Estrenem «Aigües mortes» del raper de la Plana Baixa amb Àlex Seguí i Mireia Vives, i parlem amb ell sobre el seu nou treball 'Sentimantral'\nMalparlat: «Vull fer arribar a la gent les mateixes sensacions que sentia jo quan era adolescent»\nEl segon àlbum del raper castellonenc Malparlat, 'Sentimantral' (La Claveguera, 2022), manifesta el poder d’un pioner del hip-hop al País Valencià, Alfons Pérez ‘El Blüe’. Cuinat a foc lent amb una desena de col·laboradors, inclou 17 impactes que són rimes amb sentiments i compromís polític. Una d'elles és "Aigües mortes", que fila al costat d'Àlex Seguí (La Gossa Sorda, Aspencat) i Mireia Vives a les veus (i amb una instrumental de Malakkor), i tracta sobre la pèrdua de memòria història al País Valencià\nEn el cas d’“Aigües mortes”, tira cap a la música tradicional…\nEn aquest cas es tractava d’acostar la música tradicional al rap. Sempre ho havia fet, però aquí es nota més. El cant d’estil de Mireia Vives i d’Àlex Seguí i la presència de dolçaines li donen eixe toc. Comença amb un ritme dancehall i de repent entra la dolçaina que li dona un aire tradicional i al mateix temps oriental... Dins l’essència rapera del disc, eixa és una de les cançons que crec que poden arribar més a la gent.\nFusionar rap i música tradicional és una especificitat valenciana; també ho fan Tesa o Jazzwoman, per exemple. A què és degut?\nEns enorgullim de la nostra terra. Els valencians tenim molta arrel musical tradicional perquè és el que ens cantaven les nostres iaies, el que hem sentit a casa tota la vida i el que toquen les xarangues. Hi va haver una època en què s’havia perdut i ara ho estem reivindicant a crits.\nEn aquest nou treball que publiques aquesta setmana, després de tres anys de senzills, has descarregat tot el potencial de Malparlat?\nSí, les primeres cançons que vaig escriure i gravar, “Quan estem junts” i “Inanna”, són del 2020 i ja estaven plantejades amb la idea que foren abanderades de Sentimantral. Una volta vaig tenir clar el concepte que volia transmetre, que ha quedat molt ben reflectit a la lletra d’“Inanna”, em vaig posar a dissenyar l’estructura del disc i les cançons que hi volia incloure. Al principi vaig tirar baix però al final n’he posat més de les que havia pensat inicialment i encara n’ha quedat alguna fora...\n‘Sentimantral’ és un joc de paraules?\nSí, és la fusió entre sentiment i mantra. El mantra és un instrument que serveix per alliberar la ment del flux de pensaments que la confonen. És exactament el que jo sentia quan era adolescent i escoltava rap. I el sentiment és inherent a la poesia pel sol fet de ser-ho. I com a resultat el disc es titula Sentimantral.\nI també per això la primera cançó, “Rap i poesia”, és una declaració de principis?Esclar, necessitava una cançó introductòria que reflectira aquesta idea. El motiu principal del disc és fer arribar a la gent les mateixes sensacions que sentia quan era un adolescent i arribava de l’institut per escoltar en bucle un disc de hip-hop que acabava d’eixir en aquell moment. Com a bon melòman, me l’escoltava mil voltes si feia falta, fins que me l’aprenia de memòria. Vull que la gent s’enamore del rap com jo vaig fer en el seu dia.\nPerò el teu rap té influències de molts altres estils, del rock al jazz...\nTot i que m’agrada tocar altres estils, sempre tracte de mantindre l’essència del rap sense perdre l’arrel principal. En aquest sentit, “Espantacriatures” és un tema d’estil per antonomàsia, la cançó més rap que podria haver fet.\nPerò també hi ha “Somnis”, que té una base jazzística.\nSí, hi ha molt de jazz. A mitja cançó la melodia et transporta a Nova York, una sensació que és molt hip-hop... Esta és la meua cançó preferida, perquè té un significat especial, però la gent es pot identificar amb qualsevol dels altres temes.\nParlem de les lletres, que és un element molt important en les teves cançons.\nLa lletra és la base principal de les cançons, perquè considere que un tema que no tinga una rima cuidada no és un bon rap. Vull apropar a qui m’escolte la meua formació acadèmica i les meues inquietuds culturals i literàries de tot tipus.\nLes cançons estan farcides de cites i referències, a l’estil del que feia Aspencat.\nLa veritat és que Aspencat és la meva gran influència. Incloure eixes referències, a banda de servir per encarar els temes, m’ha servit per a retre homenatges. Al disc hi ha cites a Ovidi Montllor, Joan Fuster, Vicent Andrés Estellés, Alejandro Jodorowsky... i també a lletres de cançons.\nAl disc hi ha una desena de col·laboracions, des de Calmoso & Làuder fins a La Pepa, Ofèlia, Rubén Felis, Exòtic (LTS), Sociología Animal o Sam Oceans. Per què?\nAl disc anterior no hi havia quasi col·laboracions i he volgut reforçar la proposta amb gent que m’interessa. Tothom que ix al disc són músics amb qui m’he relacionat. Alguns són amics, i amb altres ens hem creuat en l’àmbit professional.\nI com serà del directe?\nSerà especial perquè a banda del grup complet també hi participarà la coreògrafa Nalia Palmero, que farà una mescla de dansa contemporània i tribal, i Carles Domènech, que muntarà un lightpainting.


L'Espai Dinosfera tindrà a punt la nova museografia el 2014 - FÒRUM.ad\nL’Espai Dinosfera tindrà a punt la nova museografia el 2014\nEl 02/12/13 19:15\nL’espai Dinosfera de Coll de Nargó preveu tenir enllestida la seva plena museïtzació aquest any vinent. Així ho ha anunciat el director territorial del Departament de Cultura a Lleida, Josep Borrell, en el transcurs de les primeres Jornades d’Arqueologia i Paleontologia del Pirineu i Aran, que es van celebrar aquest divendres i dissabte passat a Coll de Nargó i a l’Arxiu Comarcal de l’Alt Urgell, a la Seu.\nEl cap de mesozoic de l’Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont, Àngel Galobart, s’ha mostrat satisfet per l’anunci, ja que pot ajudar a arribar a l’objectiu plantejat pels experts des de fa temps: que Coll de Nargó esdevingui una visita de referència en el món dels dinosaures a escala europea.\nJosep Borrell considera que les Jornades organitzades a l’Alt Urgell han estat un reconeixement als treballs d’investigació fets al Pirineu durant els darrers anys, tant en paleontologia com en arqueologia.\nA més a més, Borrell creu que el gran nombre de treballs presentats demostra que hi ha hagut un augment de l’interès pel patrimoni.\nL’activitat ha servit per debatre sobre aquestes recerques en un dels indrets on hi ha més activitat d’aquest tipus, com és Coll de Nargó.\nLes jornades es van cloure dissabte amb una matinal dedicada a l’arqueologia, en què es van presentar treballs sobre Peramola, Noves de Segre, Ossera i Organyà, entre d’altres poblacions.\nNotícia Anterior: Les al·legacions a la línia Adrall-Nargó en qüestionen la utilitat pública\nSegüent Notícia: Aprovat inicialment el PDU aeroportuari de l’aeroport de la Seu d’Urgell


europa mobilitat europea Santa Coloma de Gramenet casal ofertes de treball a l'estranger lloguer solidaritat estiu Voluntariat a l'estranger treball tallers beques voluntariat art universitat cooperació pràctiques a l'estranger pràctiques cursos emprenedoria ofertes de treball participar premis Badalona Treballar a l'estranger formació L'Hospitalet de Llobregat ajuts estudiants cultura estranger educació habitatge Estudiar a l'estranger concurs feina formació ocupacional trobar feina recerca Idiomes\nTècnic Inserció - Garantia Juvenil (Barcelona) Ref -79599\nDel dimecres 10 de octubre de 2018 a les 09:30 al dilluns 15 de octubre de 2018 a les 07:59\n- Cerquem jove inscrit/a al Programa de Garantia Juvenil amb CFGS o Llicenciatura/ Grau per incorporar-se a la oficina d'Eina Activa a Barcelona.\n- Oferta laboral sotmesa a la concessió de la subvenció destinada a incentivar la contractació en pràctiques de persones joves beneficiàries del Programa de Garantia Juvenil de Catalunya.\n- Tècnic Inserció (Garantia Juvenil)\n- Contracte en pràctiques temporal (6 mesos) al 100% de la jornada.\n- CFGS l Grau/Llicenciatura (valorable)\n- Estar inscrit/a en ACTIU en el Programa de Garantia Juvenil (imprescindible)\n- Estar inscrit/a com a demandants d'ocupació no-ocupats (Dono).\n- Domini del català, tant parlat com escrit.\n- Domini d'eines informàtiques bàsiques (paquet office)\nData del document: 10.10.2018


Sant Jordi a Tàrrega amb dos espais per compatibilitzar la participació de llibreries i floristeries amb entitats - Tàrrega Televisió\nSant Jordi a Tàrrega amb dos espais per compatibilitzar la participació de llibreries i floristeries amb entitats\nBon ambient entre compradors i venedors que destaquen les ganes de recuperar la Diada després del confinament\nACN Tàrrega .- La Diada de Sant Jordi es celebra a Tàrrega amb dos espais diferenciats per compatibilitzar la participació de llibreries i floristeries amb la d’entitats. Així ho ha decidit l’Ajuntament per tal d’adaptar la festa a les mesures de seguretat sanitària per la pandèmia de la covid-19. El públic pot trobar les últimes novetats editorials i una àmplia varietat de roses naturals al carrer del Carme mentre que el teixit associatiu es concentra al Pati amb més d’una vintena de parades. En general s’ha respirat bon ambient entre compradors i venedors que han destacat les ganes que hi havia de recuperar la festa després d’un any “en blanc” pel confinament.\nEl Sant Jordi es viu a Tàrrega en dos espais diferenciats per complir amb els protocols sanitaris. D’una banda, el carrer del Carme acull les tradicionals parades de llibres i floristeries mentre que la plaça del Carme (El Pati), també al centre de la ciutat, aplega els estands d’entitats, associacions i altres articles que no són llibres i roses naturals. S’han seguit doncs les directrius estipulades pel Departament de Cultura per als municipis de més de 5.000 habitants on s’han limitat els mercats de Sant Jordi a llibreries, editorials i floristeries, però al mateix temps, s’ha possibilitat la participació del teixit associatiu.\nA les entrades d’ambdós espais s’han posat cartells informatius per prevenir contagis així com també dispensadors de gel hidroalcohòlic. Així mateix, es fan controls per evitar aglomeracions de públic. A la zona de llibreries i floristeries hi ha confirmada l’assistència d’una desena de comerços, mentre que a la zona d’entitats, n’hi ha més d’una vintena.


