que hi ha polarització, però encara fa falta avançar per a identificar millor en quines condicions, o en quines «capes d’interacció» i com afecta. Així mateix, la revisió de la literatura disponible també afirma que les xarxes socials en general i Twitter en particular han donat lloc a perfils de veus noves en el debat públic, tot apuntant cap a formes d’interacció cívica.\nFont: CEO, Baròmetre de l’Opinió Pública, 3a onada, 2018.


Comunicat del Patronat del Casal Loiola | Casal Loiola\nComunicat del Patronat del Casal Loiola\nBenvolguda Comunitat del Casal Loiola,\nEn el context sanitari actual, des del Patronat del Casal Loiola s’ha estudiat la viabilitat de reprendre l’activitat. S’ha comptat amb l’assessorament de membres del Casal que es dediquen professionalment a l’àmbit sanitari.\nCom a previ a l’anàlisi, la comissió creada ha tingut en compte tres aspectes:\nVetllar per la seguretat i salut de tots els membres del Casal des dels més petits fins els nostres germans de la Congregació.\nComplir de manera estricta la normativa vigent en quan a mesures d’higiene i de relació entre les persones.\nEl criteri de màxima prudència i posició conservadora per evitar riscos i tenir control de la situació en tot moment.\nEn l’anàlisi del context s’ha observat que la naturalesa de l’activitat del Casal comporta la barreja de moltes persones de procedències, edats i contextos socio-laborals diversos. Aquest punt pren una rellevància important en la presa de decisions d’acord amb les recomanacions sanitàries actuals.\nAixí doncs, per als propers mesos de juny, juliol i agost i fins a mitjans de setembre, el Patronat ha acordat que:\nEl Casal romandrà tancat.\nLes persones que per causa justificada necessitin entrar al Casal, hauran de fer una petició per escrit al correu de Coordinació (coordinacio@casalloiola.org). Es retornarà per escrit la decisió d’entrada o no al Casal.\nLes persones que accedeixin al Casal hauran de signar una declaració de responsabilitats i seguir les indicacions establertes per a la correcta circulació dins el Casal.\nLes Eucaristies comunitàries no es podran celebrar al Casal, però aquells grups o comunitats que ho desitgin es poden posar en contacte amb el seu consiliari ja que Casp pot acollir fins a 100 persones per a les celebracions eucarístiques.\nL’activitat normalitzada al Casal no es podrà reprendre fins més endavant. Serà al mes de Setembre on es podran reprendre algunes activitats, però sempre seran de forma esglaonada.\nS’acorda una nova anàlisi de la situació abans de la primera quinzena de setembre, en consonància amb les directrius sanitàries del moment..\nAgraïm per endavant i en tot moment les mostres de comprensió de tots vosaltres i esperem que entengueu que el Casal és una aposta per la VIDA en majúscules i perquè això sigui possible, ara es temps de prudència, restriccions i seguretat al màxim.\nPreguem al Senyor perquè aquest temps d’espera se’ns faci curt i en un futur molt pròxim ens podem retrobar de nou a casa nostra.\nPatronat del Casal Loiola


Veïnats lamenten que la intervenció de Nuredduna «desplaçarà als seus residents cap a altres zones més barates»\n19 abril 2021 02:05\nLa plataforma 'Pere Garau, molt més que Nuredduna' ha advertit aquest dimecres que les intervencions urbanístiques previstes en aquest barri generaran un efecte gentrificador que «desplaçarà als seus residents cap a altres zones més barates».\nSegons ha explicat aquest moviment, les «fortes» inversions públiques o privades concentrades en un punt concret d'un barri provoquen un desequilibri en el seu entorn, perquè «el capital acudeix on creu que té possibilitats de negoci».\nPer aquest motiu, diu la plataforma, aquestes intervencions incrementarien l'adquisició d'habitatges i locals en aquest barri, que després es llogarien per preus més alts. Així, després de l'increment dels preus, una part dels residents que actualment fa vida en Nuredduna es desplaçaria cap a barris més barats, per la qual cosa la població original seria substituïda per una altra amb major poder adquisitiu.\nSegons ha lamentat la plataforma, la repercussió de les intervencions urbanístiques no sols afectaria els preus dels immobles, sinó que, a causa de la perspectiva de negoci, acolliria a més persones «culturalment aliena al lloc».\n«Que un Ajuntament d'esquerres i amb teòrica sensibilitat social, plantegi una inversió de tres milions d'euros, ignorant els efectes perversos, diu molt poc a favor dels seus governants», ha criticat la plataforma.\nEn aquest sentit, ha assenyalat que aquest efecte gentrificador «ja es comença a notar i ha destacat que fa temps que es vénen produint els anuncis d'inversió de Cort», especialment en les zones que es troben més prop del centre de Palma.\nÉs per això que la plataforma ha assegurat que MÉS, Podem i PSOE «estenen el model de centre gentrificat el barri de Pere Garau» i ha demanat que s'ajudi des de cada càrrec polític municipal al consens i al diàleg, per a evitar aquesta intervenció.\n«Ja s'ha activat capital privat promovent habitatges d'alt 'standing' i la transformació en hotel de l'edifici situat en la plaça de les Columnes, que fa cantonada amb Nuredduna, com ho anuncien les webs d'immobles», ha lamentat.\nEn aquest sentit, ha assegurat que, després d'aquestes inversions de capital privat, «vendran unes altres». «En la substitució de la població, succeeix la substitució dels edificis característics de la zona, es perd història i personalitat», conclouen.


Signat conveni entre la Federació Catalana y Esteban Sporting Good&Equipments - General - Federació Catalana de Voleibol\nAmb aquest conveni la FCVb oferirà als seus clubs afiliats i entitats col·laboradores una sèrie de productes des de la botiga de la pàgina web d’aquesta federació com a cadires arbitrals o pals de voleibol per a les instal·lacions dels clubs. A més, els clubs afiliats a la FCVb podran obtenir un descompte del 10% en altres serveis, gestionats a través de la FCVb i que Esteban Sporting Good&Equipments, S.L. els podrà oferir al comprar material de l’empresa Esteban directament des de la botiga on-line de la FCVb.\nDestacar que l’empresa Esteban Sporting Good&Equipments, S.L ha estat l’encarregada del subministrament tècnic del Campionat del Món de Bàsquet.\nAquest és un nou acord tancat per aquesta federació, després dels ja anunciats amb Wilson o Reprosa, i al que li seguiran altres amb empreses del sector esportiu, amb l’objecte d’oferir un servei més ampli i competitiu des de la Federació Catalana de Voleibol cap a les seves entitats afiliades en relació a l’adquisició de material i serveis esportius.


One-Bedroom Apartment 0 in Gråsten Grasten Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre One-Bedroom Apartment 0 in Gråsten\nAl visitar Grasten, vosté es sentirà com a casa a One-Bedroom Apartment 0 in Gråsten, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Grasten. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, habitació familiar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, nevera, renta vaixelles per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. One-Bedroom Apartment 0 in Gråsten és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Grasten.


