La Llum groga: de novembre 2005\nSempre dic que xerro poc. I, realment, xerro poc. Però no m'havia adonat mai que en realitat sí que xerro bastant fins avui.\nAquest matí m'he aixecat i no hi havia forma d'articular paraula. Jo ja ho intentava, però no sortia cap fressa de les meves cordes vocals. Res. Zero.\nJa fa dies que estic bastant fotuda d'un coi de costipat, però mai m'havia passat això.\nTot i així, he pensat que total, tampoc era tan important. Si jo gairebé no dic res en tot el dia...\nPerò, és clar, m'ha passat el que passa sempre que et fas mal a algun lloc, que penses que total tampoc és tan important, perquè no fas servir tant aquella part del cos. I resulta que llavors només fas que ensopegar-hi o adonar-te que la fas servir més del que et pensaves.\nQue malament que ho he passat tot el dia. Sense poder parlar, he descobert que parlo més del que em pensava. De fet, he descobert que em passo el dia diguent parides. Oh, que difícil que és estar escoltant una conversa i veure com et posen una parida "a huevo" i no poder-la dir! I el pitjor de tot, veure que ningú més s'ha adonat de la parida, i per tant la parida es queda perduda en el teu cervell, mentre et poses a riure sola i la gent es pensa que ja delires per la febre.\nTambé m'he quedat amb les ganes de donar la meva opinió sobre alguna cosa. Però, sobretot, de dir alguna parida sobre l'opinió d'algú més.\nJo vull parlar! Jo vull dir parides! Sí, ja he après la lliçó, no diré més que xerro poc, que em podria quedar callada tot un dia i ningú se n'adonaria (bé, això de que ningú se n'adonaria potser és veritat, però no m'hi ficaré).\nEncara sort que és diumenge. Esperem que demà pugui parlar, o ja riurem.\nPublicat per Llum a les 16:30 14 comentaris\nSe'm gira feina... Avui he dit que escriuria un post a algú (jo, que m'embolico tota sola), però ara estic com massa espessa per escriure sobre el tema. El cap de setmana, potser. A part, tinc un ésser mil.lenari que es passa tots els vespres dient-me que vol explicar la seva història, que a veure si paro d'explicar xorrades i el deixo parlar. De moment, però s'haurà d'esperar a que jo expliqui el que vull explicar. Al cap i a la fi vam fer un pacte: li deixava explicar la seva història quan jo no tingués res a dir.\nAvui, no sé per què, m'he recordat de la formigueta. Que de què va això de la formigueta? Ah! Això donaria per tot un post, i m'hauria de remuntar a mitjans dels anys 80, i tampoc cal.\nLa formigueta ara sempre em recorda uns dies de fa tres o quatre anys. Havia de marxar de casa cap a mig matí, per agafar un tren. I com que a mig matí no hi ha qui aparqui, deixava el cotxe lluny, molt lluny. Normalment, a no ser que vagi molt aviat al matí, mai aparco el cotxe al mig de la ciutat. Sempre el deixo als afores (sigui per la banda que sigui) i vaig a peu fins on hagi d'anar. La ciutat no és tan gran. A vegades deixo el cotxe innecessàriament lluny i la gent se'm mira amb cara de "tu ets tonta o què?" i em donen idees per deixar el cotxe més a prop d'on vagi. Però no, jo prefereixo deixar el cotxe lluny i caminar.\nCom sempre, me'n vaig de tema. Fa temps, deixava el cotxe bastant lluny d'on havia d'anar. Bé, no era tan lluny. Quan anava, trigava uns 20 minuts a bon pas, perquè solia anar amb el temps una mica just. No és lluny, però per una ciutat petita sí que ho és. Tornava al vespre, que ja era fosc, amb l'últim tren, que sol arribar cap a 3/4 d'11. Havia anat a Barcelona i, com que sóc una mica massoca, en comptes d'agafar el metro o qualsevol autobús, anava a peu. Mitja hora anar, mitja hora tornar. Per què dic que sóc massoca? Doncs perquè tenia unes sabates que em feien mal i no en tenia cap més a l'armari. N'havia d'anar a comprar unes altres, però anar a comprar sabates i jo som incompatibles. Pensava que les sabates ja s'adaptarien al meu peu.\nI així, tal com anava, arribava a quarts d'11 a la ciutat i tenia el cotxe lluny, molt lluny. Caminava una estona pel mig de la ciutat, però llavors tenia un llarg camí sense cap mena de distracció fins al cotxe. Jo aixecava el cap i veia on era el meu cotxe. No sóc gaire bona comptant distàncies, però un kilòmetre ben bo el tenia. Que vaja, no és massa, però havia estat tot el dia donant volts i les sabates m'estaven matant.\nQuè feia? Més d'un cop, havia aixecat el cap. Veure tota aquella distància fins a on representava que era el cotxe (que no podia veure fins que era gairebé allà) em desanimava. Ho veia un camí molt llarg. Així que feia el millor que podia fer: mirar el terra. Ara un pas, ara un altre. Quan aixecava el cap i mirava la llunyania, em desanimava. Cada cop que aixecava el cap, veia que la distància no s'havia reduit massa, i això desanima. Però si em centrava en els passos, en fer ara un pas, ara un altre, sense aixecar el cap, sense voler mirar l'horitzó, sense voler saber on arribaria, simplement centrant-me només en passets petits, el camí es feia molt més curt. Ni me n'adonava i ja era al cotxe.\nAra fa molt de temps que no em comporto com una formigueta. Tota la vida ho havia fet, i m'havia anat bé. Però de tant en tant em tempta això de mirar, a veure si queda massa camí per recórrer. I jo sé que no ho he de fer. Sé que m'he de centrar i esforçar-me a fer un passet i un altre passet. Per més que costi fer cada pas. Per més mal que facin les sabates. I l'horitzó? Doncs millor no mirar-lo. Quan hi arribi, ja m'hi toparé de nassos. De mentres, jo seguiré amb els meus passets. Constants. Sense excuses. Dia a dia. Pas a pas.\nPublicat per Llum a les 21:41 4 comentaris\nM'encanta que hagi començat a fer fred... però només a estones!\nEm desperto al matí. Ja ahir al vespre em feia mal al coll. Mareig. Mal de coll. Gairebé no puc parlar.\nEsmorzo. Bec un got de llet i una aspirina. Inevitablement, em porta records. Però aquests records me'ls guardaré per mi.\nFa fred. M'encanta, però gairebé no m'aguanto dreta.\nMarxo de casa, i arriba el moment més divertit del dia. Bé, en aquell moment no m'ha semblat gaire divertit, però ara... Vaig amb cotxe, en mig d'un embús, i m'agafa un atac d'esternuts al cotxe. Els he començat comptant, però m'he descomptat. 15? 20? Potser més. I vinga a fer esternuts. Un darrere l'altre. I darrere un altre.\nFa fred. M'encanta. Però les cames em tremolen i estic marejada. Si no fos pel fred, segur que no estaria així.\nPassa el dia. Ni m'entero que fa fred. Del que sí que me n'entero és del costipat que porto a sobre.\nSurto. Només de sortir, m'adono que passa massa aire al voltant del meu cap. Sembla mentida com poden arribar a escalfar (o a protegir del fred) els cabells llargs. I, és clar, si no hi són, es nota.\nEntro al cotxe. El termòmetre marca 2 graus. M'encanta. Els vidres encara no estan entelats. M'encanta agafar el volant i que estigui fred. Està tan fred que fins i tot em poso a tremolar. Però m'encanta.\nVaig per la ciutat. M'espera una bona estona de trànsit fins que no en pugui sortir. Poso la radio. Em poso a cantar, però al cap de dos segons ja m'adono que no podré, perquè estic sense veu.\nVaig cap a casa. Una carretera buida. M'encanta conduir a l'hivern i de nit. Pots veure si ve algú només pels llums i no hi ha animals que et puguin sortir a la carretera. És que jo des del dia que vaig veure una mare senglar amb dues cries que tinc por d'anar per la carretera a plena nit. Que et surt un "animalet" d'aquests i adéu cotxe (i adéu tu, si anaves massa ràpid).\nAvui no se m'ha de fer massa cas. Quan se'm marxi el costipat, ja tornaré a ser jo.\nAixò sí, avui he fet una cosa que m'ha fet il.lusió de fer. De fet, crec que ja feia molt de temps que havia decidit que un dia la faria. De fet (estic malament, ja vaig repetint...) fa un temps ja havia començat a fer-ho. Jeje, sí, és el que et penses. Al cap i a la fi, no ha estat tan difícil.\nTot i que el sentir-me bé per això no farà que se'm tregui el mal moment que he passat avui, amb una conversa que es repeteix i repeteix dins del meu cap. I que seguirà temps i temps aquí.\nMe'n vaig a delirar una estoneta, a veure si demà m'aixeco millor.\nPublicat per Llum a les 22:55 5 comentaris\nOh gran déu dels lectors de blogs, fes que aquelles persones a qui no els agraden els posts críptics deixin de llegir ara mateix. I si continuen llegint, que es converteixin en granotes per la resta de la seva vida (em sembla que estic embolicant històries). Doncs això, que és un missatge per mi, així que serà...