La llista civil per la independència que s’ha proposat és un gran pas endavant. Amb dues grans virtuts. Per una banda, torna a situar tot el pes del procés electoral en la posició plebiscitària. És una formulació tan extraordinària que fa que ningú no puga confondre aquestes eleccions amb unes autonòmiques, diguem-ne normals. I, per una altra, liquida el pesat debat sobre com sumem més, aquest debat que hem hagut d’aguantar durant tants mesos. Ja està.\nPer tot plegat, tinc una gran alegria. I crec que ara cal mantenir aquest esperit i aquesta lògica. Però avui és el 9 de juliol i no falta ni un mes per a convocar les eleccions. I veig algunes llacunes en la proposta que m’agradaria exposar, com una contribució més a la discussió i amb respecte màxim a l’ANC, que ha de conduir el procés —per cert, em sobta la inconsistència entre el primer comunicat per als socis, després rectificat, i el comunicat públic, pel que fa a la participació de polítics a les llistes: la primera versió interna diu que poden ser-hi sempre que no siguen massa…\nAquest és, precisament, un dels punts que em preocupa. Però no pas el que em preocupa mes. I que s’entenga, si us plau, aquesta ‘preocupació’ com una expressió de diàleg, que ja sé que calen dies per a afinar les coses i no tot es pot pactar d’avui per demà. Cal deixar un marge de temps als qui negocien.\nEl fet que més em preocupa és que, segons que sembla, hom preveu que els membres de la llista cívica, quan arriben al parlament, no facen res. Que es limiten a deixar passar el temps fins a una nova convocatòria d’eleccions, un màxim de tres mesos, sense elegir president ni res. No acabe d’entendre aquesta tesi, que a més fa miques el full de ruta que havien pactat CDC i ERC, un full de ruta claríssim respecte de la feina que calia fer en divuit mesos i a com assoliríem la independència.\nNo entenc que deixar passar el temps haja de ser la funció de la llista, per diversos motius. El primer: no em cap al cap que la proposta de l’independentisme, en un moment d’una crisi social i nacional tan aguda, puga ser simplement fer el filibuster i congelar qualsevol decisió parlamentària durant mig any. Estic segur que la societat pensarà, amb raó, que això és un luxe insensat, molt difícil de justificar. És cert que hi haurà un govern en funcions, però aquest govern no respondrà a la majoria parlamentària ni tindrà la legitimitat per a prendre segons quines decisions.\nSupose que l’única raó per a proposar això és evitar de votar un president de la Generalitat –o siga, posar-se d’acord en qui ha de ser. Si es vota un president, qualsevol, la legislatura ha de durar, pel cap baix, un any i si no es vota es pot dissoldre en dos mesos. Això és així però no acabe d’entendre per quina raó no hem de votar un president, un independent si és necessari. A parer meu, tindria molt més sentit investir un president i aprofitar l’any de legislatura per proclamar la independència i prendre les primeres mesures a partir d’un govern d’unitat. Després, passat aquest any, es convoquen eleccions constituents amb la participació dels partits polítics i es redacta la constitució. A mi em sembla molt més natural, racional i explicable això que no pas anunciar, literalment, que blocarem la feina del parlament i impedirem la vida política normal del país.\nEntre més raons, també, perquè anunciar per endavant que farem això és donar arguments a l’adversari. Ja ha aparegut la figura del frau de llei que l’estat podria oposar a la llista civil, fins i tot per il·legalitzar-la pel fet de presentar-se a les eleccions amb la voluntat declarada de no exercir el mandat electoral. No és que em preocupe gaire la legalitat espanyola, però tampoc no crec que els hàgem de regalar arguments…\nAixí mateix, no veig clar que siga fàcil de trobar gent disposada a integrar-se en una llista civil que, literalment, no farà res de res. Si és gent que ve de fora de la política, tothom tindrà la seua vida feta. Posar-la en joc per a proclamar la independència (amb el risc de rebre el pes del règim d’incompatibilitats o fins i tot ser objecte d’una persecució jurídica) és una cosa. Però posar-la en joc per anar a dos plenaris i amb la voluntat explícita de no fer res és ben diferent. Per quina raó haurien d’arriscar res?\nNo entenc tampoc que no puga haver-hi polítics, a la llista. Estic d’acord, evidentment, que la immensa majoria de membres de la llista siguen independents. Però cap polític ni un? Si es tracta de posar els millors al servei de la independència, qui pot negar avui que Artur Mas, Oriol Junqueras i David Fernàndez són entre els millors i els més preparats?\nI, especialment, hi ha ningú que trobe raonable que unes vuitanta personalitats aterren en aquest ‘ofici de polític’ i que renuncien ja d’entrada als millors experts que tenim? No és una mica massa? Si el problema és qui va davant i qui va darrere, això té una solució fàcil: que cadascú encapçale una circumscripció i en la quarta un independent. Si no, realment penseu que és assenyat això que proposem? És evident que el plebiscit vol reforçar, nacionalment i internacional, la idea que la lluita de la classe política catalana durant els cinc anys darrers no ha estat una bogeria, sinó la resposta democràtica adequada a la demanda popular. Aleshores, com explicarem que els ‘castiguem’ a no formar-ne part? Quina interpretació en farà, d’això, el Foreign Office o Le Monde?\nHi ha finalment una altra raó, a més, que m’angoixa particularment. Mas, Rigau i Ortega tenen una querella de l’estat per haver impulsat i organitzat el 9-N. I ara els deixarem despullats, sense l’aforament parlamentari i a mercè de qualsevol jutge extremista? No frivolitzem així la repressió? No som injusts amb ells? A mi em sembla que sí. Què se n’ha fet, del ‘cap agressió sense resposta’? Què se n’ha fet, de la tradicional defensa contra qualsevol víctima de represàlia política? O és que ens pensem que ells no ho són?\nInsistesc que tot això només són pensaments enfilats per a mirar de millorar la proposta, que la veig clarament guanyadora. Els negociadors ja ho arreglaran, tot això, confie, perquè és evident que té poc trellat. I fins i tot podrien aparèixer més qüestions que se m’escapen, Ahir, en alguna ràdio, especulaven amb la possibilitat de fer la llista cívica no el 27-S sinó en les eleccions espanyoles, tal com ho van fer els irlandesos per proclamar la seua independència. És un altre debat, sobre el qual ara mateix no sé ni què pensar. Però, siga com siga, crec que és important que tots diguem què en pensem, amb la màxima llibertat, per millorar un projecte que és engrascador i més que oportú. Sense por, amb la màxima llibertat intel·lectual i amb lleialtat al projecte conjunt i de país que expressa perfectament i millor que ningú l’ANC.\nVicent, com que veig que no t’atreveixes a dir-ho ja ho dic jo. Això de fer dues eleccions en 2 o 3 mesos i que els independents que es presentin a les primeres no facin res, és una de les bajanades més grans que he sentit mai des que s’ha iniciat el procés. Si un convençut com jo que està disposat a tot pel procés no ho entenc, i s’em fa absolutament incomprensible: 1- que votem a gent per no fer res. 2- que després s’hagin de fer noves llistes per noves elececcions que poden donar resultats diferents que les primeres . Imagineu-vos el que poden pensar els indecisos.\nSr. Partal: estic totalment d’acord en els seus pensaments i preocupacions, hi ha una cosa que em preocupa especialment i es el poc reconeixament que es té per les persones que s’estan jugan i s’han jugat moltes coses, com diu Voste el President i les dues conselleres Rigau i Ortega, per no parlar ara també del Sr. Carles Viver, i els que vindran… no entenc com la nostra societat es tant poc solidaria amb les persones que ens estan ajudant a tirar endevant la independencia del Pais. Som un poble molt desagraït i em sap greu.\nA veure si ens entenem, aquí qui a posat tota la carn a la graella per la independència ha estat el President Mas. Però es clar com que és de dretes això fa ràbia, per alguns. Jo trobo que últimament en Junqueras ha estat marejant la perdiu, en declaracions contradictòries. La CUP, ens agradi o no, ha estat més coherent, com a mínim diu les coses amb tota claredat. Em fa pena veure que en un moment excepcional que ens pot permetre aconseguir la independència, un moment històric i que probablement mai més és repetirà, hi hagi tant politiqueig de partit. Marginar en Mas em sembla francament desagradable, em dona la impressió que les esquerres d’aquest país no veuen més enllà del seu nas i em sap molt de greu perquè em considero una persones d’esquerres de tota la vida, inclosa la època de la dictadura franquista.\nLa llista única ja ha aconseguit el que semblava impossible: tornar a il·lusionar els independentistes. i és a partir d’aquest nou entusiasme des d’on s’haurà de treballar a partir d’ara. És cert que hi ha encara molts serrells per aclarir, tant en la confecció de les llistes com en les dificultats legals i l’aclariment del període postelectoral. Però sóc optimista i pense que tot s’aclarirà de manera prou ràpida.D’altra banda, aquesta llista ha tingut la virtut de posar nerviosos tant els polítics espanyols, com els que pensaven que arrasarien amb una mena de Cat. en comú. I és que ara sí, l’esmentada llista pot recollir els vots independentistes de tot l’arc ideològic, i això sí que és veritablement important. És per això que no s’hi val a badar, aquesta llista s’ha de defensar de totes totes i, a més, els partits polítics han de fer l’impossible i ser generosos de veritat per tal que novament no s’estronque aquest projecte. Seria nefast per a l’independentisme i, doncs, per a la supervivència de la terra i de la llengua.\nAhir ja vaig manifestar que la proposta que s’està debatent em semblava molt “pura” (per dir-ho d’alguna manera), massa idealista. La idea està bé, però té inconvenients pràctics. Aquest editorial, a més, m’ha ajudat a veure altres dificultats en les que no hi havia pensat (per exemple, el tema de deixar sense l’aforament parlamentari a Mas, Rigau i Ortega). Amb tot, acabo d’escoltar l’entrevista d’en Cuní al president Mas i m’ha transmès un punt de tranquil·litat: queda clar que la idea és vàlida i interessant perquè ens garanteix millor el sentit plebiscitari de la convocatòria del 27-S, però ell es reserva el dret d’escoltar els detalls de la proposta i dir la seva. Mentrestant —cosa de dies— a prendre til·la i saber jugar alhora amb la imaginació i el sentit comú: estem protagonitzant l’epopeia de “crear” quelcom nou… i això té coses emocionants!\nEstic bastant d’acord, però facin el que facin votem independència amb la fórmula que sigui.\nNo és sensat: Es un nyap de l’Alçada de la Sagrada Família. Per a mi es un frau de llei i un ridícul espantós davant la comunitat internacional No te ni cap ni peus. Més temps perquè els enemic és vagin carregant d’arguments. Més temps perquè a la gent se li vagin inflant els… Cada dia en trobem amb una “boutade” nova… Quina serà la demà?\nPer cert: el dia 11 S que no em busquin a la Meridiana. No s’ho mereixen. I espero que el meu cabreig no arribi a quedar-me al llit el dia 27.\nUna última cosa: gràcies per atrevir-se a dir que l’emperador va despullat. Es dels pocs (dels nostres) que, com a mínim, ho deixa entreveure.\nÉs evident que la llista cívica té moltes virtuts però jo crec que els tres polítics independentistes haurien de ser-hi però no deu ser fàcil dir en quina posició. I si algú d’aquests podrà ser president de la Generalitat o no també cal escatir-ho. Jo confio en la bona voluntat del secretariat de l’ANC però reconec que serà difícil tirar-ho endavant. Rull ja preguntava a l’ANC què volia dir “polític en actiu” i de moment no hi ha resposta i a més serà complicat escollir les persones adequades per fer una llista que durarà poc i amb possibles imputacions legals si diuen que s’iniciarà el procés cap a la independència. També cal saber si hi posaran especialistes i gent prou preparada o només gent simplement independentista.\nEl fet és que el temps passa volant i quan es prenen decisions com aquestes cal tenir present les dificultats que en trobarem. Esprem que les converses de l’ANC amb ERC, CDC i CUP fructifiquin i arribin a un acord que convenci a tothom i deixi un bon gust de boca.\nEm costa entendre això de la llista única sense polítics. I sobretot sense polítics en actiu. Per què hauríem de prescindir de persones amb experiència, bregades en campanyes electorals? Quan precisament necessitarem el millor que tenim per explicar a la ciutadania la necessitat i els avantatges de la separació de Catalunya de l’estat. I després, si el sobiranisme és majoritari, quina mena de govern es formarà amb personalitats molt competents en les seves respectives professions i amb molta bona voluntat, però amb molt poc coneixement dels afers del Parlament davant d’una oposició duríssima que utilitzarà tota mena d’astúcies polítiques i joc brut per frustrar la voluntat de les urnes?Com ens podem imaginar un govern sense president i una cambra que tan sols debat la declaració d’independència -negligint les necessitats immediates del país- esperant la seva dissolució? I qui ens pot assegurar que es podrà dissoldre i convocar noves eleccions tan sols 3 o 4 mesos després?Penso que ens estem complicant molt la vida per evitar ferir susceptibilitats i no donar cap prioritat a un partit o tendència política per sobre de l’altre.La llista unitària per l’independentisme? Totalment d’acord. Però aquesta hauria d’estar encapçalada per representants dels partits polítics independentistes avui presents a la cambra i seguint l’ordre segons els escons que tenen actualment. Després poden ajuntar-s’hi tantes persones prominents que vulguin i puguin suportar els rigors de la vida parlamentària durant uns mesos.Les entitats, per mantenir la seva imparcialitat, no posaran un o altre líder com cap de llista. Com a conseqüència podem acabar amb una llista integrada per persones prominents però que no digui res al votant mitjà del carrer.L’altre dia una amiga ens va suggerir que es parla d’organitzar unes primàries i creiem que és una bona idea per evitar favoritismes. A condició que els polítics també puguin ser candidats.