Podmaniczky Apartments, Budapest – Preus actualitzats 2019\nOfertes al Podmaniczky Apartments (Apartament), Budapest (Hongria)\nApartament Podmaniczky Apartments\n1065 Budapest, Podmaniczky u. 9., Hongria – Situació excel·lent! Mostra el mapa\nSituació excel·lent! Té un 9,3/10. (Puntuació a partir de 401 comentaris)\nL'han puntuada els nostres clients després d'allotjar-se al Podmaniczky Apartments.\nAssegura't un bon preu al Podmaniczky Apartments - els clients que s'hi han allotjat fa poc li han posat un 8,9.\nPodmaniczky Apartments treballa amb Booking.com des del 3 de juny de 2014.\nL'han desat a 1659 llistes\nQuan vols allotjar-te a Podmaniczky Apartments?\nS'acaben de reservar a Budapest S'acaben de reservar 16 allotjaments com Podmaniczky Apartments en els últims 15 minuts al nostre web\nInstal·lacions de Podmaniczky Apartments Bones instal·lacions! Puntuació: 8,4\nLlegeix-ho Podmaniczky Apartments accepta peticions especials, que pots escriure al pas següent.\nEl Podmaniczky Apartments accepta aquestes targetes i es reserva el dret de fer una retenció temporal a la teva targeta abans de l'arribada.\nCal que informeu Podmaniczky Apartments de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.\nTots els enquestats Famílies (21) Parelles (239) Grups d'amics (9) Persones que viatgen soles (75) Persones en viatge de negocis (28)\nTotes les puntuacions Fantàstic: 9+ (238) Força bé: 7 – 9 (136) Bé: 5 – 7 (18) Malament: 3 – 5 (7) Molt malament: 1 – 3 (1)\nAra hi ha 854 persones buscant allotjament a Budapest\nCom arribar al Podmaniczky Apartments des de Aeroport internacional de Budapest Ferenc Liszt\nAeroport internacional de Budapest Ferenc Liszt (BUD) 17,5 km


L'alcalde de l'Escala defensa el tancament de Sant Martí pel casament del magnat nord-americà perquè 'promociona' el poble\nVíctor Puga assegura que es tracta d'un procediment habitual similar al del rodatge d'una pel·lícula i afirma que ha tingut transcendència internacional.\nL'Escala .- L'alcalde de l'Escala (Alt Empordà), Víctor Puga, defensa el tancament del nucli de Sant Martí d'Empúries aquest divendres pel casament del magnat nord-americà i assegura que l'esdeveniment ha servit per "promocionar" el municipi. Puga afirma que el procediment que es va fer servir és similar al que s'aplica en d'altres esdeveniments com ara el rodatge d'una pel·lícula i que els seus promotors van pactar amb els negocis afectats les compensacions. A més, ha dit, van abonar a l'Ajuntament uns 10.000 euros en concepte de taxes per ocupació de la via pública i de reforç de seguretat. El batlle diu que l'enllaç ha aparegut a premsa de tot el món i que els convidats (gent d'alt poder adquisitiu) van allotjar-se a la zona. "A la badia s'hi va fondejar un dels velers més grans del món i el Molí de l'Escala es va encarregar d'elaborar el càtering", ha remarcat.\nPuga ha respost aquest dilluns a les crítiques rebudes pel tancament aquest divendres del nucli de Sant Martí d'Empúries per la celebració de la festa prèvia al casament d'un magnat nord-americà, germà del propietari de Tesla. L'alcalde assegura que l'esdeveniment ha servit per promocionar el municipi i ha portat el seu nom a diaris d'arreu del món.\nEl batlle ha explicat que l'empresa que organitzava l'enllaç va ser qui es va posar en contacte amb els negocis de la zona i va pactar amb ells les indemnitzacions per aturar durant unes hores les seves activitats. També va abonar a l'Ajuntament, tal i com estableixen les ordenances municipals, uns 10.000 euros en concepte de taxes d'ocupació de la via pública i pel reforç de vigilància al qual es va haver de fer front.\nPer Puga, el casament ha propiciat que mitjans de diferents països s'hi hagin posat en contacte per fer-ne el seguiment. Però no només això. "El veler més gran del món va fondejar aquí, el Molí de l'Escala els va fer el càtering i moltes hotels del nucli antic van donar allotjament a convidats", ha dit.\nL'alcalde ha tret volgut treure importància al tancament de l'espai i ha recordat que es tracta d'un procediment habitual similar al que es produeix quan una empresa hi contacta per rodar un anunci. "Va estar tancat des de la una del migdia fins al vespre, no és res fora del que es considera normal", ha insistit.\nLa situació, però, va provocar malestar entre els turistes que divendres s'havien desplaçat al municipi per a visitar la zona i entre alguns petits comerciants de Sant Martí. El dissabte, els vigilants de seguretat van desaparèixer i els turistes van poder tornar a circular lliurement pel conjunt històric. Els actes es van desplaçar aleshores a les ruïnes d'Empúries, on es va celebrar l'enllaç, que va tancar excepcionalment a les cinc de la tarda. Entre els convidats, hi havia Will Smith, Gwyneth Paltrow o Salma Hayek. A la lllista, però, també hi figurava l'expresident dels Estats Units Barack Obama.


Audiovisuals – Jordi Prats Ollé\nVideo de felicitació nadalenca de 2017. Cinema 4D, After Effects i un toc d’Illustrator pels abets del fons. La pista musical és un tema cc de Mark Bodino. Bones Festes – 2017 from Jordi Prats Ollé on Vimeo. I algunes imatges del Making Of, l’animació de les cintes que formen les lletres al Cinema i […]\nArxivat com a: 3D, Audiovisuals, Destacades / portada, Motion graphics Etiquetat com a: 2017, After Effects, autopromoció, Bones Festes, Cinema 4D, Video\nDesert de boles… i Gill Sans\nUn nou vídeo fet amb Cinema 4D i After Effects, dins de la sèrie dedicada a tipos famoses. Aquest cop, la tipo elegida es la Gill Sans, dissenyada el 1927 per Eric Gill. En realitat, aquest cop, les lletres tenen menys protagonisme que en els casos anteriors. Em sembla que m’he deixat portar més pel […]\nArxivat com a: 3D, Audiovisuals, Disseny gràfic, Motion graphics Etiquetat com a: After Effects, boles, Cinema 4D, dinàmiques, serie 3D tipografia, Video\nLletres en 3D: Futura\nUna altra entrada de la sèrie de vídeos i imatges 3D dedicades a tipos clàssiques. Aquest cop es tracta de la Futura, dibuixada el 1927 per Paul Renner. Com en els anteriors casos, fet amb Cinema 4D i After effects, però aquí em venia de gust canviar una mica d’estil, i com que el nom […]\nArxivat com a: 3D, Audiovisuals, Destacades / portada, Disseny gràfic, Motion graphics Etiquetat com a: After Effects, Cinema 4D, serie 3D tipografia, Video\nLletres en 3D: Bodoni\nSeguint la sèrie de pràctiques de Cinema 4D amb motius tipogràfics, avui penjo un vídeo. És una variant una mica més ambiciosa de l’entrada anterior. Aquest cop, la tipo homenatjada es la Bodoni, que pren el nom del seu creador, Giambattista Bodoni, un tipògraf italià del S.XVIII. L’estil d’il.luminació es similar al de l’altra pràctica, […]\nArxivat com a: 3D, Audiovisuals, Destacades / portada, Disseny gràfic, Motion graphics Etiquetat com a: Cinema 4D, serie 3D tipografia, Video\nvideo, “motion graphics” i una mica de 3D…\nArxivat com a: Audiovisuals