\nSempre em passa el mateix. Ja em va dir la Tracy fa uns dies que no he de pensar que tothom actuarà com jo. Però sóc incapaç. Tot va començar amb una idea que em va venir al cap fa uns quants dies. Una situació en la que jo no em trobaré, però que una altra persona s’hi trobarà. I si jo em trobés en aquesta situació... bé, si jo em trobés en aquesta situació faria una cosa. I com sempre, la meva imaginació va començar a volar. Fins al punt que vaig començar a pensar en cinc possibles coses que m’agradaria que passessin. Coses que no passaran. Perquè la probabilitat que passin és molt baixa. Però... hi ha una petita possibilitat. I el fet que hi hagi una possibilitat, encara que sigui petita, fa que el meu cervell ja les etiqueti com a possibles, malgrat que la consciència em digui que cap d’elles es produirà.\nÉs una mateixa acció, que poden fer 5 persones, que per ser original, els diré A, B, C, D i E. Està clar que els podria dir pel nom, que totes tenen un nom diferent i bastant comú. Però no ho faré (bàsicament perquè no em dóna la gana, i jo ja m’entenc).\nA és la que em faria més il.lusió de totes. És clar que també és gairebé la més improbable que ho faci. Per començar, perquè no deu saber ni que hi ha l’opció de fer-ho. Té una forma molt fàcil de saber-ho, però no ho farà. I, en cas de que arribés a saber que té la possibilitat de fer-ho, dubto que se li hagi passat ni tan sols pel cap la idea. I si se li hagués passat pel cap, tampoc ho faria. Per què? Això no sóc jo qui ho ha de contestar, perquè tampoc en tinc la resposta.\nLa persona B és la que em va portar a pensar en la idea. Aquesta persona sabrà la possibilitat, perquè li diré jo. És la persona més probable que ho faci. Realment em faria il.lusió que ho fes. Però té molta feina i dubto que pugui trobar uns moments per fer-ho. Jo al seu lloc ho faria, però sóc conscient que el més probable que no ho faci.\nLa persona C també pot saber que té la possibilitat, si vol. El problema és que encara que ho sàpiga i vulgui fer-ho, dubto que ho faci. Si es dóna el cas, no ho farà perquè es pensarà que em pot molestar que ho faci. Però no em molestaria. Li podria dir, és clar, però llavors crearia com una espècie d’obligació de fer-ho, i no és el que vull. Es tracta que ho faci si vol, no l’he d’obligar a fer res.\nLa persona D és la menys probable que ho faci. Perquè no sabrà que en té la possibilitat. Li podria dir, és clar. Però es crearia una obligació, i jo no ho vull. Però, és clar, si no ho sap, doncs tampoc pot fer res. Almenys que la persona D no ho faci no em sabrà greu, simplement perquè és impossible que ho faci.\nI E... E sap que té la possibilitat de fer-ho, encara que jo no li digui res. Però tampoc ho farà. Per què ho sé? Per la seguretat que dóna l’experiència.\nEn fi, ho sento per qui m’hagi aguantat el rotllo. És un missatge per mi. Si alguna d’aquestes persones fa el que jo faria si estigués en la seva situació, segur que ho explico. Tot i que dubto que ho faci.\nPublicat per Llum a les 19:00 10 comentaris\nAquesta frase me la deia avui una persona bastant enfadada quan l'he trucat. Sí, t'he penjat el telèfon, però no perquè fossis tu: sempre ho faig.\nEl telèfon mòbil i jo no ens portem massa bé. De fet, sí que ens portem bé, només que l'abandono, pobret. I no li dóno de menjar (entengui's, el carrego de tant en tant) i aleshores es queda sense bateria. Pobret!\nSi algú m'ha de trucar, que s'ho prengui amb calma, perquè jo gairebé mai contesto al mòbil. I això, la gent que sap el meu número de mòbil, ja ho sap.\nQuan em truca algú, poden passar tres coses: que el mòbil estigui abandonat en alguna banda (al cotxe, normalment) i aleshores, quan s'ha cansat de sonar, surt aquella dona tan simpàtica dient "Ha llamado al 6..." i 8 numerets més :-) La segona opció és que soni i no el senti o no m'enteri que m'està sonant a mi. És clar, com que sona tan poc, quan sona no m'adono que em sona a mi. Aquesta opció és exactament igual que la primera per qui em truca. I la tercera opció és que soni, que jo estigui a prop del mòbil, que el senti i que no hi hagi ningú més al voltant, amb el que acabi deduint que aquella musiqueta surt d'un aparell que es diu mòbil. I això només passa quan vaig amb cotxe. I com que no tinc mans lliures (per què?), doncs no l'agafo. Com a molt, si estic parada en un semàfor, penjo el telèfon...\nAvui anava en cotxe pel mig de Salt. D'alguna manera m'he de guanyar els diners. Anava com boja buscant algun tipus d'aparcament per poder anar a treballar quan en un carrer amb un sol carril un camió estava aturat descarregant vés a saber quina mercaderia. Jo escoltava la radio. Al cap de poc, la música de la radio s'ha vist eclipsada per la música que feien els cotxes que tenia al darrere. I, en aquell moment, sento una altra música. Què coi serà? Doncs sí, exacte! El meu mòbil! El miro, veig qui em truca, i el penjo. Ja tenia prou musiqueta. Trobo aparcament i truco. Sí, sempre truco. Com que mai agafo el telèfon, sempre acabo trucant jo a qui m'ha trucat i li he penjat el telèfon o simplement no l'he agafat. De fet, gasto tan poc de mòbil que sempre m'arriba aquell missatge de que fa no sé quants mesos que no faig una recàrrega i que si no el recarrego en un mes me'l donaran de baixa. Així que bé, ja em va bé trucar de tant en tant.\nAvui, però, una veu a l'altra banda m'ha dit:\n- M'has penjat el telèfon.\nEra una veu enfadada.\nCoi, que no era perquè fossis tu, que ho faig amb tothom!\nLi he explicat, però no feia veu d'haver-se convençut.\nEn fi, quan em trobi aquesta persona li hauré de demanar perdó, que sembla que la meva història sobre els telèfons no l'ha convençut. Però què més vols? T'he trucat als cinc minuts per veure què volies!\nSi li ha estranyat que pengés deu ser perquè no havia trucat mai. Tot i que com li continui penjant el telèfon em sembla que no em tornarà a trucar més.\nPublicat per Llum a les 23:59 2 comentaris\nEls diumenges a la tarda són... no sabria dir com són. Tristos. Solitaris. Plens de feina. Feina que no es fa fins que ja és massa tard.\nFa uns anys, els diumenges a la tarda eren el dia en què agafava el cotxe dels meus pares (l'únic dia en tota la setmana que agafava el cotxe) i me n'anava a una estació solitària, sense llum, sense sostre per quan plovia, sense estació, sense cap lloc on picar el bitllet, sense... sense gairebé res, a buscar un tren que acabaria ple de gent. Un tren ple de gent que anava acompanyada d'algú altre, que xerrava amb algú, que coneixia algú. Jo pujava solitària a la meva estació. Era la única persona que pujava allà. De tant en tant pujàvem dues persones. Però només de tant en tant. La típica estació que tant molesta a la gent que va en el tren: "si no puja ningú, per què para aquí?"\nArribava a Barcelona on ningú m'esperava. Havia sopat abans de marxar (a això de les 6 de la tarda...) El pis estava buit. Entrava. Obria la maleta. Posava la roba a l'armari. Obria la carpeta. Estudiava una mica. I em posava a dormir. Sense haver parlat amb ningú des de feia un munt d'hores. Tota sola al pis.\nCrec que des de llavors els diumenges a la tarda es van convertir en uns dies tristos. Solitaris.\nNo hi té res a veure el fet d'haver d'anar a treballar el dia següent després de dos dies de festa. De fet, últimament prefereixo els dies de cada dia que els dies de festa. Qualsevol moment de la setmana és millor que els diumenges a la tarda.\nNo sé com explicar el síndrome del diumenge a la tarda. Normalment, tinc bastanta feina per fer. Per sort, aviat arribarà Nadal i se n'anirà tota aquesta feina. Em quedo a casa, perquè he de fer la feina. Però és diumenge a la tarda. I penso que tindré temps de fer-ho tot. Al meu cap hi ha la feina que he de fer. Però... vaig pensant que ja ho faré ara, que primer faig no sé què i després no sé què més.\nI arriba aquesta hora. El vespre. I és quan el síndrome del diumenge a la tarda es fa gran i més gran. Quan penso que ho faig tot malament. Perquè són les 9 o les 10 del vespre. En realitat, no he fet res de bo en tota la tarda. La feina encara està per fer. Podria haver fet la feina i ara ja la tindria feta. Podria haver mirat alguna peli i això que tindria de més. Podria haver-me dedicat a llegir un d'aquests llibres que tinc esperant i que tantes ganes tinc de llegir. Podria haver fet moltes coses a casa. O podria haver marxat i anar a fer alguna cosa. Podria haver anat a donar un volt. Podria haver anat al cine. Podria haver anat a veure algú (a qui? Bé, millor no em deprimeixo amb això). Podria haver fet moltes coses. Però m'he quedat a casa. M'he quedat a casa per fer una feina. Una feina que encara no he fet. Una feina que he de fer avui. Una feina que em tindrà aquí fins vés a saber quina hora.