Lloret inaugura la casa-museu de Can Font - RÀDIO MARINA 100.3 | RÀDIO MARINA, sempre al teu costat\nLloret inaugura la casa-museu de Can Font\nL’Ajuntament de Lloret ha inaugurat avui la casa-museu de Can Font. L’acte ha comptat amb la presencia del President de la Diputació de Girona, Pere Vila; l’alcalde de Lloret de Mar, Jaume Dulsat; ex-alcaldes, regidors municipals i col.laboradors.\nS’ha triat el dia de Sant Romà, patró dels lloretencs, com a data assenyalada per obrir les portes d’aquesta casa senyorial que és destacat testimoni de com eren les cases indianes i d’una època, finals del s.XIX de gran esplendor per Lloret i Catalunya. Durant un temps, aquestes cases van ser abundants a Lloret. La majoria es va construir entre finals del segle XIX i principis del XX, principalment motivades pel retorn dels indians que havien fet fortuna a les Amèriques.\nConstruïda l’any 1878, Can Font era la casa de Nicolau Font i Maig, Conde de Jaruco, que va marxar a Les Amèriques cridat per un oncle seu que ja havia fet fortuna. Allà, Nicolau Font, va saber administrar bé la fortuna heretada del seu oncle i la va ampliar. Quan va tornar a Lloret, es va fer construir Can Font. L’any 1940 la casa senyorial és venuda a l’industrial tèxtil sabadellenc Ferran Comadran i Torres.\nL’Ajuntament de Lloret va adquirir l’immoble l’any 1981. La intenció inicial era fer-hi un museu, però finalment l’edifici va acollir una escola de pintura. Després d’estar tancada durant un temps, fa dos anys, es va elaborar un projecte de rehabilitació que ara veu els seus fruits. L’alcalde de Lloret, Jaume Dulsat, ha explicat que “Can Font és l’única casa d’indians de propietat municipal de tot Catalunya que s’obre al públic. A partir d’aquest divendres, es podrà veure com es vivia a l’època dels indians a través de visites guiades programades a aquest espai”. I ha afegit “Can Font permet ampliar el projecte del MOLL, el Museu de Lloret, una estratègia cultural engegada fa anys per a recuperar i posar en valor el patrimoni cultural i històric de Lloret i donar-lo a conèixer a lloretencs i visitants”.\nL’alcalde ha agraït la col·laboració l’aportació econòmica i suport de la Diputació de Girona i dels diversos lloretencs que han cedit material com mobles, quadres, llibres…. per poder ambientar la casa. Un habitatge de 350 metres quadrats visitables, repartits entre la planta baixa i dos pisos, amb moltes sales on es parla dels indians en general i d’alguns americanos en concret.\nEl President de la Diputació de Girona, Pere Vila, ha destacat que “Lloret sempre va un pas endavant i és un referent en promoció turística i també ho serà ara amb aquest equipament modernista que permet unir passat i futur”.\nAmb motiu de la inauguració s’han programat visites guiades durant tot el cap de setmana que ja estan complertes. També amb motiu de la Festa Major de Sant Romà, durant el cap de setmana hi haurà portes obertes al Museu del Mar, als jardins de Santa Clotilde, al castell de Sant Joan i a l’edifici de Can Saragossa.


El Tic Tapa no renuncia a capgirar l’eliminatòria contra l’Skënderbeu - El Periòdic d'Andorra\nEl Tic Tapa no renuncia a capgirar l’eliminatòria contra l’Skënderbeu\nEls lauredians, que pateixen per l’arbitratge, esperen sorprendre al contraatac i no rebre cap gol\nEls jugadors lauredians, en un entrenament per preparar el partit europeu. | Coke González\nEls equips andorrans que disputen l’Europa League disputen avui la tornada. L’eliminatòria es decideix i sortiran al camp a competir. Qui més complicat ho té la UE Santa Coloma, que a més juga a domicili. El Tic Tapa UE Sant Julià estpa citat a l’Estadi Comunal (20.30 hores) amb una mínima desavantatge i amb ganes de donar la sorpresa.\nA Albània l’FK SKënderbeu només va poder marcar un gol. «Era el nostre propòsit tornar d’aquest partit viu. Ho haguéssim signat abans de jugar», admet el tècnic lauredià, Luís Blanco, que té clar que per tractar de capgirar l’eliminatòria «no sortirem a l’atac». Tractaran de mantenir les línies i que «per tots els mitjans possibles intentarem que no ens marquin un gol, perquè n’hauríem de fer tres» i aquesta es veu una empresa molt més complicada. En el plantejament incial està «intentar sorprendre al contraatac», davant un conjunt amb «jugadors amb traça, d’envergadura, ràpids i físicament portentosos», que no creu que especulin, tot i que «són intel·ligents i no jugaran tan a l’atac com allà, però vindran a pel partit». Blanco espera que «tinguin un mal dia i nosaltres estem encertats».\nUn dels aspectes que més es noten entre un equip i l’altre és «la diferència física», indica Kiko Girau, però es pot suplir perquè «aquest tipus de partit te’l prens com si fos l’últim, i fa que vagis al màxim de les teves possibilitats», a més que els entrenaments diaris que realitzen els albanesos provoca que «es noti en la compaginació» dels jugadors rivals. Confia en realitzar un matx igual de seriós que a l’anada, ja que a mida que passaven els minuts «no ho veien tan fàcil».\nSe les prometien felices i pensaven en golejar, però van acabar xiulats pels seus propis aficionats. A pesar de la superioritat del contrincant per ser un equip professional, remuntar «ho veiem possible, tot i que som conscients de la dificultat que comporta. Primer volem competir i després aprofitar les ocasions que poguem tenir», assenyala Ivan Vigo. Per tractar d’aconseguir-ho «als vint primers minuts és molt important no encaixar cap gol», i a mida que transcorri el temps «a la que la tinguem alguna ocasió intentar endollar-la». El Sant Julià estarà pendent de l’actuació arbitral, perquè «allà es va notar» que era casolà, assegura Vigo, ja que no va xiular un penal que havien reclamat, a més de rebre un bon nombre de targetes i faltes en contra, i anul·lar un gol a Girau. Aquesta circumstància és un obstacle, ja que a «lluitar contra un equip amb un nivell superior al nostre, si li afegeixes aquesta qüestió tot es complica encara més».\nQui té més complicada la classificació per a la segona ronda de la fase prèvia és la UE Santa Coloma, que en el partit d’anada va perdre 0-2 a l’Estadi Comunal contra l’NK Osijek. Avui els groc-i-negres juguen a Croàcia a les 20.45 h.


Etiòpia signa un acord amb la UNESCO per oferir educació per a la pau a les universitats: Campanya Mundial per a l’Educació per a la Pau\nAgost 25, 2021 Política 0\n(Repositat de: Fana Broadcasting. 18 d’agost de 2021)\nAddis Abeba, 18 d’agost de 2021 (FBC) - El Ministeri d’Educació Superior de Ciències i Educació d’Etiòpia i l’Organització de les Nacions Unides per a la Ciència i la Cultura (UNESCO) han signat un acord per facilitar l’educació per a la pau a les universitats.\nS'afirma que l'acord se centra principalment a fomentar mecanismes de resolució de conflictes, prevenir conflictes i millorar la qualitat de l'educació a les institucions d'educació superior.\nL'educació s'iniciarà en 6 universitats seleccionades d'Etiòpia com a prova, s'indica. L’educació per a la pau és necessària als instituts d’educació superior d’Etiòpia, que allotgin estudiants d’orígens socials i culturals variats, va dir en aquesta ocasió el ministre de l’Estat de Ciències i Educació Superior, Mulu Nega (PhD).\nEl ministre de Ciències i Educació Superior, Samuel Urkato (PhD), president de l'Acadèmia de Ciències d'Etiòpia, el professor Tsige Gebremariam, ambaixador del Japó a Etiòpia, Ito Takako, entre altres alts càrrecs i presidents de diverses universitats, va assistir a la cerimònia de signatura.\nEl ministre d'Estat de Ciència i Educació Superior, Mulu Nega (PhD), i el director de país d'Etiòpia, Yumiko Yokozeki, van signar l'acord.\nUniversitats que contracten homes per acabar amb la violència contra les dones\nMarç 9, 2021 Notícies i aspectes destacats 0\nEls programes de prevenció de la violència masculina (MVP) busquen transformar el silenci i la inacció dels homes en aliança i canvi. Tanmateix, ha de quedar clar: MVP és un enfocament complementari al treball d'altres violències contra les dones (VAW). La qüestió no és centrar els homes, sinó donar suport a l’activisme, la investigació i el lideratge de les dones cap a l’objectiu d’acabar amb la VMA sempre que sigui possible. [Continua llegint…]\nEstabilitat política i desenvolupament mitjançant l'educació per a la pau a Etiòpia\nJuny 21, 2019 Opinió 0\n“Tret que el pensament pacífic estigui arrelat com a cultura en aquest país, no podem pensar en el desenvolupament. En fer-ho, cadascun de nosaltres ha de participar activament en el desenvolupament conscient del pensament pacífic ". [Continua llegint…]\nEnsenyar la pau al camp de batalla: la Universitat Estatal de Mindanao compleix 57 anys\nSetembre 11, 2018 Notícies i aspectes destacats 0\nMSU també es va establir per a les tres persones de Mindanao, Sulu i Palawan com a laboratori social per a la pau. Al campus, persones de procedències etno-religioses diferents interactuen entre elles. [Continua llegint…]


viatge plural: Combinat\nL'espaial! Sóc capaç de perdre'm dins d'un metre quadrat!\nJo tinc "atrofiades" l'espacial i la musical. La meva orientació és nefasta igual que la meva aptitud per la música.\nGemma, jo en aquestos moments les tinc totes ben ensorrades. Difícil m'ho poses.\nNo destaco pas en cap; ara, meva intel·ligència cinètica és digna de concurs (és difícil trobar algú amb menys gràcia per a les manualitats). Què hi farem!\nArticle a l'estil Punset, quin goig!!\nJo, definitivament, naturalista!\nCadascú és un cocktail d'intel.ligències únic, irrepetible també, però una part d'aquestes probablement corretgible, confiem-hi.