El Freu, el pas de can Morro, el Picot I el pas d’Honor\nPer arribar al Picot s’ha de travessar una espessa vegetació d’arboceres i altres arbustos, però recordau que no es permet tallar branques\n10 min. Palma 17/08/2018 23:04\n651x366 El Freu, el pas de can Morro, el Picot I el pas d’Honor El Freu, el pas de can Morro, el Picot I el pas d’Honor\nAquesta és una ruta per la zona més occidental de la Comuna de Bunyola. Una part recorre l’exterior del bosc comunal, i ho fa per terres de la gran possessió d’Honor i de Can Morro. De fet, entram a la Comuna des del Freu, pel pas de Can Morro i en sortim pel pas d’Honor, i de passada ens acostam al Picot, uns penyals gairebé inaccessibles, per dos motius: un, per les seves parets verticals, i l’altre, per la frondosa vegetació que els envolta. Des d’Alaró, creuam el bucòlic llogaret d’Orient i deixam el cotxe a l’alzinar, entre el Pujol i Son Perot, al km 8,5 de la carretera PM 210, Alaró-Bunyola. En aquest punt quilomètric arranca el camí del Freu, que va a Santa Maria. És el camí vell d’Orient a Santa Maria (WP-01) (432 m). Començam a caminar a les 8.39 h, botam i passam al costat d’una construcció agrícola. El camp visual s’obre a la nostra esquerra i contemplam la bella vall d’Orient, amb els camps d’en Llinàs (antigament anomenats horts de Lluc), el bosc de Son Palou, el pas de na Maria, el putxet de Son Vidal i la serra d’Alfàbia, que tenim a l’esquerra i darrere. No feim cas a alguns ramals, seguim els pals indicadors i avançam per un camí encaixonat entre parets seques, ple de pedres soltes per terra.\nFont de les Tres Piques\nEns surt a camí, a la dreta, la font de les Tres Piques, ben seca en aquesta ocasió. A la sortida hi ha una pica. Permetia regar 0,5 ha, organitzades en tres terrasses rectangulars. Al capdamunt, dos safareigs adossats permeten acumular l’aigua. Uns metres més avall trobam la font del Freu, que aquest dia treia un filet d’aigua imperceptible, però que omplia la bassa interior, cosa que aprofitaven alguns granots (WP-02) (415 m). A poca distància de la font trobam les runes de les cases del Freu, amb el portal tapiat (WP-03) (414 m). Desfeim unes passes per agafar el camí de Can Morro (WP-04), i hi arribam en uns minuts. Tan sols queda el buc de les antigues i ruïnoses cases; com les del Freu (WP-05) (426 m). Poca cosa sabem d’aquesta possessió, la GEM situa aquesta propietat rústica entre les Clavegueres, el puig de Reig (611 m), la vall d’Orient i el Freu. Feim la volta a la casa i continuam la ruta per la part de darrere. Avançam per una zona marjada -on ara arrelen pins i alzines-, la qual presenta una bona pendent. Caminam per la zona de les Clavegueres. Passam una paret mitgera per un portell. Hi trobam fites i punts de pintura. Deixam a la dreta un senderó també fitat, per on baixarem al capvespre i tancarem el cercle (WP-06) (490 m).\nEl pas de can Morro\nPujam amb tendència a girar a l’esquerra, cap a uns penyals, on veurem una possible pujada per aquest relleu rocós, que anomenarem pas de Can Morro (WP-07) (548 m). El pas és una estreta rampa que superam sense problemes. A la part final, un arbre caigut ens farà estirar les cames, després hi ha un petit graó. Quan hem superat el pas veim una paret seca amb un botador. Segurament, els límits de Can Morro, o la separació de la zona marjada i la muntanya. Avançam pel coster abrupte del barranc de Coanegra. A l’altra banda apareix la mola de Lluc (627 m). A la nostra esquena tenim el vertiginós coster de les Covasses. Tres coves de molta presència , que formen grans arcades naturals d’arcs carpanells i que serveixen de refugi als coloms salvatges. Així arribam al camí de carro de la Comuna de Bunyola, que ve de la coma Negrina i travessa el comellar del Cocó Peguer (o comellar de les Clavegueres). Assolim el camí just on finalitza, al comellar de les Covasses (WP-8) (527 m). A un costat s’hi situa una barraca i una petita bassa. Si seguíssim comellar amunt, arribaríem al coll del Picot, que és el nostre objectiu, però anirem a voltar un poc. Una clariana del frondós bosc comunal ens deixa copsar alguns indrets propers, cap a l’est. Veim la zona de la Comuneta i el comellar de la Comuneta, que puja cap al pas de l’Estaló. A l’esquerra, a uns metres del marge del camí, veim una creu de ferro i una petita làpida de recordatori, amb la següent inscripció: “Jordi Quetglas Nadal / 8-11-1973 / Esposa, hijos y familia no te / olvidaran”. Falta confirmar-ho, però creim que es tracta d’una persona que va morir d’un atac de cor mentre cercava esclata-sangs (WP-09) (509 m). Cisterneta d’en Gil. A uns 600 metres de la creu, a la dreta del camí, surt un tirany que han netejat i que du a la cisterneta d’en Gil (WP-10) (536 m). Es tracta d’un avenc natural al qual feren un coll o portal de pedres, situat al tàlveg d’un xaragall. Segurament rep el nom del seu constructor. Ben davant la cisterneta d’en Gil, però a l’altra part del camí, se situa el petit refugi del Garriguer (WP-11). Arribam a una bifurcació de camins (WP-12) (625 m). Si seguíssim recte podríem arribar al centre neuràlgic de la Comuna, a Cas Garriguer, circumdant el puig de les Cristes (o Crestes) (722 m), i a molts d’altres llocs amb diversos trencalls. En aquesta ocasió giram a la dreta. Hem guanyat altitud gradualment. Aquesta ruta no té grans desnivells, tan sols assolim el 455 m de pujada acumulada, per tant és ideal per fer-se en temps de calor. Arribam a una esplanada on hi ha un dipòsit d’aigua i unes bones vistes. Aquí hi torna a haver una nova bifurcació que també ens duria a Cal Garriguer. Ara caminam per un camí bastant més antic del que dúiem. El ferm és molt més irregular i el marge de sosteniment, en alguns punts, necessita mà de mestre. La vegetació és la típica d’aquests boscos: pins, mates i les abundoses arboceres, majoritàriament. A la nostra dreta tenim un bon fondal. El coster s’estimba cap a l’obac comellar del Cocó Peguer, per on hem passat fa una estona, allà on hem deixat el petit refugi. El camí, que fins ara era de carro, ara és de ferradura. Anam baixant i ens topam amb un rotlo de sitja, un dels pocs que hem vist (WP-13) (668 m). “Els carboners desenvolupaven la seva tasca al bosc, de manera orientativa, des de Sant Josep (19 de març) fins al dia de Sant Mateu (21 de setembre) patró de Bunyola. Així, es pretenia evitar els dies de més fred i pluja a la muntanya. Les zones de ranxo s’anaven alternant en períodes de set anys, fet que permetia la regeneració de la zona des del punt de vista forestal. Aquesta activitat es va dur a terme fins a mitjan segle X”. La Comuna de Bunyola és un dels boscos comunals que encara resten a Mallorca. Ja a l’any 1856, a la llei de desamortització [llei Aranzadi], apareix aquest bosc com a propietat de la corporació comunal de Bunyola, els recursos del qual eren aprofitats pels veïns del municipi.\nColl del Picot\nAra la baixada és forta, passam pel costat d’uns roquissers, on hi ha alguns petits covals utilitzats en el seu temps pels carboners del rotlo que hem vist abans. Una nova cruïlla ens fa decidir per on volem anar (WP-14) (649 m). Per avall tornaríem al punt on hem agafat el primer camí de la Comuna en el (WP-08). És el camí que recorre el comellar de les Covasses. Per tant, continuam pel de l’esquerra, que puja al coll del Picot. L’exuberant vegetació no ens deixa copsar bé els puntals del Picot, el punt més alt dels quals se situa als 728 m d’altitud. Passam pel portell d’una paret que deu ser la partió entre la Comuna i Honor, i assolim el coll del Picot (671 m). Des d’aquí intentam arribar als pitons de roca que coronen la muntanya, el Picot. No sé si va ser bona idea, ja que vàrem haver de travessar una espessa selva d’arboceres i alzines. Aconsell dur alguna eina que talli si hom vol arribar-hi. Només són uns 500 m d’anar i 500 de tornar, però es converteixen en un martiri, i més per als qui duim calçons curts. Després de moltes rapinyades arribam a un dels picots, el més petit (717 m). Entre aquest i un penyal, fa una estreta collada per on podem guaitar a la vall d’Orient. Aquest penyal es pot pujar per la banda sud-est, no amb poques dificultats, segons els companys Rafi i Joaquín, ja que ells sí que pujaren a aquest bastió. Vorejam el primer picot i anam a veure l’altre. L’abandonament de la zona és total, hi ha arbres caiguts, pedres que s’han estimbat del picot i una vegetació que va a la seva. El picot més alt (WP-15) (728 m) presenta unes parets molt llises. La que veim que presenta alguna possibilitat de pujar-hi és la que mira a nord-est. Desfeim les passes per l’arbreda i ens plantam novament al coll del Picot (671 m), des d’on dominam una bona part de la serra d’Alfàbia (1069 m) i la vall d’Honor -possessió del terme de Bunyola, situada entre Son Creus, la Mola, el puig de Reig i el Picó. Era dedicada a olivars i conreu de cereals amb una guarda de 400 ovelles. S’hi bastí un aljub d’oli de 400 trullades de capacitat. L’erosió dels costers fou evitada amb l’aixecament de 120 marges.\nEl pas d’Honor\nEns disposam a baixar de la muntanya comunal pel pas d’Honor. Tot i que l’assenyalam (WP-16), no té un punt identificatiu ja que és tot el camí que baixa fent llargues llaçades cap a les cases d’Honor. Alguns mapes situen el pas d’Honor entre el penyal d’Honor i el Picó, però gent de la possessió el situa en aquest camí. Per l’amplada ens fa pensar en un camí de ferradura; són les mosses de les rodes dels carros les que certifiquen que es tracta d’un camí de carro. La vegetació va guanyant terreny i estreny el pas. Deixam el camí del pas d’Honor que baixa directament al coll d’Honor, a la carretera de Bunyola a Orient, i prenem una desviació a la dreta cap a Can Morro (WP-17) (597 m). Tenim la imatge del Picot mentre recorrem la falda per la vessant nord. La passa és còmoda, planera i per un bon camí. Deixam un altre ramal que també surt al coll d’Honor i seguim per la dreta (WP-18) (559 m). Després de dinar a l’ombra fresca de les alzines, reprenem la marxa. Un botador ens permet entrar fàcilment a la zona marjada que hem creuat al dematí. Si seguim les fites que assenyalen el tirany ben fresat, arribarem a Can Morro i al camí del Freu, el camí vell de Santa Maria a Orient. Després, només caldrà recórrer aquest curt tram per arribar al cotxe, cosa que feim a les 15.22 h. Aquest recorregut només és orientatiu per a l’excursió, no vol dir que en alguns trams de la ruta no hi hagi millors passes per fer.