\nEn aquests moments és quan penso que sóc realment idiota. Perquè, si m'he de quedar fins a les tantes fent la feina, doncs almenys podria haver aprofitat el temps i anar a fer alguna cosa de profit. Però no, m'he quedat a casa fent... el problema és que intento pensar què he fet i sóc incapaç de dir què he fet de profit. Crec recordar que avui he parlat una estoneta amb l'imma. Crec que he visitat algun blog. I... què més he fet? He estat tota la tarda a casa, alguna cosa he d'haver fet!\nTambé em recordo d'alguna cosa... Alguna cosa que fa temps que em porta de cap. I és que la persona que hi ha darrere l'estranya a vegades té una mica d'enveja de l'estranya. Ara ja gairebé no em connecto mai al messenger amb el meu messenger. Total, per què? Gairebé mai hi ha ningú. I si, per casualitat hi ha algú, tampoc hi xerro. Xerro més amb la gent que coneix l'estranya que no pas amb la gent que conec en persona. Curiós? Preocupant? Ho deixaré estar, que encara he de fer la feina.\nPublicat per Llum a les 21:23 16 comentaris\nAvui és un d'aquells dies en els que sento que realment sóc una ignorant. Hi ha tantes coses que hauria de saber i que no sé! Em refereixo a coses que representa que hauria de saber, però que jo ni tan sols en tinc ni idea. I això per no parlar de les coses que no representa (per la societat, que per mi ja és una altra cosa) que hauria de saber i tampoc sé. I la de coses que ni tan sols sé que no sé!\nI és que de cop algú et fa una pregunta i et quedes de tots colors. Vas pensant: "Coi, això jo ho hauria de saber". Però no ho saps.\nO simplement algú dóna per sentat que tu domines un tema que tu ni tan sols saps ni de què va. Ja no en parlem ni de saber una mica del tema. Amb una mica de sort, pots arribar a haver sentit que existia, però no en tens ni una idea vaga.\nRealment, penso que hauria de llegir més. O d'estudiar més. O de fer alguna cosa per aprendre una mica més de coses. Perquè sóc una ignorant. La major part de les vegades no sé ni una quarta part de les coses que hauria de saber. Bé, de fet, si en pogués saber una quarta part ja seria un gran què, en el meu cas!\nEl problema és que la gent que m'envolta es pensa que jo realment sé. I no sé pas per què. Els tinc a tots enganyats. Dubto que sigui per les grans parrafades que faig a la gent explicant coses. Perquè, la veritat, jo només parlo quan se'm pregunta o si estic en grups molt reduïts de gent. I si algú altre sap alguna cosa, prefereixo que ho expliqui aquest algú altre que no pas jo. Més de quatre ulls (dos, si no porten ulleres) escoltant-me mentre explico alguna cosa em posen nerviosa. Exceptuant, és clar, les classes que pugui haver donat a la meva vida, perquè està clar que quan dones una classe no t'escolta amb atenció ni aquell alumne que seu a primera fila, amb les ulleres molt graduades i que no parla amb ningú. Només t'escolten quan et cau l'esborrador a sobre el peu i dius alguna paraula que no hauries de dir. O quan parles de la reproducció d'alguns animals i dius una frase tan intel.ligent com: "Comencem amb un animal". Aleshores ja comences a veure com riuen i algú et fa el comentari que un animal sol, pobret, no podrà pas tenir descendència. Aquests són els únics moments en què escolten. Un, degut a la fressa que ha fet l'esborrador al caure a sobre el peu. I l'altre, al sentir la paraula "reproducció". Però, en fi, jo avui no anava a parlar d'això.\nEstava parlant de la meva ignorància, i de que no sé per què la gent que m'envolta es pensa que jo realment sé coses. Tampoc sé per què la gent es pensa que sóc intel.ligent. No dóno jo prou senyals de que la meva intel.ligència no és massa gran? No dóno jo prou senyals que realment no sé ni la meitat de les coses que hauria de saber? Aleshores, per què la gent es pensa que jo sé les coses, si realment no les sé? Per què la gent es pensa que jo sóc intel.ligent, si realment tinc la intel.ligència d'una persona normal? Per què sóc tan ignorant i la gent s'entesta a creure que jo realment no ho sóc? Perquè quan em venen amb alguna pregunta del tipus "tu segur que ho saps" i jo no en tinc ni idea, encara em sento més ignorant per no saber el que representa que hauria de saber. O quan sento algun "ostres, no ho sabies?" amb cara d'escepticisme, em sento malament per no saber-ho, si és que realment és una cosa que està tan clar que jo hauria de saber.\nD'altra banda, però, hi ha gent a qui tinc enganyada i tampoc sé per què. Gent que no em coneix. Gent que només tenen un nick d'internet. Gent que em pregunten alguna cosa i quan contesto em diuen coses de l'estil de "ets una noia? Ostres!" Sí, sóc una noia. I sóc una ignorant. El que passa és que no sé per què et penses que sé alguna cosa. Però, de totes formes, per què no puc ser una noia? Per què si sé (o et penses que sé) una cosa concreta, no puc ser una noia? Per què si trec un tema i algú no em veu la cara es pensa que no sóc una noia? Reflexionaré sobre el tema, perquè aquesta és una altra de les coses que ignoro.\nPublicat per Llum a les 18:05 12 comentaris\nEl dia hauria de tenir 48 hores... com a mínim. Sort que queda poc més d'un mes per les vacances de Nadal i pel mig hi ha una setmana de festa, o sinó em tornaria boja.\nNo sé si és que sóc lenta, que em distrec o què em passa. Són quarts d'onze. Avui he vingut amb una llista de coses que havia de fer obligatòriament abans d'anar a dormir. La llista tenia 5 punts. Només n'he fet mig :-( També volia fer altres coses, però no tinc temps ni d'acabar el que és obligatori. I, a sobre, vinc aquí per descansar de la feina que estic fent (buf, és un pal!) A sobre, ni m'ho paguen, ni em donen les gràcies, ni en trec cap benefici. Visca els tontos! O les tontes, en aquest cas.\nNecessito unes vacances ara mateix. Però només de pensar en demà ja m'agafa alguna cosa. Demà sortiré de casa abans de les 7 del matí i tornaré cap a les 12 o la 1 del vespre. Pel mig, tindré una hora lliure. Tot el demés està ocupat.\nEl pitjor de tot, com deia algú avui, és que la meva feina principal no és cap de les que m'ocupen tan de temps. Necessitaria un dia de 48 hores: les primeres 24 per fer totes les altres feines i les altres 24 per fer la meva feina i les coses bàsiques (menjar, dormir, etc.)\nPerò m'hauré de conformar amb els dies de 24 hores. O de 24 hores i un segon, com el 31 de desembre d'aquest any.\nPer sort, en aquests moments queden dues setmanes pel super-mega-pont de desembre. N'hi hauria d'haver un cada mes, com a mínim!\nPublicat per Llum a les 22:48 8 comentaris\nArriba al matí a la feina. El primer que fa és engegar l'ordenador i mirar el correu. Només de veure els mails que té, ja somriu. Té un mail d'una persona que no coneix, no sap ni de què treballa, ni on viu... No en sap res! Ja no recorda ni com es van "conèixer". Va per obrir-lo quan veu entrar per la porta la persona que s'asseu a davant seu, cara a cara.\nQuè coi hi fa, aquí? Però si avui no havia de venir!\nDiu hola tímidament, gairebé no es sent la veu. Com a tota resposta, sent un hola gairebé tan fluix com el seu.\nVa passant el matí. Treballa. La persona que està a davant seu també treballa. Fa temps que treballen així, cara a cara, però només es diuen "hola" i "adéu". Res més. No té ni idea de què fa. I segurament l'altre no té ni idea del que fa l'un.\nA mig matí decideix obrir el mail i el llegeix. Se li escapa un somriure. El contesta mentre continua somrient. Una mirada seriosa a davant seu li fa veure que potser ha rigut massa. S'aixeca i va a veure algú altre.\nTorna. Es posa a treballar. Va a dinar. Abans de marxar, diu "adéu" tímidament. No rep resposta.\nTorna de dinar. L'altre segueix assegut al mateix lloc, com si no s'hagués mogut en tota l'estona. Torna a obrir el mail. Té resposta. Torna a llegir-la. Torna a somriure. Una altra mirada seriosa i no contesta, ja ho farà quan l'altre hagi marxat.\nEs passa la primera part de la tarda treballant. L'altre també treballa.\nL'altre marxa a mitja tarda. Diu "adéu" tímidament. L'un contesta, sense aixecar massa la veu. Per què serà una persona tan seriosa? Per què no xerrarà? No podria ser una persona més xerraire com aquesta que m'envia mails?\nNo ho entenc. Arribo aviat i ja hi és. I sempre marxa més tard que jo. Deu viure aquí.\nVa fins al seu lloc. Diu "hola" tímidament. Ni tan sols sap en què treballa. Ni tan sols sap a què es dedica. Sembla una persona alegre, però com que no xerra...