COMUNICACIÓ, EDUCACIÓ, PARTICIPACIÓ I TICS: UNA EQUACIÓ DE PRIMER GRAU | CARMΣMIX l'estraperlista\nCOMUNICACIÓ, EDUCACIÓ, PARTICIPACIÓ I TICS: UNA EQUACIÓ DE PRIMER GRAU\nDe carmemix / 03/03/2014 / cròniques sui gèneris, experiències, reflexions, tecnologia / 4 comentarios\nL’altre setmana vaig poder assistir a les XVII Jornades de Museus i Educació que es van organitzar al Museu Marítim i que van tractar el tema ‘Cap a una museologia comunicativa, interactiva i participativa’, i per la part professional que em tocava, vaig considerar interessant ser-hi. També he de dir que el títol em va atraure molt, de fet esperava que el tractament anés en la línia que fa temps defenso sobre el nou sentit de l’aspecte comunicatiu a la cultura i que ja vaig manifestar en un post anterior, en el marc de les jornades ICOM: la comunicació digital ha perdut part de la seva funció divulgativa primigènia i analògica per esdevenir una eina participativa i absolutament transversal en qualsevol procés amb contingut cultural.\nCom van ser dos dies molt intensos i difícils de concretar en tan poc espai, em centraré en els aspectes que més em van cridar l’atenció i en algunes conclusions personals sobre la trobada:\n– La importància del discurs. El Museumspartner i les propostes expositives.\nMuseumspartner, una organització multidisciplinar internacional amb llarga experiència curatorial, va parlar sobre la importància de la narració en el contingut expositiu i el paper que l’equip didàctic també hi tenia en aquesta missió. Saber embolcallar d’històries els objectes i transmetre el coneixement que s’ha decidit abordar és decisiu per a l’èxit de la proposta expositiva. En altres paraules, assumir la importància del discurs per atraure els públics i la storytelling a la proposta didàctica i a la part comunicativa, és fonamental per al bon resultat del projecte.\n– La importància de la comunitat. El cas Brangulí i el CCCB.\nLucía Calvo va relatar el procés creatiu del projecte ‘Brangulí va ser aquí. I tu?’ La peculiaritat d’aquest conegut cas havia estat el procés participatiu que va generar la interactuació amb diferents comunitats, i que va acabar derivant en aquesta proposta expositiva. He de dir que aquesta va ser una de les ponències amb la qual més identificada em vaig sentir, sobretot quan va insistir en la necessitat que tot l’equip del museu hauria de participar conjuntament des del minut 0 d’una proposta, no aquella tendència que hi ha d’avisar a comunicació al final, amb un ‘Va, vinga, anem a fer una campanya de promoció’, ja que al cap i a la fi, el projecte, amb la col·laboració de tothom, resulta molt més enriquidor i complert. Un projecte expositiu te més participació si des del principi hi ha transversalitat i porositat entre els equips del museu, i molta més si ja es compta amb la participació de les comunitats a les quals anirà adreçada aquesta activitat. És a dir, es parla de la importància de les relacions horitzontals entre el museu i la societat, amb la participació es recupera un altre cop la missió de la transmissió de valors del museu i el seu paper catalitzador, el de museu social.\n– Una regressió cap a la museologia de proximitat. Marc Boada.\nArribar a unes jornades on es reivindica la importància de la tecnologia i capgirar el discurs és de valents, i Marc Boada ho ha estat. Va reivindicar tornar a una museologia bàsica, treure-li la càrrega tecnològica que ara s’estil.la, també per l’enorme cost ambiental que suposa, i tornar a la interacció humana base. És allò saber fer un bon ús tecnològic – dóna-li sentit i omple’l de contingut -, una bona manera de matisar la definició de sostenibilitat tecnològica. També va voler reivindicar la transmissió de coneixement a partir de l’experimentació, una manera senzilla i altament atractiva per atraure l’atenció dels nostres públics. I amb un quars que duia a la butxaca, de 1,8 milions d’anys amb bosses d’aire a l’interior on hi ha gotetes d’aigua que es mouen al moure la pedra, ens va encisar i manifestar, amb aquest simple gest, la importància de l’anècdota, com la d’explicar històries que no han funcionat i que expressen clarament un conflicte, el conflicte atrau els humans com a part intrínseca de la vida, i la ciència és conflicte.\n– La innovació tecnològica intel.ligent i d’escassa inversió. El cas ICP – Avui investigues tu!\nAquest és un cas d’intel.ligència, participació, usos de recursos pedagògics atractius que acompleixen la missió de fer entendre al visitant els continguts d’una manera immersiva, participativa i amb rigorositat acadèmica. I Touché ho va fer possible a l’Institut Català de Paleontologia amb una proposta molt de la línia HCI (human computer interaction), és a dir, fer comprendre d’una manera més experimental e immersiva conceptes científics amb la mateixa tecnologia i metodologia que els propis equips científics. Aquí parlem de paleontologia, amb una càrrega tecnològica menor, però que van resoldre igualment basant-se en aquesta premisa i amb tecnologia més sostenible. El resultat, una museografia interactiva, on l’usuari podia permetre’s realitzar un trajecte expositiu personalitzat i a la carta. A mode de joc, el visitant es converteix en investigador i va passant per les diferents fases de feina d’un paleontòleg. Amb una gran varietat de continguts i formats, el visitant experimenta una proposta de tipus transmedial els resultats de la qual també rep a casa. I com a especialista, em va agradar especialment l’aposta per algunes de les interactivitats que es presentaven sobre tres capes informatives, aprofundir amb més o amb menys intensitat en el coneixement acadèmic, és a dir, usar el recurs d’aplicar la segmentació a les capes informatives facilita també establir discursos en paral.lel i per tant, també segmentar públics, un mètode que també vaig explicar arran de la realitat augmentada en aquest article. També vaig trobar interessant la taula interactiva que utilitza maquetes físiques com a interfícies digitals, és a dir, aplicant el mateix principi que un reactable, tal i com em va comentar el seu autor Carles Sora i que explica amb precisió en aquest interessant article.\nEl que més em va sorprendre d’aquesta ponència, però, va ser la seva vigència en quant a innovació tecnològica i conceptualització, perquè estem parlant d’un projecte pioner a l’Estat que es va realitzar al 2010 i que fins aquell mateix dia mai s’havia presentat en públic, una d’aquelles paradoxes inexplicables del món de les jornades i els museus.\nI algunes impressions finals.\n– Tinc la sensació que als professionals en general els costa arribar a entendre la vinculació entre l’educació, les tics i la participació, sobretot com vehicular aquest procés, per això sempre he cregut en la figura d’un especialista multidisciplinar o almenys, com alguns ponents comentaven, en una estreta col·laboració entre els especialistes del museu, trencant aquests compartiments estancs que sovint ens separen.\n– Reivindiquem equivocadament el nostre espai. Tendim a defendre el nostre espai al museu com en un joc d’escacs, tots tirem cap a la nostra especialitat, i certament és natural, però precisament ara, als inicis de la profunda immersió tecnològica que està arribant, hem d’estar preparats per aprendre a treballar d’una manera multidisciplinar i transversal, amb nosaltres i amb els altres, els nostres públics, amb eines tecnològiques i amb espais presencials on fomentar racons conjunts de coneixement i intercanvi. Precisament i tal i com suggeria el títol, cap a una museologia comunicativa, interactiva i cent per cent participativa.\nSi voleu saber més sobre el tema, seguiu el hashtag #mmbeducacio\n06/03/2014 en 16:13\nGràcies pels comentaris i per la crònica. Ens satisfà molt saber que el projecte del ICP encara és vigent; també en la seva gestació com a model d’equip de treball. Com bé dius, és cert que era la primera vegada que érem convidats a presentar el projecte “en societat”, de la mà d’un museu en unes jornades importants, així que cal agrair molt al Museu Marítim que hagi volgut fer-nos un espai tenint en compte que el projecte era del 2010. És un fet curiós, que durant aquests 3 anys hagi passat sense pena ni glòria (exceptuant els comentaris personals d’experts) i que ara tingui tant bona rebuda públicament. És un projecte petit que es va realitzar amb molta il·lusió i compromís per part tots els agents implicats, sense més pretencions que fer una bona feina, intentant fer un ús crític de les eines interactives, que ens van forçar a tots plegats a trepitjar camins erms. Processos transversals i horitzontals de creació i conceptualització, risc en la innovació tecnològica, etc. Però veient l’interés que ha generat, benvinguts siguin els camins inhòspits! Nosaltres vàrem aprendre moltes coses, i esperem haver-les transmés al públic de les jornades!\n06/03/2014 en 18:32\nGràcies a vosaltres, Carles. Com be dius la innovació passa per interpretar des de diferents codis un projecte, en aquest cas, des de diferents perspectives i disciplines, la conceptualització, la posada en escena i el més important, la interpretació per part de l’usuari tendirà a ser més complerta i entenedora. Salut! C.\nFelicitats per la rapidesa i agilitat del teu resum sobre les jornades. El trobo molt encertat.\nEspecialment interessant el darrer comenentari sobre com tendim a entendre el nostre espai al Museu. Dóna per un debat profund… Apuntar com ens costa, en aquest país, fer equips de treball, que és el que es demostra més efectiu. El cas d’Avui investigues tu! n’és una prova\n06/03/2014 en 18:28\nMoltes gràcies Mireia, a tu per l’organització militant de les jornades i per haver obert una mica més el ventall a altres especialistes, un símptoma de que les coses estan canviant. Salut i gràcies!


Book - Albert Collado\nIniciBioGaleriesVideosNocesBookNoelia & AlbaJey & CristinaPaula CalvoJey MoralesAltresPortades CDServeisParticularsBookBook ParellesPre-mamaBook NadonsNocesEmpresesArtDigital/RetocVideos PublicitatBook per ModelsProducteContacteObra d'Autor\nUn book és la manera que té un o una model per a promocionarse, però encara que no ho siguis, m'ofereixo i m'implico de la\nmateixa manera en el teu projecte, amb la màxima serietat per tal de donar la màxima qüalitat en el resultat final. Vull que quedis satisfet amb els meus resultats, ja que el que el\ntreball que entrego és la meva firma. La sessió del book fotogràfic es pot fer tan a l'exterior com a l'estudi o als dos llocs. El/la model pot efectuar 2 o 3 cambis de vestuari tenint en compte\nque la sessió tindrà aproximadament una durada de 2-3 hores. En el cas que volgueu un book de parella, el preu no es veurá afectat. Pel que fà a les sessions d'estudi, aquest està ubicat a Salt (Girona). Sol·licita + Informació Col·laboradors:\nSi prefereixes comunicar-te per whatsapp també ho pots fer al 620274229


recomana.cat - Crítica de l'obra: M3 | Sense Títol (Crítica amb títol a la web, importada de l'antiga base de dades) per Toni Polo\n“Quien mucho abarca poco aprieta”, se sol dir. És el que crec que li passa aquesta original proposta de la companyia madrilenya Mr. Kubik producciones: intenta ficar en un cub (un pis de –teòricament- d’un metre cúbic) tot un seguit de coses, reals i abstractes, des de una vintena de persones en una festa a domicili fins a els desastres de la societat que envaeixen la casa des de la tele (des d’on, si no?). El muntatge, amb el mateix creador (Fernando Sánchez Cabezudo) com a únic actor, juga amb el mim, amb el clown, amb projeccions, amb sons i, sobretot (massa!), amb Mr. Bean. L’home busca casa en els anuncis dels diaris fins trobar un magnífic loft de mil metres quadrats (perdó, mil mil·límetres quadrats). Allà dins fa mil coses: es troba amb la soledat i amb l’overbooking; lluita contra una aspiradora i, en un ring improvisat, contra una mosca; es baralla amb els veïns i fa una festa; porta una televisió de la qual només surt violència... Una metàfora, minimitzada en un cub, de la nostra vida atropellada i frenètica que toca masses tecles i, en comptes de resultar claustrofòbica i inquietant, acaba per disperasar-se.


21 Desembre 2010, 22:10\nUn element nadalenc essencial: l’estrella. Estrelles pel cel del pessebre. Estrelles pel mural. Per la paret. Per la porta. Per fer-ne una garlanda. Per senyalar la cova. Per indicar l’amagatall d’una sorpresa. Per embolicar una il·lusió. Per donar una pista. Per penjar d’un arbre de festa.\nEstrelles simples com aquestes, de fusta sense tractar, amb un fil per penjar-les. Podríem pintar-les amb molts colors. Podríem pintar-les de pocs colors, per fer joc amb altres ornaments. Podríem envernissar-les amb vernís o amb oli per fusta, veient com canvia la tonalitat però manté la qualitat de la fusta. O també amb pintures especials que brillen, de color daurat, de color de plata, amb pols de purpurina. Podríem enfilar-les fent-ne una garlanda llarga com la paret del nostre rebedor de casa. Podríem escriure-hi el nom de cada membre de la nostra família i regalar-les-hi. Podríem penjar-les a la porta d’entrada. Podríem enganxar en cada estrella una petita foto dels de casa i fer-ne un mòbil. I un mòbil més gran amb tots els qui estimem i són part de les nostres vides. I un mòbil més petit amb tots els qui no hi són però ens acompanyen giravoltant, com un satèl·lit protector.\nUn grapat d’estrelles simples, senzilles, d’estrelles i prou, de tres mides diferents. Quinze estrelles de fusta. Cinc euros. Unes quantes idees, dues mans, un cor, un propòsit. Un símbol del ritual, l’estrella.\nQuan les estrelles són personals, sembla que estiguin vives. Llavors il·luminen els cels de paper d’embalar i encenen els somriures en els rostres.