De aquí y de allá: Els ineptes – Vinaròs News\nDE AQUÍ Y DE ALLÁPENSAMENTSVINARÒS MAIL 21 novembre, 2021 Vinaròs News\nde aquí y de allá50 Manuel Milián42 pensaments654\nMANUEL MILIÁN Jean d’Ormesson va estampar en el seu dia una paraula definitòria i definitiva: la ineptocràcia. A cap dels pensadors clàssics, que tant...\nJean d’Ormesson va estampar en el seu dia una paraula definitòria i definitiva: la ineptocràcia. A cap dels pensadors clàssics, que tant sabien i analitzaven els sistemes de govern, no se li haguera acudit mai aquest vocable, ni tan sols en el terreny de la hipòtesi. Democràcia, autocràcia, aristocràcia, monarquia, dictadura… fins i tot els cives de la República de Roma varen crear el duopoli de dictadors, a fi i efecte que entre tots dos es fessin limitacions de poder, i s’autocontrolessin les decisions. Però això d’avui no és ja l’aurea mediocritas; és senzillament la nul·la incompetència, l’oportunisme dels inútils, l’ambició coronada dels ineptes. “Donaria tot el que sé per la meitat del que ignoro”, deia Descartes. Aquests polítics guerrers de la ignorància es creuen més savis que el filòsof francès. Pot sorgir de la ignorància la capacitat? Diàriament em flagel·lo amb aquesta qüestió. Seré jo l’imbècil que no endevino a comprendre la saviesa de la seva estultícia? Existeix aptitud per al raonament en una ciutadania embrutida pel panem et circenses (pa i diversió), que no sap veure la naturalesa dels nostres mals i deficiències col·lectives? És que potser no hi ha prou exemples en la història que demostren que quan un poble perd la moral, la identitat i la raó de ser acaba per sucumbir?\nSón moltes, i greus, les qüestions que al meu parer resulten alienes a la nostra societat malaltissa, mancada de valors i sobrada d’hedonisme. El que no és lògic no pot ser veritat, ja que la veritat sol ser lògica per la seva pròpia naturalesa. I, avui, els que són irremeiablement ignorants gestors del que és públic han condemnat Espanya –i bona part d’Occident– a prescindir de filosofies, és a dir de la raó, de l’anàlisi empírica i de l’objectivitat. Tot és de la manera en què ho veig… com els antics sofistes de la Grècia clàssica, que definien les coses segons la seva subjectiva percepció: “L’home és la mesura de totes les coses”, hi afegien els cínics que formaven part de la denominada “secta del gos”.\nAquells filòsofs sobrevaloraven la subjectivitat, igual que en els nostres temps, tot el que no sigui subjectivament perceptible o no és o no existeix. És a dir, la realitat en si mateixa, les lleis de la naturalesa –que eren el fonament de l’ètica del gran Sèneca–, la percepció racional de les coses i de la fenomenologia social segons els sentit comú –seny al Criteri de Balmes– etc. queden al marge de la necessària i imperativa exigència de fer les tasques al servei de la comunitat. Les ideologies sacralitzades sovint fan un segrest de la raó, en la mesura que imposen els dogmes, com una metàstasi de la seva absoluta finalitat. Determinisme irracional pur i dur, com bé ha demostrat la plasmació del marxisme en la seva versió comunista, d’acord amb la interpretació soviètica, o en la demencial plasmació de l’ignorant Hugo Chávez, o del fanàtic Fidel Castro.\nLa perversió de la seva maldat prové de la falta d’escrúpols en la metodologia: la mentida com a instrument de manipulació dels pobles. Si neci és Maduro a Veneçuela, no ho és menys el fantasma de Pedro Sánchez, on el seu paroxisme de la mentida fa empetitir el mestre Lenin i la plèiade de desinformadors que ens inunden de fake news. Les ideologies comporten els seus propis dogmes, tot i que el pitjor d’elles mateixes sigui, justament, aquesta implacable imposició de judicis que detesta el dret i el deure de pensar.\nLes coses també van per mal camí a Catalunya, on la ineptocràcia ha aconseguit arribar a les més altes categories del presbiteri polític. El desenfocament òptic és tan torbador com inquietant; és el precipici al qual ens condueixen un desgavellat Pedro Sánchez i el seu govern d’ignorants, en expressió de la didàctica de gènere. Una altra barbaritat per la gramàtica de l’Acadèmia. Els ineptes edifiquen edificis sense fonaments; imposen voluntarismes com a axioma i destrueixen la realitat des de la mentida, subjuguen els dèbils sota la fal·làcia de “l’alliberament”; creen fantasies sobre els pressupostos des de la negació de la crisi econòmica i de les finances fiscals…\nCap a on ens portaran aquests pròcers de la ineptocràcia? Seran capaços de crear un nou ordre, quan no són aptes per preservar els valors i categories de l’anterior? Confesso la meva absoluta perplexitat i m’ajusto al dogma que el govern ha d’estar en mans dels millors, puig –com deia Aristòtil– la virtut ciutadana i la virtut moral s’han de conjugar en el grau més alt. D’altra forma, com sentencia Ciceró: “Errar és humà, però tan sols els necis perseveren en l’error.”