\nBé, deu estar aquí tot el dia, però no treballava. Estava somrient. Segur que mirava algun acudit o alguna cosa.\nPassa el matí. Treballa. De cop veu a la persona que està asseguda a davant seu somrient. Mira cap allà. Segur que és alguna cosa que fa molta gràcia, però tampoc li pregunta. Com que mai han parlat, se li fa costa amunt parlar-hi.\nVeu que s'ha adonat que mirava cap a aquella direcció i ha deixat de somriure. I ara se'n va. Bé, ara que se'n va, miraré el correu. Mira, tinc un correu d'aquella persona. Qui serà? A què es dedicarà? Va, ara que no hi ha ningú, contestaré.\nEstaria bé que aquesta persona que s'asseu a davant meu fos divertida i xerraire com la del mail.\nTorna a treballar. La persona de davant torna al cap d'una estona. Treballa la resta del matí. I se'n va a dinar. En aquest moment, aprofita per tornar a mirar el mail. No té cap mail.\nA mitja tarda se'n va. Diu "adéu" tímidament i rep un "adéu" tímid com a tota resposta. Si fos com la persona del mail...\nCom m'agradaria que avui la selecció d'Eslovàquia guanyés per 4 a 0. No pas per res, només per la prepotència que he sentit aquests últims dies dels mitjans de comunicació. Que sí, ja sé que és molt difícil que la selecció d'Eslovàquia acabi anant al mundial. Hi estic d'acord. Però porto uns quants dies que cada cop que poso les notícies m'enfado. Perquè queda el partit de tornada. Vaja, que només faig que sentir que és un partit que no té trascendència, que no anirà ningú al camp, que està guanyat fins i tot abans de jugar-lo. Doncs no! Hi ha la possibilitat que Eslovàquia guanyi 4 a 0 (o per més gols) i només m'agradaria que ho aconseguís per veure la cara d'idiotes que se'ls queda a tots (seleccionador inclós) després d'haver-se passat els últims dies dient que ja podien jugar amb els suplents, que igualment ja estava tot guanyat. Em nego a donar per perduda la possibilitat que Eslovàquia vagi a jugar el mundial. Què coi! És difícil, però no impossible. I el fet que una gran part de la gent es pensi que és impossible, no vol dir que ho sigui. Simplement faltaria algú amb una mica d'il.lusió i ganes, i estic convençuda que Eslovàquia podria fer aquests quatre golets que necessita.\nAbans que ningú es dediqui a fer cap comentari, sóc conscient del que acabo de dir. Sóc conscient que crec en coses impossibles, que aposto per l'opció menys probable, i que tinc confiança en els altres, en que aconseguiran aquesta cosa que sembla impossible. I sóc conscient que quan sóc jo la que ho he de fer... doncs que em rendeixo més fàcilment. Però no, estic segura que Eslovàquia plantarà cara i almenys ho intentarà (com ara no ho facin, em tiraran l'opinió que tenia d'ells per terra). Però com que això és el que jo espero d'ells, crec que jo també he de fer un esforç, perquè així jo també estaré contenta amb mi mateixa. Que el més probable és que Eslovàquia no passi l'eliminatòria? Doncs sí, però no és impossible. Només serà impossible si no lluiten per guanyar. Que el més probable és que jo no aconsegueixi el que parlava l'altre dia? Probablement, però si no ho intento, segur que sí que serà impossible.\nPerò... com m'agradaria que avui Eslovàquia guanyés 4 a 0! I com m'agradaria no haver d'escriure un post com el de l'any passat. I com m'agradarien moltes altres coses molt més importants (i que, òbviament, no tenen res a veure amb el futbol). Però aquestes coses avui me les guardaré per mi.\nPublicat per Llum a les 19:54 35 comentaris\nSurto a la mateixa hora de sempre. Plou. M’encanta que plogui sempre que... sempre que no vagi amb el portàtil a sobre, que llavors pateixo per si es mulla. I avui porto el portàtil. Per sort, també porto el paraigües, perquè no em fio de que la bossa sigui impermeable.\nEntro al cotxe. He de travessar la ciutat de punta a punta. Però sempre vaig amb una mica de temps de sobres. Perquè no m’agrada arribar tard. No m’agrada que ningú hagi d’esperar per mi. Prefereixo passar-me una estona esperant al cotxe o on sigui que no pas arribar tard.\nEnfilo el mateix camí de cada dia. Però... avui gairebé no es pot circular. Em començo a desesperar. En un quart d’hora he fet el camí que a aquesta hora faig en 5 minuts (i a primera hora del matí en menys i tot). Arribaré tard. Coi de trànsit!\nPer què hi ha tants de cotxes? Per què tothom vol agafar el cotxe quan plou? Per què no agafen l’autobús?\nTranquil.la, no et posis nerviosa. Tu també vas en un cotxe.\nSí, és clar, però jo no tinc més remei. El dia que em posin autobús fins a casa, aniré amb autobús, que n’estic fins als nassos, del cotxe!\nComenço a comptar quan de temps hi ha entre llamp i llamp. Un, dos, tres, neteja-parabrises, cinc, sis, set, vuit, nou, deu, neteja-parabrises, dotze, llamp, un, dos, tres, quatre, neteja-parabrises, llamp... Això és molt avorrit!\nEs fa l’hora a la que hauria d’haver arribat i sóc a meitat de camí. Els senyals horaris de la radio m’ho recorden. En fi. Diu que a Barcelona hi està plovent molt. Sí, és clar, el centralisme fa que només parlin de Barcelona. Que ningú ha vist la pluja de cotxes que hi ha aquí?\nI encara he de trobar aparcament.\nUn, dos, tres, neteja-parabrises, cinc, llamp, un, dos...\nArribo a destí. Em trobo amb el meu aparcament de molts dies. El fet que gairebé sempre estigui lliure ja em comença a fer pensar que potser no s’hi pot aparcar. Però no hi ha cap senyal. Ni cap línia groga. Ni... En fi, el deixarem aquí.\nPlou. Agafaré el portàtil. Així que agafo el paraigües. Me’l poso a la falda abans de sortir del cotxe. Però com es pot ser tan idiota? Em miro els pantalons. M’acaben de quedar ben xops. Miro el rellotge. A sobre d’arribar tard, arribaré amb els pantalons ben xops.\nArribo. Faig la feina. Em demanen per fer hores extres divendres. D’acord, cap problema.\nMarxo. Plou. Arribo al cotxe. Cap multa. La grua no se l’ha emportat. Deixo les coses a dintre. Vigilo amb el paraigües. Merda! El mòbil està ben xop.\nEngego el cotxe. Poso el mòbil davant de la sortida de l’aire de la calefacció. A veure si es pot salvar. Obres. Merda. Un carrer tallat. Vaig a sortir a un altre lloc. Merda! Un “cediu el pas”. He de girar a l’esquerra. No veig el final de la cua de cotxes que em venen per la dreta, ni el final de la que em ve per davant i volen girar a l’esquerra. Bé, paciència. No m’importa. M’espero i ja passaré algun dia...\nNo, no em puc esperar. Tinc un cotxe a darrere. No hi ha res que em posi més nerviosa.\nEl cotxe de darrere es comporta. Bé, perquè no m’hi estic massa estona. Aprofito una badada doble per passar ràpid.\nUn quart d’hora per fer els dos-cents metres següents. Ara plou de veritat. Un, dos, tres, quatre, cinc, sis, ostres! Sembla que el neteja-parabrises del darrere té el mateix període que el de davant a velocitat lenta. Encara que plogui molt, com que estic parada, m’entretinc a engegar-los i parar-los fins aconseguir que vagin al mateix temps :-).\nPlou. Llampega. Trona. Surto de la ciutat. Just sortir de l’embús, el mòbil comença a sonar. Ara no puc parar a mirar qui és. Però no cal que ho miri. Posaria la mà al foc que és el meu pare, per dir-me que no corri i bla, bla, bla... Almenys el mòbil encara funciona.\nMerda, merda, merda! Però com puc tenir tan mala memòria? Si ja em vaig comprometre amb algú altre per fer hores extres el divendres! Per què no em recordo de les coses?\nPlou molt. Comença a caure una mica de pedra. Vaig per la carretera que arriba casa. Sense pintar. No veig on acaba la carretera i on comença el bosc (així, directament, acaba la carretera i comença el bosc).\nFalsa alarma! Tinc una hora entre un compromís d’hores extres i l’altre. Sé que algú es queixarà, però almenys puc fer les dues.\nArribo a casa. Em poso a sopar. Avui oblida’t d’internet. Així llegiré més estona. Bé, si no se’n va la... I en aquest moment se’n va la llum. Visca!\nAvui toca anar a dormir aviat. No hi ha llum. No hi ha aigua. No hi ha calefacció. No hi ha... Hi ha la bateria del portàtil plena, almenys! Així que em dedico a escriure un post llarguíssim sobre encara no sé què. Un post que potser penjaré demà o potser no. Però què es pot fer si són quarts d’onze i no hi ha llum?\nPublicat per Llum a les 7:13 2 comentaris\nVeig com passa el temps al meu voltant. Passa ràpid. Massa ràpid. La gent evoluciona, va a més. I jo em quedo on estic. Em quedo on estava fa uns anys, on estava fa uns mesos, on estava fa uns dies.\nLa major part del temps penso que sempre em quedaré igual, on sóc ara.