PROCÉS DE REESTRUCTURACIÓ CAIXABANK 2019 VI. ESTAM ENROCATS. – Sib\nESCOLTAR, PARLAR I FER: NOU SPOT PUBLICITARI.\nAvui s’ha celebrat a Barcelona la sisena reunió convocada per l’Entitat, dins el marc del procés de reestructuració, on el SIB ha estat l’únic sindicat amb representants de Balears.\nLa Direcció segueix sense mostrar bona voluntat i no retira les mesures forçoses de la Mesa de Negociació.\nLa Direcció ha recordat a l’inici de la reunió la necessitat de la mobilitat geogràfica com a mesura complementària de reorganització, l’increment d’oficines STORE per millorar la capacitat comercial i fer-la més eficient, l’increment d’oficines S1 per salvaguardar la xarxa d’oficines i prevenir l’exclusió financera, el nou horari d’oficines i modificar la classificació d’oficines; en definitiva coses que ja se’ns havia dit en les darreres cinc reunions.\n1.- Encara no se’ns ha facilitat tota la informació: manca l’informe definitiu, una vegada publicats els resultats econòmics de l’any 2018. Tampoc se’ns ha facilitat el ràtio d’eficiència de les oficines per DT’s, tal i com vàrem sol·licitar a l’última reunió. De totes maneres hem sabut que aquest, a Balears és de 44 i a la DT de Barcelona és de 31; és a dir, aquest ràtio cobreix de sobres el que està previst al Pla Estratègic. Tal vegada s’incrementa aquest, perquè hi ha persones que cobren més del compte pel que fan, provocant desigualdats a les retribucions.\n2.- Les mesures plantejades són un insult a la plantilla. Hi ha moltes mesures plantejades que es volen modificar i s’haurien de veure a unes altres Meses negociadores. Són en definitiva un xantatge. De totes maneres les mesures presentades, en base a un informe econòmic presentat per l’Entitat, no les compartim i a més les hem contrarestades.\n3.- Les condicions econòmiques exposades a la darrera reunió són mínimes i no acceptables. Ens pareix infumable que es vulgui descomptar la prestació d’atur als qui vulguin marxar.\n4.- Amb les mesures plantejades no hi ha promoció i si no hi ha aquesta, la plantilla jove no treballarà motivada i aixó no és bo per l’Entitat.\n5.- Hem insistit que les mobilitats geogràfiques siguin: voluntàries, no entre illes i es puguin acordar a cada territori, ja que, en definitiva és qui coneix a les persones i la seva sensibilitat. De fet, ja han començat algunes amb el màxim legal dels 25 quilòmetres.\n6.- HEM REPETIT, ALTRA VEGADA, QUE TOTES LES MESURES HAN DE SER VOLUNTÀRIES I NO TRAUMÀTIQUES.\nPer acabar hem manifestat que, per una part l’Obra Social, davant de la situació actual del mercat laboral, amb una gran incidència de l’atur juvenil i el de llarga durada, faci programes d’inserció laboral i millora de l’ocupabilitat, sobretot entre les persones amb més vulnerabilitat social i per l’altra, la Direcció vulgui emprende mesures forçoses d’extinció laboral a les persones que fan possible que l’Entitat aconsegueixi, amb el seu treball diari, esforç, professionalitat i disponibilitat, els beneficis presentats, necessaris per dur a terme l’Obra Social precisament. ÉS AQUESTA L’ÀNIMA DE “la Caixa”?\nLa propera reunió és el proper dijous i el SIB està disposat a negociar, sempre que les mesures siguin voluntàries; ho podem aconseguir si hi ha bona voluntat.\nTornarem a sol·licitar que hi hagi un pla de prejubilacions o DVI’s (mesures d’estalvi de costs segons la Direcció), no són necessàries mesures d’extincions; els primers que han de poder sortir són els nascuts l’any 1962.\nI les altres mesures es poden parlar sempre i quan no hipotequin el futur dels empleats joves (sous, carreres professionals…) i millorin les seves condicions laborals.


El VOT DE CENSURA DE LA VERGONYA (2008) - El triangle\nEl VOT DE CENSURA DE LA VERGONYA (2008)\nEs va impedir la presència d'interventors d'Oriol Giralt a les taules on el resultat va ser irregular\nDotze anys després del vot de censura contra Joan Laporta (2008), l’acta final segueix oberta a l’espera que algú aclareixi les estranyes circumstàncies en què es va desenvolupar la votació, l’escrutini i les diverses irregularitats gràcies a les quals Joan Laporta es va mantenir en el càrrec. Encara a hores d’ara és un escàndol que, com la majoria de les malifetes de Joan Laporta, gaudeixen d’una impunitat mediàtica i legal a l’empara d’un entorn molt poderós, polític i financer.\nL’acció empresa en aquell temps pel soci Oriol Giralt, un soci disgustat i indignat per l’anomenada autocomplaença que havia convertit el club en un escàndol permanent i l’equip en un despropòsit de festes infinites liderades pel mateix president i membres de la junta, va aconseguir que les signatures requerides fossin folgadament les suficients per promoure la votació final en un calorós i inoblidable diumenge de juliol de 2008.\nPrevisorament, el president i la junta s’havien encarregat de col·locar al front de la Mesa del vot de censura, òrgan equiparable a la Junta Electoral i Mesa Electoral, a David Moner, llavors president de la UFEC i com tants altres servidors públics i alts càrrecs catalans, beneficiaris de la generositat del Barça de Laporta a l’hora de disposar d’entrades i viatges amb tot pagat a finals i grans esdeveniments, això a més del tràfic d’influències propi de règims totalitaris com el de l’esport català. Ja s’ha explicat, com a precedent, que el Tribunal Català de l’Esport va arribar a arxivar fins a tres vegades la inhabilitació del president Joan Laporta per haver infringit greument els estatuts al no convocar les eleccions el 2006.\nArribat el dia de la votació les previsions eren d’allò més pessimista per a Joan Laporta. Encara que era necessari aconseguir el 66,6% dels vots contraris, les sensacions donaven com a molt possible arribar a aquest grau de contestació. David Moner, convenientment informat de tal perill per a Laporta i la seva junta, va decidir que era possible assegurar la possibilitat d’evitar-ho arribat el cas. Moner va disposar que en una sèrie de taules, el promotor del vot de censura, Oriol Giralt, no pogués haver interventors seus, és a dir, persones acreditades amb la potestat d’escrutar els vots i fiscalitzar el procés de vot. En el seu lloc, personal del club va controlar les votacions en taules on, segons testimonis, van ser inclosos en el cens ciutadans no socis del FC Barcelona que poguessin exercir el dret a vot. Així, mentre que a la resta de les taules el percentatge va superar el 70% dels vots a favor del vot de censura, en aquelles controlades pel club sense la vigilància d’interventors de Giralt aquest percentatge va baixar prou perquè la mitjana final fos de el 60,60% insuficient, per tant, per a l’èxit del vot de censura.\nLa reclamació d’Oriol Giral va ser ràpidament convertida en paper mullat, doncs, encara que va ser redactada i lliurada als pocs minuts, la Mesa del vot de censura, o sigui David Moner, la va considerar extemporània. Tampoc hagués estat efectiu qualsevol altre recurs ja que el Tribunal Català de l’Esport estava igualment sota l’efectiva supervisió dels organismes i estructura de l’esport català de l’època i dels interessos convergents que havien pogut, per fi, prendre el comandament del Barça club mitjançant Joan Laporta.\nUn sector de la junta va dimitir en bloc, però els dissidents no van tenir el valor ni la dignitat d’explicar públicament com s’havia defensat la continuïtat de la directiva amb trampes, manipulació i joc brut.


L'Escola d'Estiu d'Onil en la nova normalitat - ESCAPARATE DIGITAL\nL'Escola d'Estiu d'Onil en la nova normalitat\nL'Escola d'Estiu d'Onil s'ha posat en marxa després de la decisió d'una majoria de pares per assumir els nous protocols, i costos, en l'actual situació de crisi sanitària.\nLes excepcionals mesures de seguretat i higiene estan sent implementades durant tot el desenvolupament de les activitats de l'Escola d'Estiu 2020, que durarà quatre setmanes fins al 31 de juliol.\nL'alcaldessa d'Onil, Humi Guill, juntament amb la regidora Maria José Sánchez, van assistir al primer dia d'activitats al col·legi Mare de Déu de la Salut amb els responsables de Sir Agència, empresa local amb una llarga trajectòria en animació i activitats dirigides a nens i nenes.\nSota el títol 'Un món d'aventures', l'escola d'estiu compta amb monitors qualificats, específicament formats per treballar sota els paràmetres d'actuació del covid-19. La neteja, l'obligació de la mascareta i el control de la temperatura seran algunes de les pautes que aquests animadors desenvoluparan cada dia amb els més petits.\nMiguel García, gerent de Sir agència, explica que "tot el personal de l'empresa s'ha fet test de serologia previ a l'inici de l'escola d'estiu, amb resultat negatiu". García aclareix que "s'han tingut dues reunions prèvies amb els pares i mares dels nens per explicar les mesures i formes d'actuar, a més de signar un document de responsabilitat sobre el seguiment de la salut del seu fill i compliment de les normes. Ens hem pres molt seriosament la seguretat dels infants i dels monitors, així com de les seues famílies ".


ERC envia un missatge a Pedro Sánchez: "No nos vais a parar" La República\nERC envia un missatge a Pedro Sánchez: “No nos vais a parar”\nEsquerra Republicana ha fet un advertiment a Pedro Sánchez, en un acte de partit al Baix Llobregat. “Pedro, no nos vais a parar”, ha expressat Ernest Maragall, candidat dels republicans […]\nErnest Margall, en un acte de partit d'ERC\nEsquerra Republicana ha fet un advertiment a Pedro Sánchez, en un acte de partit al Baix Llobregat. “Pedro, no nos vais a parar”, ha expressat Ernest Maragall, candidat dels republicans a l’Ajuntament de Barcelona. El també exconseller d’Exteriors retreu al PSOE “com s’ha fet conservador i monàrquic”.\nPer la seva banda, Ester Capella reconeix que “mai hauria pensat que per un compromís democràtic algú hauria d’acabar a la presó o l’exili”. La consellera de Justícia ha denunciat que és l’Estat “qui hauria d’estar assegut a la banqueta dels acusats”.\nSala-i-Martín ja ni se sorprèn amb les detencions: “Calia tapar el sopar de luxe de les elits d’Espanya”\nEl Govern i els Mossos haurien “espiat” diverses organitzacions de l’Esquerra Independentista, segons La Directa


THE STOMPING LAND FINALMENT HA REBUT UNA ACTUALITZACIÓ | - PROGRAMARI I JOCS\nThe Stomping Land finalment ha rebut una actualització |\nPot ser que The Stomping Land no sigui un joc mort després de tot, ja que el títol finalment ha rebut no una sinó dues actualitzacions aquest mes, afegint canvis al sistema d'elaboració, a la mecànica de caça i al sistema d'inventari.\nEl desenvolupador, Alex Fundora, que rep el nom de 'Jig' als fòrums oficials, va publicar les notes del pedaç juntament amb una explicació per què ha estat en silenci durant els últims mesos. Aparentment, tot es redueix al llançament d'Unreal Engine 4, que podria resoldre molts problemes tècnics amb cosmètics de fullatge i projecció de ratolí de baix nivell. En última instància, com que el projecte va ser tan primerenc, Jig va pensar que valdrien la pena l'actualització uns quants mesos de duresa, encara que sembla que triga més del previst:\nVa ser prou aviat en el projecte on aquest canvi semblava factible en només uns quants mesos de dur cruixit. Però tot just després de 3 mesos, la quantitat de cobertura que encara cal fer està superant el temps que justificaria aquest tipus d'actualització. En definitiva, m'alegro d'haver fet l'empenta, perquè ara la realitat de passar a UE4 és previsible, però no en un futur immediat.\nEl desenvolupador promet avançar amb la versió actual del joc ara mentre treballa lentament en la transició Unreal Engine 4 al costat. A més, també promet que les actualitzacions ja no tindran mesos de diferència, amb l'objectiu d'actualitzar el joc una vegada cada poques setmanes.\nThe Stomping Land encara no està disponible per comprar a Steam, però Fundora diu que amb prou actualitzacions, estarà disponible per comprar-lo aviat. El joc ha rebut dues actualitzacions en el que va de mes, una el dia 22 i una altra just ahir. Podeu llegir sobre aquestes actualitzacions i consultar les publicacions de Jig, AQUÍ.\nThe Stomping Land ja va ser un èxit de Kickstarter i semblava que hi havia una idea genial darrere. Malauradament, la manca de transparència del desenvolupament i la comunicació del desenvolupador ha provocat una ruptura de desconfiança per part dels consumidors. Esperem que les coses comencin a canviar ara per al joc i tindrem notícies de Jig més sovint. Algú de vosaltres ha comprat The Stomping Land? Seguiràs el joc ara que sembla que torna a funcionar?