Bai de Feis és una associació cultural nascuda arran del carnaval, però que de seguida va decidir que volia fer quelcom més que preparar aquesta festivitat. Llavors es va iniciar en el món del futbolí, organitzant un torneig que, a dia d’avui, és el més gran de tota Catalunya. Però no va quedar tot aquí, […]\nCom s’inicia el grup de recerca canina? Existeixen dos tipus d’Unitats Canines, les de Bombers, Mossos d’Esquadra i també les Agrupacions de Voluntaris. Estem parlant de fer una labor social per salvar vides, per tant cal formar-se adequadament. El caràcter de voluntari no exclou el concepte de professionalisme. Tot comença quan coincidim en un Postgrau […]\nFiled Under: Projectes, Projectes socials, Sin categoría\nAl Febrer d’aquest present any, vàrem participar en la campanya de suport al judici a la MAT. Durant aquells dies, l’assemblea No a la MAT Girona i Poble Rebel, va organitzar una xerrada d’en Josep Pàmies a Verges. En Sergi Saus, un dels companys de l’assemblea, va programar una visita d’en Josep a Alchimia abans […]\nFiled Under: Projectes, Projectes culturals, Sin categoría\nLa sexualitat esdevé una part important de la salut física i mental de qualsevol persona. No hi ha una sexualitat específica de les persones amb diversitat intel·lectual(DI) ja que la capacitat sexual i afectiva no és substancialment diferent, però sí que ho és la mirada social que se’n fa sovint. Actualment un bon nombre de […]\nEl dolor no pot esperar! amb aquest clar missatge es defineix la introducció a la jornada de “Políticas Contra El Dolor” celebrada al CaixaForum de Madrid el passat dilluns 18 de setembre, organitzada pel Observatorio Español de Cannabis Medicinal “OECM”, a la qual vam assistir com a patrocinadors del esdeveniment per donar el nostre […]\nEl món del cànnabis és capaç de generar un munt de coses bones i boniques, això ha quedat més que demostrat. Des del cànnabis medicinal i els seus voluntaris, que treballen per ajudar als usuaris terapèutics, a la sensació de germanor que dóna estar ficat en el sector, on la gent s’intenta ajudar en comptes […]\nLa gran festa de la marihuana a Irun, prop de la frontera francesa. La fira Expogrow va representar una vegada més una de les fires més grans i divertides d’Europa, tant al nivell professional com per als visitants. Aquest any han estat aproximadament 17.000 visitants i més d’1.200 professionals del món de la marihuana els […]\n29 Març 2017 2 Comments\nEl 2 octubre de 2015 va tenir lloc a Madrid l’Assemblea Fundacional de l’Observatori Espanyol de Cànnabis Medicinal (OECM). L’OECM està integrat per professionals de diferents àmbits que treballen en l’estudi, l’observació i la divulgació de les propietats terapèutiques del cànnabis i els seus derivats: investigadors, metges i associacions de pacients amb malalties i […]\nEl 4 de desembre de 2016 es va dur a terme la 1ª Mitja Marató de Figueres, La Mitja. La Mitja és una entitat apolítica sense ànim de lucre anomenada Associació Atlètica Mitja Marató Figueres, formada per un grup de persones d’origen professional divers amb inquietuds per […]\nLa Fundación Daya és una organització sense ànim de lucre, quin objectiu és la investigació i promoció de teràpies alternatives orientades a alleujar el sofriment humà, com també col·laborar i assessorar en el disseny de polítiques públiques que promoguin el benestar físic i espiritual de les persones. Daya en […]


Joves de l'escola andorrana coneixen el Marroc autèntic - El Periòdic d'Andorra\nNotícia d'empresa, Societat\nGairebé un centenar d'alumnes acompanyats pels seus professors van realitzar el viatge de final de curs al país nord-africà, amb la convivència com a protagonista\nAlumnes i professors de l'Escola Andorrana d'Ordino al Marroc. | Janka Tours\nHi ha moltes maneres de viatjar. Hi ha qui busca totes les comoditats sense preocupar-se de res més enllà del que li ensenyin, altres busquen una aventura amb la improvisació com a modus vivendi durant el trajecte, l’experiència inoblidable d’un viatge de final de curs, i hi ha també, qui prova de combinar-ho tot.\nSigui com sigui, sortir a veure món ens permet conèixer altres cultures. Ens permet descobrir altres societats que viuen de manera molt diferent de la nostra, amb costums i tradicions que sovint ens sorprenen. I de fet, d’això es tracta, de sorprendre’ns, de descobrir, de conèixer... que la ment se’ns obri i ens faci més receptius a la integració. Relacionar-nos amb els pobladors d’altres països, visitar i parlar amb els nostres amfitrions ens permet intercanviar cultures, i això, poc o molt, ens fa més savis.\nÉs cert que un cop a lloc, és d’agrair una ajudeta si el destí és totalment desconegut, però sense pressions i obligacions, ja que ens podem trobar aclaparats de tant moviment i informació. En aquest sentit, l’experiència és un grau, i més si estàs especialitzat en el país que t’acollirà. Parlem de Janka Tours, una agència especialitzada en la creació de viatges al Marroc.\nUna iniciativa andorrana-marroquí amb seu a Andorra i delegació al Marroc. El seu objectiu és organitzar viatges privats i personalitzats, amb rutes dissenyades a gust del viatger. Durant tot el trajecte i l’estança, l’equip de Janka Tours manté un seguiment i atenció absolut i constant, assegurant que el viatge sigui un èxit.\nLa idea és fer que el viatge al Marroc sigui un record inesborrable. Aconsegueixen fer realitat el desig d’endinsar-se en el Marroc més autèntic, amb el concepte d’immersió cultural per conèixer a fons el país i sempre, al ritme del viatger. Demostren la passió pel país nord-africà en l’organització de cada viatge, buscant donar noves experiències a qui els confien l’expedició.\nAmb aquesta passió i expectatives, recentment han realitzat un viatge fora del que s’entendria com comú, el viatge de final de curs de segona ensenyança de l’Escola Andorrana d’Ordino. Des del 3 i fins al 7 d’aquest mes de juny, 86 nens i nenes, acompanyats de 6 professors, van participar en un fabulós viatge al Marroc. L’acompanyament es va iniciar des d’Andorra, amb seguiment del viatge i recepció al destí per part de l’equip de Janka Tours, que constava de 7 professionals repartits en 2 guies acreditats i 2 ajudants, 1 fotògraf professional i 2 membres de coordinació de l’empresa.\nNo sol ser habitual fer aquest tipus de viatge si parlem del concepte tradicional sobre aquest fi de cicle acadèmic. Ara bé, l’opció és excel·lent. En aquest cas es tracta d’una experiència per als joves, educativa i cultural. L’objectiu fonamental d’aquest viatge era la convivència, l’experimentació de noves sensacions que comporten un aprenentatge i coneixement sobre altres formes de vida, tot això, sense oblidar la part lúdica de la sortida. S’ha posat èmfasi en les relacions humanes, en la convivència entre els vilatans i els alumnes andorrans, fet que els permet involucrar-se al màxim amb la vida autòctona. Sempre des d’un punt de vista respectuós i col·laboratiu, ha proporcionat als joves andorrans la possibilitat d’apropar-se a una realitat diferent.\nA banda de les visites culturals a autèntics paradisos visuals, on tot ho voldries recollir en la càmera de fotos, s’ha produït un autèntic intercanvi cultural a partir d’activitats realitzades conjuntament amb joves de l’escola de Khamlia, una petita població ubicada al desert de Merzouga. Així, es van organitzar tallers de tatuatges de henna realitzats per nenes de Khamlia i de polseretes per part de les nenes d’Andorra. Alhora, es va disputar un partit amistós de futbol entre els nens de la població i els andorrans.\nA més, conjuntament, es va pintar un mural commemoratiu de la trobada que quedava com a record d’una experiència que els acompanyarà al llarg de la seva vida.\nA Janka Tours, dintre del seu concepte de viatge, no hi falta la part col·laborativa, intentant aportar quelcom més en les seves estades al país àrab. Amb aquesta premissa en ment, en aquesta visita es va fer entrega de material escolar, motxilles, material esportiu, productes d’higiene personal, etc. que els mateixos alumnes de l’Escola Andorrana es van encarregar de recopilar, amb campanyes i iniciatives pròpies, setmanes abans d’emprendre el viatge.\nFinalment, a banda de panoràmiques espectaculars, ciutats màgiques, visites a oasis de pel·lícula i a mercats tradicionals, que quedaran reflectits en fotografies per emmarcar, la intenció de Janka Tours és que els seus viatgers, en aquest cas un grup de joves, col·lectiu que cal educar amb idees integradores, coneguin i apliquin el respecte mutu i la tolerància cap a les diferents formes de vida. No hi ha una millor, totes són diferents.\nAgència de Viatges Especialitzada en Marroc\nConfecció i Organització del Viatge Educatiu de Final de Curs EASEO\nUrb. Borda Rutllan, 38\nAD400 Escàs (La Massana)\ntelèfon 750993 – 325993\n52202 Merzouga (Marroc)