\nJo ho intento. I tant si ho intento! El problema és que... bé, que potser no sé com avançar. Potser no ho intento amb prou forces, potser perquè tampoc sé cap a on he d'anar. Potser... de fet, no en tinc ni idea.\nNomés de tant en tant penso que sí, que algun dia ho aconseguiré. Però no, aquests moments són fugissers. De seguida torno a la realitat. La realitat que diu que sempre estaré aquí. Perquè sí. Perquè hi ha alguna cosa que falla.\nEstic completament segura que aquesta cosa que falla és un problema meu, tot i que no sé quin. Si ho sabés, potser podria intentar posar-hi solució, però com que no ho sé, tampoc puc intentar-ho.\nDe fet, això de que ho intento no és pas massa veritat. Cada cop ho intento amb menys força, perquè cada cop estic més convençuda que per més que ho intenti, tampoc ho aconseguiré mai. Així que, per què gastar energies en una cosa que no puc aconseguir?\nEm molesta (i bastant) la gent que de bones a primeres em surt amb el típic "ja veuràs com ho aconsegueixes algun dia". Prefereixo que no em diguin res a una d'aquestes frases. Frases dites perquè sí, com una fórmula, allò que s'ha de dir en tal situació o tal altra i que la gent diu només perquè sí. Perquè jo estic segura que no passarà. I el fet que jo estigui segura que no passarà fa que el que algú em digui que sí, sense creure-s'ho, només perquè creu que necessito saber que m'ha de dir que sí, em posi de mala llet. Si saps tan bé com jo que això no passarà, perquè coi em dius que sí? Hi ha dues coses que pots fer: la primera és deixar-me estar i ja se'm passarà. Amb depèn de quins comentaris només pots aconseguir que m'enfadi o que em senti com la pobra noia a qui s'ha d'animar perquè, és clar, no ho aconseguirà, però almenys que visqui enganyada i es pensi que ho aconseguirà. Perquè si almenys el to de veu mostrés que sí, que realment la persona que m'ho diu s'ho creu, seria una altra cosa. Però és que la persona que m'ho diu encara s'ho creu menys que jo.\nLa segona opció, que seria la que jo agrairia més, seria que em diguessis on està el problema. Perquè quan em dius que sí, que ho aconseguiré, veig que penses que no. Si penses que no serà per alguna cosa. No me la podries dir? Entenc que potser és una mica violent dir-me el perquè no. Però en realitat, si algú m'ho digués, m'estaria fent un favor i li agrairia moltíssim. Si m'ho digués, aleshores jo sabria si ho vull arreglar o no. Si algú m'ho digués, no m'enfadaria. Potser em sabria greu al principi, però sabria que és per bé. Però no, la gent s'entossudeix a dir-me que sí, quan se'ls veu que és mentida, que no s'ho creuen. I això sí que em fa enfadar. No sóc una nena petita. No necessito que em vinguin amb mentides per fer-me creure una fantasia. Simplement, necessitaria la veritat. Saber on és el problema.\nPerò, i d'això també n'estic gairebé segura, aquesta veritat tampoc la sabré mai.\nPublicat per Llum a les 17:39 6 comentaris\nJa sóc vell. He perdut el compte del temps que ha passat. He vist passar tants cicles que ja no em recordo de quants n'han passat. L'altre dia vaig sentir algú que deia que jo dec tenir uns 1000 anys. La veritat, tampoc m'importa. Jo simplement estic aquí, mirant el temps com passa, veient com el món va canviant al meu voltant. Però no avancem aconteixements.\nNo recordo quan vaig néixer. Però recordo la meva infantesa. Vivia en un lloc, envoltat d'éssers exactament iguals que jo. Només érem nosaltres.\nI parlàvem entre nosaltres. Sí, parlàvem, encara que a algú li pugui semblar que l'enganyo.\nRecordo que un cop al dia ens queia aigua per sobre. No, no era la pluja que vaig conèixer a la meva juventut. Era una cosa semblant a les primeres persones que venien amb una galleda d'aigua i... bé, ja m'estic avançant un altre cop.\nNo sé d'on van sortir totes aquelles històries. Suposo que eren les nostres llegendes urbanes. Els altres deien que un dia algú se'ns emportaria lluny i ens ompliria de coses que feien llumetes. Ens tindrien a dintre d'un lloc on hi fa molta calor (amb el que a mi m'agrada el fred i la neu!) i acabat això ens abandonarien i moriríem. Jo no m'ho vaig creure mai, tot això. I ja veieu, tenia raó. Al cap i a la fi, amb els meus 1000 anys de vida, a mi mai m'han tancat en un lloc on hi fa molta calor ni m'han tirat vés a saber on. Deien que això els ho havia dit algú que havia sobreviscut a aquest infern. Però jo només crec que era algú amb ganes de protagonisme, o simplement una llegenda urbana, ja ho he dit. Perquè, qui seria tan dolent com per agafar un de nosaltres, omplir-lo de coses i llavors abandonar-lo? No, no pot pas ser!\nRecordo aquella època amb una mica d'enyorança. D'una banda sé que on he viscut tota la meva vida ha sigut un bon lloc, però estic una mica sol. Sí, he tingut companys, però cap com jo. I cap d'ells ha viscut tants anys com jo. Jo sóc l'"avi" i els més joves no volen parlar massa amb mi, em tenen massa respecte. A part de la meva alçada, que és molt més gran que la de la resta. Jo només voldria que m'escoltessin i parlessin amb mi com si fos un més d'ells. I, de fet, ho sóc, només que sóc més alt i més vell, però quina importància té, això?\nNo sé quant de temps vaig passar allà. Va ser força, crec. Allà vaig aprendre a parlar, vaig aprendre a comptar, vaig aprendre tot el que aprenen els petits. Fins que un dia va aparèixer un ésser que no havia vist mai i... Bé, el que va passar ja ho explicaré un altre dia, si en tinc ganes. Que 1000 anys de vida donen per molt i no tinc ganes de cansar a ningú amb les meves històries de vell.\nPublicat per Llum a les 17:27 5 comentaris\nEncara és massa aviat per valorar els canvis. O potser no. Ja ho faré d'aquí a un temps. Ara només sé que la cosa de moment va bé, però de tant en tant trobo a faltar el que he deixat. És clar que... bé, l'altre dia ja vaig ficar la pota per aquest tema. Va ser... memorable, per dir-ho d'alguna forma.\nNomés que avui... Bé, avui m'he sentit molt rara, com fora de lloc.\nAl matí marxava i no me'n sabia avenir. És una tonteria, però feia més de 4 anys que no em trobava en aquesta situació. Al tornar a casa, tampoc me'n sabia avenir. He fet una cosa que no havia fet mai a la vida, provocada pels canvis que deia l'altre dia.\nSí, ja ho sé, a la majoria de la gent això li semblaria una tonteria. Però per mi no ho és.\nDes dels canvis he fet coses que no havia fet en els últims 4 o 5 anys. I fins i tot coses que no havia fet mai.\nEra una sensació estranya. La sensació de tornar cap a casa avui, de veure que em faltava alguna cosa, de que no era jo la que tornava cap a casa, sinó algú altre que estava dins meu, però que no era jo.\nJa m'hi acostumaré. Em tornaré a acostumar a algunes coses. I m'acostumaré a algunes altres coses. Al cap i a la fi, la diferència no és tan gran.\nBé, potser sí que ho és, de gran.\nPublicat per Llum a les 15:30 3 comentaris\nPublicat per Llum a les 21:59 2 comentaris\nSi algú em preguntés qui és la persona que m'envia més mails, la resposta que obtindria seria, sense cap mena de dubte, jo mateixa.\nDes de sempre que em deixo notes a mi mateixa. Sóc bastant despistada. O molt despistada. Així que l'única forma que tinc de recordar-me de les coses és deixar-me notes per aquí i per allà.\nQuan anava al cole o a l'institut, em deixava notes en llapis a la llibreta de classe. Cada any ma mare em comprava una agenda, però jo sempre m'oblidava de mirar-la. I com que la llibreta de classe l'obria cada dia per fer els deures, allà es quedaven les notes per mi mateixa sobre les coses que havia de fer. La major part de les vegades eren els deures, però podia ser qualsevol cosa.\nTemps després, vaig canviar les notes dels apunts per notes al punt del llibre que estigués llegint. De fet, el punt del llibre era qualsevol paperot que em trobés vés a saber on, on hi havia de tot apuntat. Des de les coses que havia de fer, fins a càlculs de qualsevol xorrada que se m'hagués ocorregut vés a saber on, quan no tenia cap paper a prop.\nQuantes coses he apuntat a abonaments de tren o de metro! Us en faríeu creus! Quants càlculs he fet a bitllets o paperots de propaganda que m'han donat pel carrer! Quantes idees genials he tingut mentre anava pel carrer i se m'han quedat en un paper, fins que he arribat a casa i he pogut comprovar si funcionaven. Quantes paraules han quedat apuntades en qualsevol paperet esperant arribar a casa per buscar-les al diccionari!