La convocatòria per al comiat d’Andrés Iniesta al Camp Nou\nEl tècnic ha decidit convocar tots els jugadors disponibles excepte Paulinho, que gaudeix de permís atorgat pel tècnic\nArriba l’últim partit d’Andrés Iniesta amb la samarreta del FC Barcelona. Després de l’acte institucional de comiat, celebrat al Camp Nou, arriba el moment de l’adeu amb l’afició. El ‘8’ blaugrana viurà aquest diumenge contra la Reial Societat (20.45, BeIN LaLiga) una jornada molt especial.\nPer a aquest duel Ernesto Valverde ha decidit convocar tots els jugadors disponibles menys Paulinho, que gaudeix de descans atorgat pel cos tècnic: Ter Stegen, Cillessen, N. Semedo, Piqué, I. Rakitic, Sergio, Denis Suárez, A. Iniesta, Suárez, Messi, O. Dembélé, Coutinho, Paco Alcácer, Jordi Alba, Digne, André Gomes, Aleix Vidal, Umtiti i Yerry Mina.\nSergi Roberto està sancionat i no estarà disponible per al partit, mentre que Vermaelen no té encara l'alta mèdica dels Serveis Mèdics.\nSessió amb la tornada d’Umtiti\nEls jugadors disponibles del primer equip s’han exercitat al Camp Tito Vilanova en una sessió en què Umtiti s’ha entrenat amb el grup després de rebre l’alta mèdica. També hi ha participat Carles Aleñá, del Barça B.


Samuel L. Jackson | La Finestra Digital\nEn 1973, un grup d'exploradors de l'organització Monarch, amb l'ajuda d'un escamot militar, s'endinsen a la misteriosa Illa Calavera. Sense saber-ho, estaran descobrint el regne del simi gegant Kong. 41 anys ...\nLa vuitena pel·lícula de Quentin Tarantino torna al gènere del western però sense deixar de costat aquest estil tan particular del director de Tennesse, amb els seus característics diàlegs, les seves rucades, v...\nLa nova aventura va començar a rodar-se a Austràlia el juny del 2003. 60 actors, centenars d'extres, 73 decorats i localitzacions de Tailàndia, Xina, Suïssa, Tunisia i Itàlia van posar el primer gra de sorra ...\nLa nova trilogia galàctica oferia a George Lucas i el seu equip l'oportunitat de crear tot un seguit de noves naus, robots, armes, mètodes de transport i eines de tota classe per a les tres noves pel·lícule...\nEpisodi II: L’atac dels clons\nUna nau travessa l’espai per anar a aterrar a Coruscant. És la nau de la senadora Padmé acompanyada d’un caça. La nau aterra sense problema, la senadora baixa la rampa de la seva nau i en aquell moment es pro...\nPocs saben que rera de la diplomàtica aparença del Senador Palpatine de Naboo s'amaga un Lord Sith molt poderós que està fent anar tothom per allà on ell vol. En el segon episodi, aconsegueix que el ...\nEPISODI I: L'AMENAÇA FANTASMA Diu George Lucas que quan va imaginar el món i les històries de La Guerra de les Galàxies ja havia pensat en estructurar-ho en sis episodis. Però que quan va haver acabat de r...\nEl de Star Wars és un univers ple de planetes habitats, cadascún amb les seves races, característiques pròpies de fauna i flora, sistemes de govern i el seu paper a jugar en les aventures dels protagonistes...\nEls Jedi, és l'Ordre dels Cavallers guardians de la pau i la justícia a l' Univers des de fa milers de generacions. Els governa un Consell format per 12 Mestres Jedi que es reuneix al Temple de Coruscant. Con...\nAquesta temporada el món de l'alta costura es vesteix d'espia. "Kingsman: Servicio Secreto", recupera la figura del James Bond més elegant per, fugint de la paròdia, donar-li una divertida volta de rosca al gèn...


El gran despropòsit | La Finestra Digital\nGran sorpresa dins la Casa Real, on s’estableix un teatre molt impactant. Aquesta vegada s’han traslladat a la Nau Ivanow, impulsats per aPortada, amb la Beca Desperta sota al braç. No és convencional, ni com a teatre contemporani. Bàsicament, han creat una recepta entre el futur i el passat, amb una refrescant salsa de comèdia musical de ciència ficció.\n2023: un cub futurista de parets de lona lleugera metal·litzada, amb un centre al fons format per superposició de pantalles de televisió anteriors al 1997. És una immersió a la vida postapocalíptica però amb textures d’objectes vells, la majoria electrònics. El viatge el condueixen el Kinder, mestre i compositor de primària; el Wifi, protagonista del show musical de meteorologia; la Teken, la propietària d’un bar a l’escolta dels seus clients habituals; el Mini Jack, que no té feina però trobarà l’amor a través de la veu; i la Suit, ocupant del seu lloc com a cantant funcional. S’enfoquen en un món on els caps esclaten a causa de l’O.C.E.L.L.O.T. (ona expansiva produïda a Papua Nova Guinea deu anys abans). La qüestió no és tan sols sobreviure, de fet hi viuen tan com poden: s’enamoren, lluiten, treballen, ballen, però sobretot canten. Canten per evitar explosions.\nLa Companyia de Teatre Estable de la Casa Reial (2009) creadora d’El Gran Despropòsit té raó de ser. Anteriorment ja havien pujat sobre l’escena amb projectes com Interior con goteras (2012) a l’Institut del Teatre. El que sí destaca sobre l’escenari és el fet que tenen les coses molt clares: treballar en equip, fer ús de tot allò que ofereixen les arts escèniques i fer el teatre que voldrien veure. Ara bé, per sobre de tot reflexionar i divertir-se alhora. Ho aconsegueixen de forma magistral. La diversió és desorbitada. No dóna cap mena de raó per avorrir-se, que és el pitjor que li pot passar al teatre, que sigui avorrit. Aquest espectacle aborda l’entreteniment en tots els sentits. L’acurat text transporta la ment, a través de metàfores fantàstiques, pel món que ens envolta sense caure en clissés. Demostren que els gèneres teatrals són més que compatibles i que les composicions contemporànies, encara que caminin de forma seria, resulten ser embogides de diversió tot combinant les idees, les imatges i les sensacions.\nLa ciència ficció està servida des del moment en què els encenedors són filtres telefònics. Quant el musical, doncs és de veritat. És a dir, no es canta i es balla per pura convenció, sinó per sobreviure. La norma dicta que la veu cantada és l’únic remei contra l’ona expansiva. Tan sols es té un marge de tants segons i metres de separació d’una veu entonada perquè el cap no exploti. D’aquí sorgeix la feina de cantant funcional, i d’aquí també el musical. Potser la qualitat de la cançó no és el més destacable (són versions d’harmonies i composicions ja existents). Així, la lletra tampoc brilla per qualitat musical, però sí que ho fa quant a qualitat dramatúrgica. Aquest és el factor important, al cap i a la fi el que estan portant entre mans és el concepte escènic.\nLa comèdia, es pot dir que ho engloba tot. Encara que no per això cal que deixin de ser situacions de gran urgència on hi ha alguna cosa que tiba de veritat. Es confirma plenament que està molt ben portada.\nÉs força difícil destacar per sobre a algun dels integrants, ja que com s’ha dit abans, el treball és equitatiu dins el mateix equip quant l’esforç, almenys és el que es transmet. Només avisar que quan es surt de la Casa Real t’emportes de segur la Cançó d’Emergència ben ficada dins el cap, a més a més d’un munt de petites joies que no pots abandonar allà dins o just a la sortida. Únicament doncs, falta felicitar a Raquel Loscos, Salvador S. Sànchez, Felipe Amaya, Olga Bernardo, Marc Oliva, Jordi Rubio, Sara Sansuan, Anna Tamayo, Laura Vila i a la resta de l’equip d’il·luminació, escenografia, moviment, so, producció i a la Beca Desperta per donar pas als monstres que portaran el futur d’aquest art i que ja són una realitat present. Gràcies.\nEs pot veure a: Nau Ivanow\nText: Raquel Loscos i Salvador S. Sánchez\nIntèrprets: Felipe Amaya, Marc Oliva, Jordi Rubio, Olga Bernardo, Sara Sansuan, Anna Tamayo y Laura Vila.\nAnna TamayoCompanyia de Teatre Estable de la Casa ReialFelipe AmayaJordi RubioLaura Vila.Marc OlivaNau IvanowOlga BernardoRaquel LoscosSalvador S. SánchezSara Sansuan


Mancomunitat Camp de Túria centra la seua campanya de prevenció de setembre en l’oci saludable – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nMancomunitat Camp de Túria centra…\nLa Mancomunitat Camp de Túria, a través de la Unitat de Prevenció Comunitària de Conductes Addictives, torna aquest mes de setembre amb la seua campanya ‘12 lemes‘. En aquesta ocasió, dedica el lema d’aquest mes a l’oci saludable, encaminat a millorar la nostra qualitat de vida i la dels nostres xiquets i joves. Sota el lema “La teua diversió no solament cap ací”, la Mancomunitat vol posar l’accent en la importància d’aquest tema i en què hi ha moltíssimes activitats que poden realitzar-se al marge del consum de begudes alcohòliques i drogues.\nI és que amb l’arribada de mes de setembre i del començament de la rutina derivada de l’inici del curs escolar i de les obligacions laborals, els joves i no tan joves veuen reduït dràsticament el seu temps d’oci, és a dir, aquelles hores destinades a realitzar activitats o entreteniments de forma voluntària per a gaudir.\nDes de les Administracions Públiques existeix el compromís i l’obligació d’apostar per totes aquelles activitats i actuacions que s’engloben en tots dos termes.\nS’entén per oci saludable aquelles activitats que ens aporten beneficis sobre la nostra salut mental, satisfacció personal i estat d’ànim. I és que el que cal tindre molt clar és que no tot el temps d’oci és saludable.\nLes propostes varien en funció de les edats dels col·lectius en els quals estiguem pensant. D’aquesta manera, per als xiquets i menors es refereix a activitats en contacte amb la naturalesa, jocs i balls infantils, visites culturals. Per als joves figuren activitats que els ajuden a desenvolupar les seues habilitats socials i de comunicació o el contacte amb la naturalesa, entre altres propostes.