Tu Crees el que Vius | MENTCOS\nTu Crees el que Vius\nLes emocions ni són bones ni dolentes, simplement són necessàries, quan parlem de tenir intel·ligència emocional ens referim a saber identificar les emocions i així actuar segons el resultat que ens faci sentir bé davant la situació que ha desencadenat l’emoció que vivim, sovint i quan disposem de baixa intel·ligència emocional tendim a pensar que el com ens sentim és degut a la situació o persona que tenim en aquell moment. Les emocions són personals i tant sols un mateix te la capacitat i el poder de modificar o aprofitar en benefici propi aquella emoció. La intel·ligència emocional ens ajuda de manera que cada persona s’arriba a conèixer millor i pot detectar les emocions ens els altres. Això ens ajuda a tenir relacions personals ja siguin de parella, familiar o laboralment millors, al saber que sentim també ens ajuda a arribar millor als nostres propòsits.\nPer tenir una bona base per tal de treballar les emocions, és basic conèixer les diferents parts del nostre cervell. Consta de tres parts bàsiques, el cervell reptilià, cervell límbic i el neocòrtex, cada part te la seva funcionalitat, el cervell reptilià s’encarrega dels instints bàsics per sobreviure, actua davant la necessitat de menjar, fugir o el desig sexual per la reproducció, el cervell límbic o emocional és el que s’encarrega de gestionar les emocions, classificar-les i arxivar-les en la memòria emocional, distingint les sis emocions bàsiques:\nFinalment el neocòrtex és la part que només la tenim els humans, les seves funcions bàsiques són el pensar, la imaginació, la creativitat, la parla, l’aprenentatge.\nTots coneixem la dita que davant una situació estressant diem: respira conta fins a deu i respon, el fet d’actuar així davant una situació és simple, tota emoció se’ns genera per una situació externa, al donar temps davant aquella situació fa que el cervell límbic i el neocòrtex tinguin la connexió necessària per reaccionar i així poder gestionar les emocions que sentim en aquell moment, i no actuant des de el record emocional que hi pugui haver darrera la situació.\nAl arxivar les emocions en el límbic fa que moltes vegades actuem des de la inèrcia, el record del subconscient, i creant el repetiment d’emocions no desitjades en nosaltres, prendre consciència i ajudar a la comunicació de les dues parts del nostre cervell faran que puguem gestionar millor la situació i ens permetrà prendre consciencia que el poder de les nostres emocions el tenim nosaltres i no la situació viscuda.\nAquet fet ens ajudarà a canviar situacions externes a nosaltres però des de la base que som nosaltres els primers que hem de fer el pas, pensar i actuar per canviar aquella emoció.\nD’altra banda quan actuem des del límbic, fa que situacions marcades molt profundament en les nostres emocions i sostingudes en el temps, crearan la dependència emocional o segrest emocional. Serem involuntàriament creadors d’una realitat externa simplement per la necessitat creada dins nostre a través del límbic i el desencadenament hormonal que es crea davant l’emoció. Per tant dins la nostra vida, cada cop més es donaran situacions que despertin en nosaltres una emoció concreta, ja sigui tristesa, por, vergonya, o qualsevol altre, si aquetes són negatives faran que la nostra autoestima minvi, i en conseqüència la nostra realitat cada vegada ens serà més difícil de poder gestionar.\nPodem dir que no tant sols tenir una gran intel·ligència emocional ens ajudarà a coneixes millor un mateix i a qui ens envolta, sinó que en el nostre dia a dia tindrem el poder de crear la realitat que realment nosaltres sentim, actuant de forma coherent amb el que realment sentim, elevant la nostra autoestima i motivació.\nLes emocions són úniques per cada individu, el que a una persona pot generar ridícul a una altra li crearà tristesa o qualsevol altre, d’aquí la importància de saber que hi ha en l’interior de cada un, però això només un mateix ho sap.


Les cooperatives escolars de Martorell donen part dels beneficis a entitats socials – La Bústia\nPer Redacció / La Bústia 17 de juny de 2019 a les 7:00 0 848 Visites\nLes cooperatives pertanyen als centres José Echegaray, Mercè Rodoreda, Lola Anglada i El Pontarró\nUns 200 alumnes de 5è de primària de les escoles de Martorell -José Echegaray, Mercè Rodoreda, Lola Anglada i El Pontarró – han lliurat a Càritas, l’associació Catalunya contra el Càncer, World Vision (entitat que ajuda als refugiats amb material escolar) i Martogat els beneficis econòmics obtinguts de la venda dels productes de les seves cooperatives.\nEls alumnes han treballat durant el curs els diferents passos per formar una entitat d’aquesta mena: la constitució, l’elecció del producte, el disseny de la imatge corporativa, la difusió i la comunicació, el finançament, la producció i la venda final. L’aportació de part dels beneficis a projectes d’interès social ha estat l’últim esglaó.\nAquesta tasca s’emmarca dins del projecte “Cultura Emprenedora a l’Escola” (CUEME). Martorell hi participa des del curs 2013-2014 amb l’Escola José Echegaray, el curs 2014-2015 es va incorporar l’Escola Mercè Rodoreda i l’any següent l’Escola Lola Anglada. El darrer curs 2017-18 es va incorporar El Pontarró, primera escola d’educació especial participant en el programa.\nXavier Fonollosa, alcalde de Martorell, ha dit als alumnes que “heu entès molt bé i de manera molt ràpida com funciona l’economia d’empresa, què és un ingrés, una despesa i la diferència amb el resultat.\nL’acte de cloenda es va celebrar al Centre de Promoció Econòmica Molí Fariner el dimecres dia 12, on els alumnes van rebre els diplomes de reconeixement i s’ha fet el lliurament dels imports a les entitats.\nA l’acte també s’ha reconegut als padrins de les cooperatives: Marc Obiols de l’empresa Obisual Media (Escola José Echegaray), Miquel Costa d’Esteban Costa (Mercè Rodoreda), Juan Donati d’Anfina (Escola Lola Anglada), i Clara Prat de l’empresa que porta el seu nom (El Pontarró).\nEn total, aquest curs s’han creat a Martorell nou cooperatives escolars.