\nI ara... Doncs ara la major part de les vegades em comunico amb mi mateixa mitjançant els mails. Bé, de fet, a part dels mails, en aquest moment la nevera de casa està plena de post-its amb llibres que m'agradaria comprar-me. Traducció: el dia que algú li demani a ma mare què em pot regalar, ma mare agafarà un dels post-it de la nevera i li donarà a qui sigui. La meva taula també està plena de post-its (sí, sí, la taula!). Alguns expliquen com fer coses que només es fan de tant en tant i que mai et recordes com es fan. Alguns altres tenen llistes de sants i aniversaris. Altres tenen coses que he de fer. Altres tenen idees que em venen al cap i que algun dia m'hi posaré seriosament...\nPerò el gruix de notes per mi ara ve a través dels mails. Em ve una idea, i me l'envio per mail. Veig una cosa interessant, i me l'envio per mail. Em recordo d'alguna cosa, i me l'envio per mail. Tinc una llista de coses a fer, de llibres a comprar, de dies de no sé què, doncs me l'envio per mail. Així que quan obro qualsevol dels meus correus, em trobo un munt de mails d'una persona que es diu com jo. Si rebés tants mails d'algú altre, probablement ja hagués rebut l'adjectiu de pesat o pesada ja fa molt temps. Així que no sé pas què puc arribar a ser jo.\nAvui, però, he rebut un mail que supera tots aquests mails. Imaginem que el meu pare es diu Pepito Estrany. Avui rebo un mail d'un tal Pepito Estrany. L'obro. Normalment són acudits, però avui no ho era, encara que m'ha fet riure més que qualsevol acudit. Començo a llegir:\nTorno a mirar el remitent.\nEl meu ratolí apunta directament a on posa "Reply", i ja estic a punt de contestar dient-li a en Pepito que a què coi està jugant. Però m'ho penso i continuo llegint. Podria ser que estigués enviant el mail a algun altre Pepito i s'hagués equivocat de persona. El mail segueix:\n"Li envio aquest mail a la teva filla".\nAquí jo ja em quedo sense paraules. A veure, li envies el mail a la filla d'en Pepito? Aleshores, per què no li dius "Hola Estranya,"? No ho sé, per evitar confusions.\nPerò, si qui m'està enviant aquest mail és el meu pare, per què coi diu "Li envio aquest mail a la teva filla"?\nEstic sola a la feina (vaja, com gairebé sempre) i em poso a riure. Tot té una explicació, és clar. Faltaria més! Però no deixa de ser curiós.\nPublicat per Llum a les 22:20 2 comentaris\nHa sigut dit i fet. He trigat menys de cinc minuts a fer-ho. En principi és per millorar. No sé si serà per millorar o no. D’aquí a un temps ho podré valorar.\nAl principi estava molt contenta. No pensava que m’ho meresqués. Però ja que m’ho van oferir, no podia pas dir que no. I jo sé que estaré bé.\nPerò ha arribat el moment de fer el salt. Canviar una cosa per una altra. Un petit canvi, però gran en realitat.\nEstava sola. He intentat entretenir-me una estona, a veure si arribava algú. Però no ha arribat ningú. Així que he agafat les coses i he marxat.\nHa sigut molt de temps al mateix lloc. Sí, ja ho sé, no me n’he anat a l’altra punta de món. Simplement, m’he mogut una mica i prou. Però tot i així...\nEstava contenta, però al mateix temps m’ha entrat una tristesa. La tristesa de deixar un lloc, encara que sigui per anar a un lloc millor. Encara que pugui tornar al lloc anterior en el moment en què jo vulgui. Encara que no hagi anat massa lluny. Encara que...\nEn un moment ho he fet. He comprovat que tot estigués bé. I ara? Doncs ara a seguir fent el mateix. Només que diferent. Només que pensant que potser jo no hauria de ser on sóc. Només pensant què hi faig aquí. Només pensant que potser no hauria hagut de fer el pas.\nPerò no, segur que estaré bé. Però trobaré a faltar el que he deixat. Em quedaria amb les coses bones d’aquí i les d’allà, però amb totes no puc.\nVeurem com em va.\nPublicat per Llum a les 23:39 6 comentaris\nAvui pensava arribar a casa i escriure sobre... és igual. Tenia quatre posts pensats, i el meu principal problema (pensava) era decidir quin dels quatre posts escriure, depenent de l'humor (el cansanci i la feina que hagués pogut acabar). Però no escriuré cap dels quatre posts. I en aquest moment dubto que els escrigui mai. O potser sí. Depèn de l'humor (i el cansanci, i la feina, i la meva memòria).\nAquesta tarda algú ha vingut a on treballo preguntant per una altra persona. Jo estava sola (no sé ni per què em sorprèn). I aleshores m'ha sortit de dintre el que sempre em surt de dintre: li he dit que l'altra persona no hi era, i he anat a mirar-li quan podria trobar la persona, i fins i tot li he preguntat si jo el podia ajudar. M'agradaria no ser així, perquè al final acabo fent la meva feina i la dels altres, i llavors em va com em va, però és que no ho puc evitar. Em surt de dins.\nHa sigut aleshores quan m'he adonat d'un altre dels meus problemes. No, ningú no és perfecte, i jo menys que ningú. Tots fem coses malament. I jo la primera. Però sovint dono per descomptat que tothom farà el mateix que jo faria. Ni tan sols se m'acudeix pensar que ningú no ho pugui fer. I aleshores venen els problemes.\nSi algú em pregunta alguna cosa que no sap, intento respondre-li. Si no en sé, intento buscar la solució. Si puc, ho pregunto a algú. No és cap vergonya preguntar alguna cosa que no saps. I així, si algú te l'explica, el proper cop ja la sabràs. Sempre hi haurà un conegut d'un conegut d'un conegut que sabrà la resposta. Però... sovint em trobo amb respostes del tipus "i a mi què m'expliques?" Doncs mira, no, no t'explico, et pregunto. Avui per mi i demà per tu. Mai deixa de sorprendre'm que algú em contesti que ni idea i no intenti ni tan sols donar-me una explicació o alguna cosa del tipus "em sona que era això". És que a mi em ve algú amb un dubte i em costa no posar-me a buscar aquí i allà què coi passa, com es resol el problema.\nRealment no ho faig perquè aleshores el dia que jo em trobi amb algun dubte la gent me'l resolgui. Simplement, surt de dintre meu. Com els aniversaris. Em passo l'any felicitant a gent. I m'agrada. M'agrada fer regals. M'agrada enviar postals virtuals. M'agrada recordar-me de la gent i veure el somriure quan veuen que me n'he recordat. I, sincerament no ho faig perquè tornin. Simplement m'agrada fer-ho. Però quan llavors arriba el dia del meu aniversari i veig que pràcticament només se n'ha recordat ma mare de mi (i perquè va ser la que em va haver de parir, perquè sinó ni ella se'n recordaria) em sap greu. Cada any em dic a mi mateixa: doncs mira, aquest any no felicitaràs a ningú. Però sempre me n'acabo oblidant i acabo fent el que faig sempre: el que em surt de dins.\nNo són els únics exemples. N'hi ha més i més importants, segons el meu punt de vista. Però ho deixaré aquí, perquè segur que hi ha moltes coses que jo faig malament i tampoc és qüestió de començar a posar coses. Només parlaré una mica de la meva reacció, o del meu problema.\nQuè faig quan una persona fa coses d'aquestes una darrera l'altra? Doncs en comptes de queixar-me, com suposo que hauria de fer (ja he dit que els dos exemples eren cosetes petites), simplement callo. Quan la persona en qüestió en fa més de 4 o 5 vegades (tampoc és que les hagi comptat mai) ja em comença a mosquejar. I aleshores tinc dos opcions, que per la persona són la mateixa: enviar a la persona a la merda (sí, puc dir merda perquè aquí la censura la poso jo) o ignorar-la. El resultat ve a ser el mateix, però amb una de les opcions ho passo més malament que amb l'altra. Quan envio algú a la merda, allà es queda i ni tan sols apareix en els meus pensaments. Si vol algo, ja ho dirà. I sinó, doncs millor per mi. El segon cas em costa més, entenent ignorar de forma que és com si l'hagués enviat a la merda, però que continua estant present. En aquest cas són persones amb les que intento una vegada i una altra ser amable, però sempre m'acaben o contestant malament, o ignorant, o simplement contestat al que els pregunto per compromís, amb el mínim de paraules possibles. Així que m'acostumo a rendir. Potser massa aviat. O potser massa tard i em converteixo en una pesada. No en tinc ni idea. Però al final acaben essent persones "ignorades".\nQue tinc massa poca paciència? Jo no he dit mai que en tingués. Que potser tinc massa mala bava? Sí, i què? Que potser no hauria d'engegar a depèn a qui a la merda? Segurament. Que potser no m'hauria de rendir mai tan aviat? Podria ser.\nPerò, al cap i a la fi, quina importància té? Als que llegiu això, tampoc us trobareu amb mi cara a cara. I als que no ho llegeixen, quina importància té? Al cap i a la fi, tant els ignorats com els que els envio a la merda, a la que tornen a aparèixer, només que em diguin hola amb un somriure, ja m'oblido que eren o a la merda o ignorats. És clar que això no passa gairebé mai, però per avui ja n'hi ha prou, que jo avui havia de parlar de coses alegres!