Avui llegim, al diari El País, que la Comissió Europea dóna unes xifres, respecte de la situació econòmica espanyola, que no tenen correspondència amb les que pregona el Govern espanyol.\nL'informe, que la Comissió acaba de publicar, assenyala que el creixement del PIB serà per a aquest any del 3,1%, i del 2,7% per al 2016. Per contra, el Govern espanyol afirma que aquest creixement serà del 3,3% per a aquest any i del 3% per al 2016.\nLa Comissió Europea també ens confirma que no es corresponen amb la realitat les afirmacions que, reiteradament, provenen tant del president com dels ministres del Govern espanyol quan, en tot moment, declaren que l'economia espanyola és la que més creix a Europa. No és cert. En el cas més benèvol, és la quarta.\nBrussel·les finalment posa l'accent en els desafiaments que encara ha d'encarar Espanya: un dèficit que no acaba de contenir-se, un deute públic que creix i creix –ja està a punt d'excedir el PIB anual–, i un atur que es redueix amb moltes dificultats –l'any 2016 continuarà per sobre del 20%–. I tot això amb una novetat important com són els majors riscos que presenten tant la desacceleració de la demanda global com la possibilitat d'una crisi propera en les economies emergents.\nEn un altre ordre de coses, la Comissió recalca que Espanya està en risc d'incomplir, aquest any 2015, els objectius del dèficit a què s'havia compromès, i amb la xifra d'atur més enllà del que es diu, ja que acabarà l'any en el 22,4%.\nD'altra banda, la Comissió Europea manifesta el temor que Espanya no aprofiti les condicions internacionals que es donen per a la millora de la situació econòmica, com són: les compres massives d'actius per part del Banc Central Europeu –que ha reduït els tipus d'interès del deute– i, el que és més important, la forta baixada dels preus del petroli i de les matèries primeres que s'ha produït. Fonts de l'Eurogrup temen que Espanya no aprofiti aquestes condicions per millorar la seva economia.\nUna altra notícia d'avui, que també llegim a El País, fa referència a la disminució salarial que, l'any passat, tingueren les dones i els joves. Això ha fet que s'incrementessin les desigualtats salarials que, tradicionalment, pateixen aquestes persones.\nArticle 23.- "Tota persona té dret al treball, a la lliure elecció de la seva ocupació, a condicions equitatives i satisfactòries de treball, i a la protecció contra l'atur".\n"Tota persona, sense cap discriminació, té dret a salari igual per igual treball".\n"Tothom que treballa té el dret a una remuneració equitativa i satisfactòria que asseguri per a ell i la seva família una existència conforme a la dignitat humana, completada, si cal, amb altres mitjans de protecció social".\nPunt 111 del Compendi.- "L'home i la dona tenen la mateixa dignitat i igual valor, perquè el dinamisme de reciprocitat que anima el nosaltres de la parella humana és imatge de Déu".\nPunt 321 del Compendi.- "Els equilibris econòmics i socials que hi ha en el món del treball s'han d'afrontar restablint la justa jerarquia dels valors i posant en primer lloc la dignitat de la persona que treballa".\nRadar Social, 6 de novembre de 2015.


Bateries a domicili\nGrues Creixell i Vendrell és una empresa creada l'any 1990 per Luis Dalmau, el seu esperit emprenedor i la seva gran vocació en el món de la mecànica amb el que porta més de 25 anys d'experiència en servei d'assistència a vehicles a la carretera i transport terrestre de vehicles.\nTreballem per a gran part de les principals companyies asseguradores, empreses i particulars. Amb un equip de professionals formats contínuament tant en seguretat, assistència i mecànica. Disposats a actuar les 24 hores del dia i els 365 dies de l'any.\nPer a nosaltres la ASSISTÈNCIA és més que rescatar i recollir un vehicle, és una forma de vida enfocada a ajudar a tota persona que es trobi amb un problema a la carretera, el nostre objectiu en cada servei és realitzar la recollida i el lliurament en perfecte estat de els vehicles i amb professionalitat oferint-li sempre al client un servei a mida i adequat a les seves necessitats.\nLa nostra àmplia experiència en aquest camp, la confiança dels nostres clients i les més de vuit mil intervencions realitzades al cap de l'any ens avalen.\nGarantia de seguretat i de lliurament en un termini màxim de 24 hores a Catalunya i 48 hores en territori Espanyol, depenent del tipus de vehicle i lloc de recollida. Hector


Cherid, sicari de l'estat espanyol, del terror de Franco als GAL de Felipe\nLa Venus negra i la lluita feminista, antiracista i anticolonialista\tLa Venus negra i la lluita feminista, antiracista i anticolonialista\nLa fascinació de 'L'home que camina', icona universal del segle XX\tLa fascinació de 'L'home que camina', icona universal del segle XX\nLa policia política de Franco al País Valencià, al descobert\tLa policia política de Franco al País Valencià, al descobert\nCherid, sicari de l’estat espanyol, del terror de Franco als GAL de Felipe González\nUn llibre d'investigació descobreix la vida clandestina i familiar del mercenari parapolicial Jean Pierre Cherid, un dels principals sicaris de les clavegueres de l’estat espanyol\nAlger, 1960. Paracaigudista en defensa de la sobirania francesa (fotografia cedida per El Garaje Ediciones.)\nEl Garaje Ediciones publica Cherid. Un sicario en las cloacas del Estado, una investigació exhaustiva de la periodista Ana María Pascual, amb la col·laboració de Teresa Rilo, la vídua del mercenari parapolicíac. Teresa era una jove perruquera de Sant Sebastià que a dinou anys es va enamorar de Jean-Pierre Cherid, amb qui va tenir dues filles. Ella explica a la periodista què en recorda, tot i que, malgrat estar tots aquells anys al costat d’ell i dels seus amics, moltes coses, diu ella, li passaven desapercebudes. A més, lògicament ell li amagava molta informació, afegeix.\nCoberta del llibre ‘Cherid. Un sicario en las cloacas del Estado’.\nLa narració és una combinació interessant de periodisme d’investigació amb dots literaris, personatges, dades, fets i accions reals, moltes d’inèdites, sobretot les més personals del protagonista, algunes altres ja conegudes de manera aïllada o revelades en part per alguns altres treballs periodístics. És una investigació a fons que va més enllà d’allò que era sabut fins ara. A més, l’aportació de la vídua lliga molt bé la història i ofereix una nova perspectiva.\nEl primer mèrit del llibre és endinsar-se en un món molt pantanós per descriure la vida d’un personatge, unes accions i una època sobre la qual encara hi ha molta foscor i impunitat. Amb l’agreujant afegit que obtenir informació oficial és una feina titànica, sovint impossible, perquè l’accés és blocat per les lleis de protecció de la intimitat i de secrets oficials que, de fet, serveixen per a ocultar la informació que compromet l’estat i les seves accions inconfessables.\nEls funcionaris de la dictadura, jutges, policies, militars, es van guanyar la impunitat legal gràcies a la Llei d’Amnistia del 1977. Després, les lleis esmentades, els van garantir, a més a més, la invisibilitat històrica dels seus expedients i historials oficials o oficiosos. És molt necessari i lloable l’aparició de bons treballs d’investigació com el d’Ana Maria Pascual, que aporten més llum a zones ‘oficialment’ fosques de la nostra història.\nEl segon valor del llibre és que a partir del protagonista i les confidències íntimes i de vida quotidiana que aporta la vídua, relliga tota la història de la guerra bruta a Espanya, de manera àgil, amb tocs d’enjoli, del punt de vista d’un dels protagonistes principals i el seu entorn d’activistes feixistes italians, francesos i sud-americans. Què feien, com es movien, quines relacions tenien, qui els emparava i dirigia. Eren com una agrupació mafiosa de famílies que a banda les seves accions terroristes es reunien per sopar i passaven les vacances plegats.\nLa Internacional Negra i l’estratègia de la tensió\nElls eren el nucli dur de sicaris experimentats disposats a tot. Soldats perduts d’extrema dreta de totes les guerres perdudes, sempre protegits, dirigits i emparats legalment i econòmicament pels seus contactes a l’exèrcit i la policia espanyola. Dels temps del Servei Central de Documentació (Seced) fundat el 1972 per l’almirall Luis Carrero Blanco i de la Direcció General de Seguretat (DGS) de Carlos Arias Navarro i el coronel Eduardo Blanco. D’aquests centres en va sorgir la guerra bruta parapolíaca, fruit de la col·laboració entre membres dels cossos de seguretat i ultres de tota mena. La pedrera d’activistes, la mà d’obra, eren falangistes, membres de la guàrdia de Franco, carlins, militants de Fuerza Nueva, policies i guàrdies civils.\nLa periodista Ana María Pascual, autora del llibre.\nDurant molts anys l’elit dels terroristes van ser els mercenaris francesos italians i argentins que es movien al voltant de Jean-Pierre Cherid i Stefano Delle Chiaie, dues figures de la Internacional Negra que actuaven a Llatinoamèrica, Portugal, Espanya, França i Itàlia, principalment. El gran impulsor de la Internacional Negra, com revela el llibre, va ser Yves Guérin-Sérac, un personatge important en el context del terrorisme feixista europeu de l’època, que internacionalitza el fenomen i que inclou la guerra bruta espanyola en un context polític i històric que va més enllà de les fronteres de l’estat.\nYves Guérin-Sérac, o Yves Guillou, va ser el mestre de Jean-Pierre Cherid en l’art de la guerra, explica el llibre. És un personatge clau del terrorisme feixista europeu dels seixanta i setanta. Va ser capità de Cherid en el batalló de paracaigudistes en la guerra d’Algèria, on el jove Jean-Pierre es va polititzar. Ell i el seu germà gran André-Noël van formar part de l’Escamot Delta a Alger, uns grups famosos per haver dut a terme les accions més sanguinàries contra els independentistes del Front d’Alliberament Nacional (FLN, les sigles en francès). La guerra d’Algèria, el bateig de foc dels germans Cherid, va ser molt cruel per a ambdues parts. ‘Vam ser els creadors de la guerra moderna’, deia ell. El mateix dia de la independència, el 5 de juliol de 1962, l’FLN va matar uns dos mil colons als carrers de la capital.\nLa seva família pied-noir va haver d’exiliar-se a Tolosa, a França, després de la independència, un trauma per a Jean-Pierre que condicionaria absolutament tota la seva vida. ‘Jo sé què és perdre la pàtria’, deia ell. Els dos Cherid van protagonitzar alguns atracaments, i en un van matar un gendarme, per la qual cosa es van haver d’escapar de França i es van instal·lar a Alacant, on hi havia cinquanta mil pied-noirs exiliats d’Algèria. Aquí també van fer diverses accions, com robar una joieria, però ben aviat tots aquests antecedents policíacs serien inexistents per a la DGS, quan l’estat espanyol els va contractar.\nEl 1961 es va crear a Madrid l’OAS (les sigles en francès de l’Organització de l’Exèrcit Secret), grup terrorista d’extrema dreta liderat pel general Raoul Salan, bon amic del cunyat de Franco, Ramón Serrano Suñer. El grup el creen militars contraris a la independència d’Algèria. Ben aviat, Cherid i el seu germà gran André-Noël s’hi van integrar. Yves Guérin-Sérac tornaria a ser el cap de Cherid, ara en l’escamot terrorista de l’OAS.\nBarcelona, 1976. Amb la seva primera filla (fotografia cedida per El Garaje Ediciones).\nLa investigació d’Ana María Pascual ens recorda que Yves havia fet una carrera militar de primera línia i havia estat condecorat manta vegada amb distincions com la Legió d’Honor, la Creu de Guerra amb Palma, la Creu al Valor Militar i la Medalla de l’Estrella de Bronze dels EUA. Havia estat paracaigudista i bussejador de combat. L’any 1966 va muntar l’agència de notícies Aginter Press a Portugal, que en realitat era una oficina d’espionatge al servei de la policia política de Salazar (la PIDE). La falsa agència també va treballar per la Xarxa Gladio, conglomerat paramilitar secret, sota la direcció d’elements de la CIA i l’OTAN. A Espanya el contacte de Gladio era Luis Carrero Blanco, mà dreta de Franco.\nProtegits per serveis secrets i policies de diferents estats i amb el suport de Gladio, la Internacional Negra aplicava l’anomenada ‘estratègia de la tensió’, ideada per Guérin-Sérac. Mitjançant atemptats terroristes de signe feixista pretenien de desestabilitzar els governs i causar el retorn a pràctiques dictatorials i governs d’inspiració feixista. A Espanya, l’objectiu a les acaballes del franquisme era la guerra violenta contra els grups d’esquerra i independentistes bascs que sorgien en la clandestinitat. Després, en el començament de la transició, l’objectiu va ser la desestabilització total i el retorn a la dictadura.\nCherid i la seva germandat criminal\nExplicar Cherid, com molt bé fa aquest llibre, és explicar com eren els soldats de la guerra bruta, la seva quotidianitat, les seves festes, el seu esperit i ideologia. Eren una ‘germandat criminal’ nascuda al si de l’OAS. Tots compartien un convenciment entre el fanatisme feixista i el mafiós, entre el crim comú i el crim polític, sempre ben protegits i ben pagats per l’estat i els seus amics de les clavegueres policíaques. Del punt de vista històric és important de saber en quins homes i mètodes confiava l’estat espanyol les missions més inconfessables, tant en la dictadura com en la transició.\nÉs interessant, també, l’aportació dels responsables policíacs i militars que tractaven Cherid. Poques vegades algú pròxim, com ara la vídua, ens ha ofert el seu retrat i les seves maneres de relacionar-se amb els sicaris. Són molt il·lustratives les aparicions en el relat de personatges com el guàrdia civil Manolo Pastrana, el capità de navili Juan Manuel Rivera Urruti, àlies ‘Pedro el Marino’, Mariano Sánchez-Covisa, veterà de la División Azul i líder dels Guerrilleros de Cristo Rey, Sixto de Borbó-Parma, cap dels carlins més tradicionalistes, el comissari Manuel Ballesteros, els germans Perret, el comissari Roberto Conesa, etc.\nCherid, 1984. Una de les últimes fotografies (cedida per El Garaje Ediciones).\nLa vídua recorda que a finals dels anys setanta, per exemple, cada setmana Jean-Pierre la portava a festes i celebracions dels seus amics falangistes i d’empresaris i advocats que finançaven el terrorisme ultradretà per fer avortar la transició. Tot un món que descriu l’estil i els ambients dels promotors i executors de guant blanc del terror fatxa.\nEntre les aportacions del llibre, destaca la informació sobre un íntim de Jean-Pierre Cherid: el policia Antonio González Pacheco, ‘Billy el Niño’, que avui s’enfronta a les denúncies per tortures presentades davant la justícia argentina. Fa quinze dies per primera vegada un jutge espanyol va acceptar d’investigar-lo per delictes de lesa humanitat, admetent a tràmit la querella presentada per Miguel Angel Gómez i la plataforma de víctimes del franquisme CeAQUA. La descripció que en fan les autores del llibre és una aportació valuosa a les poques coses que se saben sobre aquest obscur torturador.\nUn pistoler molt competent, expert en explosius i bon tirador\nDe tota la guerra bruta espanyola, Jean-Pierre Cherid és una peça clau de la trama. Va ser molt competent, expert en explosius i bon tirador. Paracaigudista a Algèria, atracador a França, mercenari a Biafra, terrorista d’extrema dreta de l’OAS, i molts anys sicari de la guerra bruta parapolicíaca espanyola. Ell va començar amb Franco, fou un mercenari del Batallón Vasco Español (BVE) –que adoptà molts noms de conveniència, com Antiterrorismo ETA (ATE), Grupos Armados Españoles (GAE) o Alianza Apostólica Anticomunista (Triple A). I acabà essent un dels exponents principals i més actius de les accions terroristes del primer GAL. Fins que el 19 de març de 1984 es va morir a Biarritz quan va esclatar el cotxe bomba que ells mateixos havien preparat per atemptar contra membres d’ETA.\nEntre molts detalls que no passen desapercebuts al lector mínimament informat, hi ha l’afirmació que ells reivindiquen la desaparició d’Eduardo Moreno Bergaretxe, ‘Pertur’, dirigent d’ETA-pm; que la nit del 23-F ell i els seus amics van anar armats al Congrés; o que van celebrar una festa per l’aprovació de la Llei d’Amnistia del 1977, que alliberava els presos polítics antifranquistes i els atorgava la impunitat total sobre els fets del passat.\nJean-Pierre Cherid, l’home incòmode que sabia massa\nSobre el seu final, aquest llibre aporta una hipòtesi nova i interessant per a la història. Fins ara, la versió coneguda i acceptada era que a Cherid li havia esclatat el cotxe mentre el manipulava. Que havia estat un accident. Això havien dit companys seus d’escamot als primers periodistes de Cambio 16 que van investigar la guerra bruta i les connexions entre l’estat espanyol i el terrorisme d’extrema dreta.\nAra el llibre d’Ana Maria Pascual i Teresa Rilo aporta la versió de la vídua. Ella sosté que Cherid va caure en un parany que li havien parat els seus superiors dels GAL per eliminar-lo.\nEll era l’home que sabia massa i als últims temps havia començat a tenir desavinences amb els nous caps del terrorisme d’estat que li van tocar a la transició. ‘Amb tant cap de fireta i amb tanta burocràcia, no es pot treballar amb la professionalitat d’abans’, es queixava Cherid, segons la seva vídua. Fins i tot, diu ella, s’havia decidit de deixar-ho tot i anar a cercar feina de mercenari a Sud-àfrica. En realitat, Cherid ho sabia tot del terrorisme d’estat a l’Espanya dels anys seixanta fins als GAL. També de les seves accions i connexions internacionals. No és en va que havia arribat a ser el mercenari més ben pagat per l’estat i el responsable, asseguren, d’actes com ara l’atemptat mortal contra José Miguel Beñarán Ordeñana ‘Argala’, el dirigent de l’escamot d’ETA que va matar Carrero Blanco, els fets de Montejurra, l’assassinat a Caracas de Jokin Etxeberria i Espe Arana el 1980, i de les primeres accions dels GAL.\nTeresa Rilo està absolutament convençuda de la seva versió de la mort del seu marit. Tota la vida ha sentit l’abandonament dels caps policíacs del mercenari, que gairebé no la van ajudar en res. Ella afirma que, quan va descobrir la traïció dels caps i dels pistolers que havien estat companys del seu marit, es va sentir ‘una dona ferida, agonitzant i invisible, gairebé inexistent’. A més, l’any 1986, dos anys després de la mort de Cherid, un escamot d’ETA li va matar a trets el cunyat, José Ignacio Aguirrezabalaga, amb qui havia compartit un restaurant a Sant Sebastià. En la reivindicació, ETA va al·legar que era dels GAL.\nFins i tot explica ella que tant el guàrdia civil Manuel Pastrana com el policia Antonio González Pacheco, ‘Billy el Niño’, haurien estat encarregats de controlar-li els moviments per ‘evitar una denúncia pública de les estranyes circumstàncies en què se li va morir el marit i la penosa situació en què van acabar ella i les filles’. ‘És important –li deien– de fugir dels periodistes, poder dormir tranquil·la a les nits, i ni pensis a demanar explicacions al Ministeri de l’Interior o en una indemnització.’\nNingú, cap dels responsables de la guerra bruta, no ha assumit mai haver donat l’última ordre fatal a Jean-Pierre Cherid. Pastrana diu que va ser Amedo, però ho nega i diu que va ser Ballesteros, que ja és mort.\nQuan l’any 1999, després de molts anys de por i de silenci, Teresa Rilo es va decidir a demanar una indemnització a l’estat espanyol, li van dir que ja era tard, que ja era fora de termini. També li van dir que al Ministeri no hi havia constància que Jean-Pierre Cherid hagués mort en un atemptat terrorista. ‘Com ho saben si no es va investigar?’, demana ella. Més tard, també va provar que la justícia comencés una investigació però no va ni poder començar. ‘Billy el Niño’ i Manuel Pastrana li van negar una declaració sobre la vinculació del seu marit als Serveis d’Informació de la Policia espanyola i la Guàrdia Civil.\n16:10Sánchez i Ayuso exhibeixen ‘unitat’ i acorden la creació d’una taula de coordinació per afrontar la covi-19\n14:59El govern recomana de no viatjar a Madrid\n10:21Morera es reincorpora al debat de política general després del negatiu de la PCR d’un familiar\nLa Generalitat amplia al 70% l'aforament dels equipaments culturals a Barcelona i l'àrea metropolitana\nSánchez i Ayuso exhibeixen 'unitat' i acorden la creació d'una taula de coordinació per afrontar la covi-19\nEl Clínic de Barcelona fa operació de maluc sense hospitalitzar el pacient