Esquerra Republicana s'agenolla davant el PSOE i UP\nEsquerra Republicana posa primer el seu primer genoll a terra i després l’altre. Junta les mans i suplica al govern central diners. Agenollats davant l’atac de Pedro Sánchez i Yolanda Díaz contra els treballadors públics. Però perquè demanen diners? Per contractar més treballadors i agilitzar els serveis públics? No de cap manera. Demanen més diners per pagar els acomiadaments que preveuen a les administracions autonòmiques i locals.\nEsquerra Republicana va aprovar primer el tractament parlamentari dels Pressupostos Generals (PGE) i es va negar a presentar una esmena a la totalitat. Uns pressupostos clarament expansius per als empresaris de l’ibex 35. Aixó no és nou, ERC sempre ha defensat als grans empresaris, de fet va donar suport a les retallades catalanes que va iniciar Artur Mas i continuar Carles Puigdemont i Quim Torra.\nDesprés presten els seus vots per permetre la tramitació parlamentària de la llei del PSOE-UP per acabar amb la temporalitat dels treballadors públics amb acomiadaments. I ara presenta esmenes als PGE per obtenir més diners per pagar les indemnitzacions dels treballadors públics. No necessitem més proves: el govern més progressista amb el suport d’ERC preparen un dur atac als interins.\n@Esquerra_ERC @PilarVallugera presenta 2 enmiendas a los #PGE para destinar fondos del estado a las administraciones locales, para pagar #indemnizaciónes, por despidos a trabajadores temporales de la administración pública en abuso.\nNo es necesario, solución coste 0#FijezaYa pic.twitter.com/qrZ1Ynqi19\n— ManoloCollado (@indefinidolp) November 9, 2021\nNo pot sorprendre perquè el president Pere Aragonès va presentar al Parlament un projecte de llei per augmentar els "espais de subcontractament" de la feina pública. El govern de Torra-Aragonès va fer un intent de generalitzar l’externalització massiva de treballadors públics. Però això no pot amagar que hi ha molta feina subcontractada per l’administració pública com denuncien els monitors de CGT Lleure.\nI ara el que volen fer és preparar-se per una gran tongada d’acomiadaments. Segurament voldran treure’s de sobra la gent major de cinquanta anys i que té problemes de salut. I subcontractaran una part important de treballadors joves a través d’empreses de l’Ibex-35 fent un gran traspàs de diners públic i pagant salaris de misèria. Els becaris universitaris són un exemple de pagar molt menys per la mateixa feina.\nFil amb tots els articles sobre el nostre cas:\n- Becarios de la UB denuncian que hacen tareas estructurales. El país. https://t.co/PIlfyJcxTF\n- Becarios denuncian a la Universitat de Barcelona por utilizarles para ocupar puestos de trabajo. El diario. https://t.co/40REv9lmkn\n— Becàries en lluita UB (@becariesub) February 19, 2019\nQue a ningú sorprengui que el govern d’ERC i JxCat torni a reflotar aquell projecte que consisteix essencialment a abaratir la mà d’obra pública. Però, Qui són els responsables de la precarietat a l’administració pública?. Són tots els partits que gestionen les diferents administracions públiques. Començant pel PSOE-UP i PP, continuant per les diverses autonomies on també hi són Vox i les runes de Ciutadans i acabant en els diferents ajuntaments com el de Madrid com el de Martínez-Almeyda o el de Barcelona de Colau.\nEsquerra Republicana i tot el seu govern, s’agenollen davant el govern central del PSOE-UP i davant les grans empreses de l’Ibex35 que se n’emporten els ajuts de la Unió europea i deixen el deute perquè el paguem tots els treballadors.\nEl conjunt de la classe treballadora de les administracions no podem esperar res d’aquests governs centrals, autonòmics i locals. Hem d’obrir pas amb la lluita. Com han fet els docents de la Plataforma PINDO, s’han de convocar assemblees per decidir com seguir la lluita. Els docents de PINDO fan una crida a la vaga fins a acabar amb l’Icetazo i estabilitzar a tots els treballadors en abús temporals.\nEt pot interessar: Els ERTO: la fórmula màgica del Govern per a salvar les empreses\nLes monitores i monitors del Lleure lluiten per la internalització com ho fan els treballadors del SEM i les persones que fan cures de la gent major a casa seva. Són milers els treballadors subcontractats per l’administració pública. Les grans empreses s’emporten un dineral i les treballadores, misèria a més de fer una feina duríssima.\nA més hem de tenir en compte que són desenes de milers les places que les administracions públiques han deixat perdre a partir de la crisi de 2008. La lluita per l’estabilització dels treballadors públics, per la internalització també tindrà la lluita per recuperar totes les places perdudes.\nLa gran vaga del 28O ha començat a posar dempeus als treballadors públics. Esquerra per la seva part s’agenolla de la mateixa forma que les burocràcies de CCOO, UGT i CSIF ho van fer signant el decret de Miquel Iceta. Necessitem la unitat\nde tots els treballadors públics i subcontractat per impulsar la vaga que reclamen els docents de PINDO. Endavant!!