\nPublicat per Llum a les 22:55 3 comentaris\nPorto tota la tarda davant de l'ordenador. Això no pot pas ser bo. I on és la meva vida? Què en faig, de la meva vida, tot el dia treballant per vés a saber què? I el pitjor de tot és que no arribaré a fer ni la meitat de la feina que hauria d'haver fet aquesta tarda.\nAhir vaig anar a dormir a 2/4 de 8. Del vespre, no del matí. Al final, el meu cos em va dir que no podia més. Vaig intentar treballar a la tarda, però el meu cap funcionava lent. Més lent del normal, vull dir. Fins que vaig decidir que intentant treballar no feia res de bo. Això de dormir 7 o 8 hores en dos dies no se'm posa massa bé. Me'n vaig anar a dormir sense sopar (com si estigués castigada). Aleshores vaig trobar a faltar el despertador super-mega-fashion que em va regalar el meu pare. Perquè aquest matí m'havia d'aixecar a les 8, però no podia posar el despertador a les 8 perquè hagués sonat al cap de mitja hora. Al final vaig posar la radio només, demanant al déu d'Endesa que no em tragués la llum a mitja nit i realment la radio sonés al matí. Per si de cas, me'n vaig emportar dos llibres, amb la previsió que anant a dormir a l'hora que anava a dormir, a les 5 del matí tindria els ulls com dues taronges i així llegiria sense sortir del llit.\nAquest matí a les 8 ha sonat la radio i jo encara dormia. Tot i així, realment ha valgut la pena aixecar-se avui aviat.\nEl problema és que ja tornen a ser prop de les 8 i ja torno a estar per l'arrastre. I com a mínim tinc 5 hores més de feina, per fer el mínim de feina que hauria de fer. Si hagués de fer tota la feina que volia fer, demà a aquesta hora em sembla que encara hi seria.\nQuè faig amb la meva vida? No hauria de sortir, anar a donar un volt? Parlar amb algú que no fos a través del messenger? I, ja que em quedo a casa, no podria treballar una mica ràpid i acabar les coses ràpid?\nDe totes formes, hauria de moure moltes pedres per trobar algú que volgués anar a donar un volt amb mi. Però em sembla que val més que ho deixi estar i em posi a treballar. Que demà m'he d'aixecar a les 6 i estaria bé que per una setmana a la vida no anés tot el dia mig zombie i amb la feina feta!\nPublicat per Llum a les 19:51 3 comentaris\nSense adonar-me'n, ha passat un anyet des que vaig començar a escriure aquest blog. Posts i més posts, línies i més línies.\nVaig començar una mica sense saber massa què feia. Vaig pensar que si hi havia altra gent que ho feia, per què no podia fer-ho jo? I així vaig començar a escriure.\nAra mirava, i una de les coses que m'han sorprés és el número de posts que he escrit en aquest any. No sé si el comptador del blogger estarà bé. No arribo als 300 posts (tot i que em falta molt poquet), i això m'ha sorprés. Perquè, sí, hi ha dies que no he dit res, però també hi ha hagut dies que he escrit dos o tres posts en un mateix dia. Tot i així, són molts posts, i tampoc són curts. Almenys, la majoria.\nSón tants posts, que fins i tot la casa blogger em té a la llista de possibles spammers. Al principi, em va tocar una mica els nassos. Em vaig posar a escriure un post i vaig veure que per publicar-lo, havia d'escriure una paraula de verificació. Em vaig preguntar si era alguna cosa nova del blogger. I sí, era això. Però només ho fan amb els blogs que tenen marcats com a possible spam. Em vaig enfadar. Perquè això diu que és perquè escric molt i perquè més d'una persona ha marcat el "flag" que tinc a dalt. Però llavors m'ho vaig prendre amb alegria. Una de les coses que els fan als blogs marcats com a possible spam és que no són enllaçats a través del "next blog". I per què m'agrada això? Doncs molt fàcil! Perquè així els spammers no em troben a mi i no tinc comentaris d'aquests en anglès que he vist a d'altres blogs. O sigui, que la forma d'evitar l'spam ha sigut que em marquessin com a spam. Així els spammers ja no venen pel meu blog :-) De totes formes, avui he vist que tenia un munt de comentaris spam. Serà que he d'escriure més?\nHa estat un any de daltibaixos. De creure que era una bona idea, de creure que no, de pensar a esborrar-ho tot, de voler deixar-ho. Però s'ha convertit en una cosa mig necessària. Una manera d'evadir-me, de riure'm de mi mateixa. I de comunicar-me amb el món. Un món petit, però alhora molt gran.\nSou molts els que us heu passat per aquí en un moment o un altre. Aquí a la dreta hi ha un comptador que aviat arribarà a les 10000 visites (mira, gairebé tants dies com tinc jo!) Aquest comptador només compta les visites diàries i les meves no les compta. Així que, més o menys, en mitjana heu aparegut unes 27 persones cada dia, cosa que no és gens despreciable i que no em podia pas esperar el dia que vaig començar. És clar que hi ha molta gent que arriba aquí buscant per coses rares. Cada cop que miro el comptador em faig un fart de riure.\nPerò molts veniu per aquí i em doneu la vostra opinió. M'agrada sentir les vostres opinions, malgrat que jo no deixo massa comentaris pels altres blogs que llegeixo. És que, és clar, jo per resumir i posar una cosa en un comentari que tingui menys de 100 paraules... doncs és que no puc, no sé resumir :-) Us agraeixo de veritat els vostres comentaris, i als que soleu passar per aquí, us tinc aquí als enllaços de la dreta. Als que deixeu alguna pàgina, és clar.\nQuan llegeixo altres blogs, sempre sé més o menys què m'hi trobaré. Cadascú té un estil. No sé si jo tinc un estil o no. Tampoc ho vull saber. Simplement, em poso a escriure, i no penso en si ho he d'escriure d'una forma o una altra.\nMirant una mica els posts antics, m'he arribat a espantar de totes les coses que he explicat i que no recordava haver explicat. Ara no escriuria molts dels posts. De fet, m'he quedat amb les ganes d'esborrar-ne algun. Però sé que si començo, no acabaré, i tindré un munt de posts esborrats i probablement només em quedaré amb dos o tres posts. O potser menys.\nEl que sí que vull és tornar una mica a com feia els posts del principi, quan m'inventava històries que tenien a veure amb el que em passava. O, simplement, no deia les coses gaire clares. De fet, aquesta setmana ja he escrit algun post més o menys així.\nA vegades em pregunto com escriu els posts l'altra gent. Avui, per cel.lebrar el meu primer anyet, us explicaré el que faig jo (i ja callo, que ja és hora!) Durant el dia, passa alguna cosa. Fins fa temps, reia o m'enfadava i així es quedava tot. Ara sempre ric interiorment. Ric pensant en que d'aquí en sortirà un post i em guardo la idea del cap. La majoria de les vegades, aquestes idees no acaben en post. Per què? A vegades perquè hi ha una altra situació millor. D'altres vegades perquè me n'oblido. I d'altres començo el post i veig que no sortirà bé, o simplement no tinc humor d'escriure sobre allò. I el post no s'escriu.\nNormalment sempre estic a la mateixa habitació. Escolto la radio. Si no és massa tard, amb l'equip de música dels meus pares. Si és tard, amb la meva radio. El portàtil a sobre la falda (per això es diu laptop, no?) i la meva indumentària d'anar per casa: un jersei de xandal o una samarreta que em van 3 o 4 talles grans i uns pantalons de xandal que em van una o dues talles grans.\nSi la idea sobreviu, obro el compte del blogger. Li dóno a crear un nou post. Començo a escriure. La major part de les vegades tinc un munt d'idees voltant pel cap i no sé per on començar. Així que començo a escriure i m'embolico jo sola. Molt, m'embolico. La major part de les vegades, el post no s'assembla ni per casualitat al que volia escriure en un principi.\nVaig escrivint, i mentre vaig escrivint, vaig alternant l'escriure amb el "preview" que hi ha aquí dalt. Vaig llegint com queda i veient si em deixo alguna cosa o si he de canviar l'ordre.\nUn cop acabat el post, me'n vaig un moment a fer alguna altra cosa. O contestar algun mail, o mirar alguna cosa, o... és igual, el que sigui. Llavors li dóno al preview i em llegeixo tot el post. Faig els canvis necessaris i li dóno a "Publish post". Acte seguit vaig a catapings a fer ping. Em torno a llegir el post, ja des del blog, per comprovar que estigui tot bé. I aleshores deixo el post per acabat.