Batalletes en temps de pau | Isidre Oller - somParets\nDiumenge, 22 de maig de 2022 | 07:00h\nEl primer matí a la mili ens van fer córrer per desolats camps castellans abans de passar a la instrucció militar i el seu intent d’adoctrinament gens sibil·lí. Als pocs metres de córrer, un noi obès ja s’havia endarrerit, bufava com un bou i estava vermell com un pebrot. Jo vaig afluixar i em vaig posar al costat d’aquest noi; Joan Anton es deia. Li deia que inspirés i expirés amb un ritme adequat i que no es posés nerviós, que si convenia, parés i aniríem caminant. No vaig voler ni considerar si aquella acció em generaria problemes amb el sotsoficial que ens comandava, l’únic que tenia clar era que no em podia quedar callat i al marge d’aquell abús com feia tota la tropa. Sí, de tres-cents paios joves –en teoria, més idealistes que els adults–, només un va ser capaç de moure un dit en una situació que si tractéssim en una taula d’un bar, la majoria d’aquells tres-cents haurien opinat o haurien dit que actuarien d’una manera diferent.\nI aquesta és una de les paradoxes més decebedores d’aquest món mundial: quan no hi ha perill les coses es veuen molt clares, però quan un ha d’arriscar un bri, la hipocresia, la covardia, el conservadorisme, digueu-ho com vulgueu, s’emporta els guanys i la majoria acata. I com de sol et sents en aquestes ocasions! I de cops és tan absurd com en el meu episodi de la mili: el sotsoficial, un individu de Còrdova que va ser dels millors que vaig trobar en aquell temps, va tenir el do de gestionar l’incident com si no passés res d’especial. L’endemà, el Joan Anton, en comptes de córrer es va quedar a fer exercicis gimnàstics assumibles a la seva constitució física: voleu bufetada més ben donada? Em vaig arriscar, sí, però en acabat, no hi va haver sang i es va aconseguir que el contra-sentit de fer córrer un noi obès se solucionés. A vegades, la covardia del col·lectiu s’extralimita i encara ens fa més vulnerables als contrasentits que anem recollint de la gestió que trobem al treball, al poble, al país, a qualsevol col·lectiu humà. Els avanços i els avenços no es fan sols.\nNo sempre he tingut la sort de sortir indemne de situacions semblants, si he dit que són situacions de risc és perquè ho són. Tanmateix, és la manera de sentir-se bé, viure més intensament, gaudir de raonables moments de felicitat i envellir millor. Cadascú és propietari de la seva consciència, del seu criteri, de la seva educació, d’amb qui s’ajunta, dels seus somnis, i sobretot, dels seus actes. Estar ben educat i preparat, tenir grans idees i reflexions està molt bé, però tot això no és res de res sense dur-ho a terme: som el que decidim fer i que realment fem.


El govern espanyol demana que es deixi treballar els jutges "sense ingerències" davant la sospita sobre el fiscal en cap d'Anticorrupció\nOT SERRA Barcelona 21/04/2017 15:20\nEl portaveu del govern espanyol, Íñigo Méndez de Vigo, ha demanat "calma" a la resta de forces polítiques, que ahir es van llençar en bloc contra la fiscalia per la sospita sobre Manuel Moix, per deixar treballar els jutges "sense ingerències" en els últims escàndols de corrupció que afecten el PP. "No és bo posar en dubte el sistema judicial espanyol", ha advertit.\nEn roda de premsa posterior al consell de ministres, Méndez de Vigo ha remarcat la necessitat de "deixar que les coses tinguin el seu temps" i ha volgut ser prudent a l'hora de fer declaracions sobre les detencions derivades de l'operació Lezo. "Espanya és un estat de dret, la justícia funciona i els jutges funcionen", ha dit el titular de Cultura i Esports del govern espanyol. Així, s'ha mostrat partidari d'"esperar" les decisions del jutge "sempre respectant la presumpció d'innocència".\nPel que fa a la implicació del fiscal en cap d'Anticorrupció, Manuel Moix, en la investigació per la gestió del Canal d'Isabel II, Méndez de Vigo ha subratllat que el fiscal general de l'Estat, José Manuel Maza, està "disposat" a comparèixer al Congrés de Diputats per "donar explicacions".\nL'aprovació dels pressupostos\nEl ministre ha apel·lat a "l'interès general" per remarcar la necessitat que els pressupostos, que s'han de votar els dies 14 i 15 de maig a la cambra baixa, s'aprovin amb el vistiplau d'altres formacions polítiques. El portaveu del govern ha reconegut que és la seva responsabilitat "buscar aliats" i que les negociacions "no són fàcils", però s'ha mostrat convençut que la majoria de partits "saben que la ciutadania necessita pressupostos".