Ranquel - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEls ranquels o rankulxes (rankülxe = "gent del canyissar", rangkül = canyís, Arundo phragmites = Phragmites communis; txe = gent, persona), són un subgrup dels mamultxes, gairebé l'únic subsistent, que viuen a la província de la Pampa i a la província de San Luis (zona de El Cuero) i antigament també a la província de Còrdova, oest de la província de Buenos Aires i extrem sud-oest de la província de Santa Fe (avui dia els rankülxe viuen principalment en àrees rurals i semirurals de l'oest de la província de la Pampa i uns pocs a San Luis). Al segle XVIII foren dominats pels pehuentxes i de fet alguns autors no els consideren com del grup pueltxe (després generalitzat grup tehueltxe i encara després grup kenk) sinó simplement pehuentxes. Avui dia són uns dotze mil; fins fa uns anys no vivien gairebé en comunitats però ara existeixen 21 comunitats a La Pampa, 2 a San Luís (Comunidad Ranquel Lonko Guayki Gner i Comunidad Ranquel Manuel Baigorría o Baigorrita de Justo Daract) i 1 a Mendoza (Comunidad Kuien Like), a més d'una formada el 7 d'abril del 2010 a Bahía Blanca (la "Comunidad Ranquel Huitra") que es va integrar al Consell de Loncos de la Pampa, sent reconeguda per aquest consell.\nCom a conseqüència del comerç entre els indígenes de la Pampa (bestiar boví i sal) amb els maputxes xilens (begudes alcohòliques, sucre, etc.), cap a 1725 ja existien dos cacics pehuenxes xilens, amb unes 70 famílies, instal·lats entre els indígenes de la Pampa a la regió limítrofa de Neuquén i Mendoza on predominaven els canyars (rankül = cany o canyissars), àrea anomenada Ránquil o Rankel. Cap a 1750 van començar a ser anomenats "ranquelés" (gent del canyissar) per a diferenciar-los de les altres dues fraccions pehuenxes de la regió, els de Malalhue (Malargüe) i els de Vavarco.\nEntre 1775 i 1790 un grup d'aquests pehuenxes va avançar des de les faldilles dels Andes fins al territori que van denominar Mamül Mapu (de l'idioma maputxe mamül: 'llenya', i mapu: 'territori'), ja que el van trobar cobert per boscos de "caldén", garrofer i canyar. Va ser així que es van establir entre els rius Quart (o Chocancharava) i Colorado, des del sud de les actuals províncies de San Luis i Còrdova, fins al sud de la província de la Pampa. Entre ells es trobava Carripilum, nascut a Ránquil, i establert a la Pampa cap 1789.\nAmb l'abundància de captives hi havia un important aportació genètica europeu. En l'època en què va ser escrit el llibre "Una excursión a los indios ranqueles", eren uns 11 000, i eren amos del territori entre la llacuna del Cuir (aquest nom fa al·lusió a una antiga llegenda dels ranquels) al nord, el riu Salat a l'oest, les Salines Grans al sud i la Pampa a l'est. El límit nord era la línia aproximada que passava pels paratges de Leplep, Agustinillo, la Muntanya de la Vella i la llacuna del Cuir, encara que en alguns moments va arribar al riu Cinquè i potser també el riu Cuarto.\nEn 1795, el cacic Carripilun, al costat d'Huanguelén i altres vint caps, va signar importants tractats de pau amb Simón de Gorordo, a la frontera de Còrdova. Anys després el mateix cacic reconegut com a líder principal de les nacions de les pampes, va posar a disposició del virrei Sobremonte 3000 llancers per a la defensa de la ciutat de Buenos Aires enfront dels anglesos, tot i que el virrei va preferir la fugida. L'hegemonia de Carripilun va donar per resultat que a la data de la seva mort el 1820, el terme rankulxe ja era sinònim de mamulxe. Una mostra de la importància que va tenir la nació ranquel en el conjunt de l'Argentina és la visita que Feliciano Chiclana, en nom del Suprem Govern de les Províncies Unides, va efectuar a Carripilun en 1819 per sol·licitar-li que no deixés passar als contrarevolucionaris espanyols pel seu territori.\nMés endavant, els ranquels van resistir amb èxit l'expedició planejada per Juan Manuel de Rosas, i van poder detenir alhora a Ruiz Huidobro a San Luis, a Aldao en el pas de la Bassa, i a Roses a Rio Negro. El poder bèl·lic i econòmic ranquelià va aconseguir els seus nivells més alts durant els lideratges de Yanquetruz, Paine, Paguithruz, Guor, Ramón i Baigorria. Nombrosos caps entre els que van liderar l'aliança indígena pan patagónica pertanyien a la nació ranquel. Tan gran va ser la seva influència que inclús a Xile hi va haver una parcialitat rankul, i entre les expressions religioses maputxe que es practicaren a la regió de la serralada tenen gran importància algunes d'origen ranquel, com el choique purrun (ball del nyandú), i la creença en Soychu com déu creador. La campanya del desert conduïda successivament per Mitre, Alsina, Avellaneda i Roca és una història de pactes i traïcions consecutives, que van començar a perpetrar contra els noms de Cabral, Nahuel, Epumer i Baigorrita. D'aquesta manera, els ranquels van ser els primers a patir el desterrament i les reparticions entre les famílies benestants i les hisendes de Buenos Aires i el nord del país. Els descendents exiliats i esclavitzats d'aquells ranquels formen avui part del poble a de Tucumán, Mendoza, la Rioja, San Juan, Salta, Jujuy, Còrdova, Buenos Aires i Santiago de l'Estero. Un tal «tinent Racedo» va ordenar desenterrar de Leuvucó les restes del cacic Mariano Rosas, i les va regalar al "estanciero" i polític Estanislao Zeballos, qui col·leccionava aquesta mena de relíquies, una pràctica que els maputxes condemnaven amb el terme «huaqueo». Van acabar al Museu de Ciències Naturals de la Plata i davant el reclam de poble indígena de la Pampa l'Estat argentí els hi va retornar fa pocs anys (el 2001).\nLa bandera d'aquest poble, que ara es fa dir Nación Ranquel, agafa la composició de la bandera nacional maputxe i està formada per tres franges: la de dalt blava que simbolitza el cel; la central verda que simbolitza la natura; i la inferior vermella que significa la sang ranquel vessada en l'anomenada Campanya del Desert; a damunt i sota una franja estreta negra amb signes blancs, anomenada la "guarda pampa" que és un detall estètic representatiu de la cultura maputxe; a l'emblema central el kultrum (instrument de percussió) amb dues línies vermelles creuades formant una creu indicant els quatre punts cardinals amb l'acabament figurant potes d'estruç; dins els quarters conformats per les línies vermelles, una estrella de sis puntes (la natura), unes boles (referència a la guerra); una guineu (animal dinàstic) i la lluna (també la natura); sota el Panghitruz Guor o Guineu caçador de lleons, més conegut com a Mariano Rosas, gran cacic dels ranquels (1858-1877), d'esquena amb els brazos desplegats. Fou adoptada el 1999.\nEls pueltxes van aconseguir desenvolupar un dels principals complexos eqüestres d'Amèrica, sent per la seva destresa com a genets grans competidors dels gautxos.\nUna excursion a los Indios ranqueles, V. L. Mansilla, en pdf a [www.biblioteca.org.ar/libros/10068.pdf]\n↑ Els Ranquels tenen la seva Nació\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ranquel&oldid=18941860»\nLast edited on 12 oct 2017, at 23:36


Definició i àrees\nÀrea de col·legiats\nBeneficis al col·legiar-se\nSol·licitar baixa col·legial\nDifusió sobre la formació i ocupació\nPla de formació COTOCV 2017/2018\nOrganitzacions de TO a Espanya\nCol·legi Oficial de Terapeutes Ocupacionals de la Comunitat Valenciana\nQUÈ ÉS TERÀPIA OCUPACIONAL?\nEn la nostra societat la publicitat ens presenta un món on tots porten una vida feliç i satisfactòria, però en realitat si ens fixem al voltant, trobarem persones jóvens, adults, majors o xiquets, que conviuen amb algun tipus de dificultat o discapacitat física, psíquica, sensorial o social, i els afecta en la seua vida en major o menor mesura, depenent de l’entorn en què es desenvolupen.\nLa Teràpia Ocupacional es dirigix a què estes persones puguen aprofitar les seues capacitats, rehabilitant les disfuncions, compensant les seues ocupacions i/o adaptant el seu entorn perquè puguen tindre el major grau d’autonomia en la seua vida diària.\nEls objectius principals de la Teràpia Ocupacional són:\nCapacitar-les per a aconseguir el major grau d’independència possible en les seues activitats de la vida diària.\nContribuir a la rehabilitació de la seua malaltia.\nAdaptar el seu entorn a la persona…\nLa nostra meta és molt àmplia i el nostre objectiu principal és col·laborar en un projecte de societat millor.\nEls Terapeutes Ocupacionals poden ajudar-te de moltes formes, ja que estan especialitzats en:\nValoració i reeducació de les Activitats de la Vida Diària (bany, vestit, alimentació, ús del transport, comprar, etc.)\nAdaptació i readaptació funcional a través d’activitats terapèutiques.\nEstimulació i reeducació cognitiva.\nValoració, disseny i entrenament de fèrules i ajudes tècniques (Productes de Suport).\nAdaptació de la llar i del lloc de treball, creant un entorn accessible.\nOrientació i reorientació laboral.\nBusca i assessorament d’interessos en oci i temps lliure.\nNova seu del COTOCV