\nPublicat per Llum a les 16:25 12 comentaris\nAixò dels blogs és un entreteniment, veritat? Quan em canso de treballar, em poso a escriure el que em passa pel cap. O al vespre escric alguna cosa. Llavors ve altra gent i ho llegeix. Però és per passar el temps. No ho sé, jo em miro altres blogs una mica per xafarderisme, una mica perquè al final acabes coneixent la gent i arriba un moment en el que t'agrada saber què fa la gent, com els van les coses, encara que sigui gent que no has vist en la vida, ni tan sols sàpigues qui són, o que potser són completament diferents del que t'imagines.\nPer això hi ha coses que em fan por. Fa un temps algú em va trobar perquè estava fent un treball sobre la felicitat, sobre els diferents punts de vista que tenia la gent (sí, ets tu). I em vaig espantar. Perquè jo simplement un dia vaig escriure sobre la felicitat, però jo només sóc una noia senzilla que de tant en tant (o sovint, és igual) es posa davant la pantalla a escriure el que li passa pel cap. Però no se m'hauria de fer gaire cas.\nPer què escric això avui? Doncs perquè he descansat un moment de la feina, i com que no tenia cap mail, he pensat: "A veure com estan les estadístiques del blog?" I m'he trobat una cosa que m'ha sorprés i m'ha espantat a la vegada. M'he trobat a algú que ha arribat al blog a través de: /C:/Mis documentos/nom(que no revelaré, perquè no surt a les estadístiques públiques i no he demanat permís)/treballs de l'institut/Estranya.htm\nAvui no tenia intenció d'escriure cap post. Però m'he espantat. Algú ha fet un treball per l'institut sobre aquest blog? Realment em fa por. No sé quin deuria ser el tema del treball, però... m'espanta. Perquè, no ho sé, jo intento escriure les coses que em passen pel cap, però sense fer-ho massa seriosament (sí, ja sé que em repeteixo). Però, no sé, una persona que va a l'institut segur que tindria molts altres blogs més ben escrits i amb més contingut per fer un treball que no pas aquest (ei, ara no et vull tirar la nota del treball per terra! Si ets el professor i apareixes per aquí, posa-li bona nota, que si s'ha llegit tot el que he escrit s'ho mereix, ni que sigui perquè ha llegit molt!)\nDe totes formes, em fa por. Només la idea de que algú hagi pogut fer un treball, ni que sigui petit, basant-se en això... ai, mama, por!\nPublicat per Llum a les 16:41 4 comentaris\nVisc al cantó del cementiri. És una cosa que no puc evitar, a no ser que em mudi. I, de moment, ni jo tinc diners per mudar-me, ni els meus pares tenen intenció de deixar casa seva. Així que seguiré vivint al cantó del cementiri durant un bon temps.\nViure al cantó del cementiri fa que de petita hi anés moltes vegades a jugar. Encara recordo quan encara no l'havien reformat i a la gent encara l'enterraven a sota terra, no en nínxols. Els meus cosins, més grans que jo, es dedicaven a intentar fer-me venir por ensenyant-me els ossos que es veien. Realment, una mica tètric sí que era: a mida que passaven els anys, la terra on estava al cementiri, que estava més alta que la carretera, anava desapareixent i es veien perfectament els ossos de la gent que hi havia allà enterrada.\nNo em va fer mai por. Quin mal em podia fer aquella gent?\nEm vaig fer gran i van transformar el cementiri en un cementiri més normal. Van posar una paret de pedra de forma que la terra on abans s'havia enterrat la gent va quedar tapada. També hi van posar nínxols. Alguna cosa no em quadra, perquè els meus besavis, que es van morir molt abans que jo nasqués, ja estan enterrats en nínxols. En fi, tampoc ho preguntaré.\nEm vaig fer adolescent i els meus companys de classe també. Durant la festa del poble, el cementiri de nit era una atracció per tota la gent de la meva edat. No féiem res de dolent. Només feien apostes a veure qui aguantava més al cementiri, sense llum. I sense morir-se de por. Les noies no s'atrevien. Els nois ho passaven malament. Jo simplement, anava i m'hi podia estar tota l'estona que volgués. Al cap i a la fi, qui em podia fer mal en un lloc on no hi havia ningú viu?\nBé, de fet tenia un secret: aquelles fresses que es sentien normalment era la meva àvia que, des de casa, feia fressa per evitar que la gent anés al cementiri. Així que jo ni tan sols tenia por de les fresses.\nEn aquella època, gairebé no coneixia ningú dels que estaven enterrats al cementiri. Hi havia els meus besavis, que es van morir a mitjans dels anys 60, i que no havia conegut. L'avi d'algú que anava al cole amb mi. Però ningú que hagués conegut personalment.\nHo he dit abans: el cementiri està al cantó de casa. Però ara sóc incapaç d'anar-hi. Simplement, no puc. Només de pensar en anar-hi, sóc incapaç. Ahir vaig passar-hi per davant, a peu, com sempre, i vaig ser incapaç de mirar cap allà. Ja no parlem d'entrar-hi. I, per descomptat, no em veig capaç d'anar fins aquell nínxol que van obrir fa tan poc.\nNi tan sols sóc capaç d'entrar a casa seva. Diumenge passat la meva mare m'hi va fer entrar. I ho vaig passar molt malament.\nSé que negar-ho no és la solució. Per més que em negui a entrar a casa seva, perquè no puc suportar el lloc on solia estar buit, i per més que em negui a entrar al cementiri, perquè em nego a pensar que és allà dins, tan a prop de casa, ficat en aquella caixa (per què em vau fer-lo mirar a dintre la caixa?), per més que negui totes aquestes coses, no tornarà.\nEl meu cervell encara pensa que qualsevol dia me'l trobaré per fora i em dirà que el porti al banc a buscar la pensió. O em dirà que si he llegit tal notícia o tal altra al diari. O ens posarem a riure fins a plorar en una partida de cartes. Sempre que jugàvem per parelles, ell era la meva parella. Simplement, érem iguals: tant li feia haver perdut 10 partides seguides, que si aconseguíem guanyar una partida per pallissa, ens posàvem a riure i féiem broma als altres, fins acabar plorant. Ah, i el parchís! Feia el mateix que jo. O jo el mateix que ell: véiem que podíem matar. I tant que ho véiem. Abans de tirar, ja sabíem què havíem de treure i a qui ens carregaríem! Quan sortia algun dau amb el que podíem matar algú, començàvem a comptar amb totes les fitxes menys amb aquella, mentre véiem la cara de pànic de qui li podíem matar una fitxa. I quan ja havíem mirat amb les altres déiem: "a veure aquesta?" i començàvem a comptar. "Ostres! Me la puc menjar!" I ens posàvem a riure fins que saltaven les llàgrimes.\nPerò no, no tornarà. I algun dia hauré de superar-ho. Algun dia hauré de tornar a entrar a casa seva sense que m'hi obliguin. Algun dia hauré d'anar al cementiri.\nDe moment, però, no em veig amb cor de fer-ho.\nPublicat per Llum a les 18:52 3 comentaris\nSi cau un arbre al mig del bosc i ningú és a prop, l'arbre fa fressa al caure? Sí que fa fressa (vaja, crec jo), però a qui li importa? A mi m'importarà que l'arbre hagi caigut, però si no he sentit la fressa, no m'importarà la quantitat de fressa que hagi fet al caure.\nSi cau un arbre al mig del bosc i ningú és a prop, l'arbre fa fressa al caure? O, el que és el mateix, si tens una alegria i no tens ningú a qui explicar-la, és realment una alegria? Potser sí, però a qui li importa?\nPer què les alegries, si són compartides, són més alegries i, en canvi, les tristeses compartides són menys tristeses?\nSi tens una tristesa i no li expliques a ningú, pots aconseguir que no importi a ningú, com la fressa de l'arbre? O només pots fer que només t'importi a tu? Però si a ningú li importa, existeix realment? (I tant que existeix, què coi estic dient!)\nPublicat per Llum a les 16:55 2 comentaris\nPassi el que passi, qui llegeixi això només sabrà la meva versió dels fets.\nLa meva versió és correcta?\nJo podria dir que dic la veritat i no dir-la. De fet, però, sí que la dic, la veritat. És clar que aquesta és la meva versió dels fets. I podria estar enganyant a qui ho llegeixi.\nDe totes formes, encara que jo vulgui dir la veritat, dic realment la veritat? Dic la meva veritat, el que jo he vist. Però aquesta veritat, explicada per algú altre, no podria seguir essent veritat i ser completament diferent?\nPublicat per Llum a les 19:32 7 comentaris\nEm fas mal, i ni tan sols te n'adones.\nUn petit gest, em fa mal, i ni tan sols et deus adonar que ho fas.\nAllò que no fas, ni tan sols t'adones que no ho fas. Però em fa mal.\nCada cop que m'ignores, em fas mal.\nPerò aleshores tornes. I encara és pitjor.\nNo, no vull que desapareguis de la meva vida. Em tornaria boja pensant què he fet malament aquest cop.\nNo, no vull que et quedis. Quedant-te em fas mal. Però no suportaria veure com marxes.\nNo sé què vull. No sé si vull que marxis o si vull que et quedis.\nNo vull res de l'altre món. En tinc prou amb què m'expliquis com et va tot.\nPerò m'ignores, i em fa mal.\nM'agradaria escoltar-te. Però, simplement, evites parlar amb mi.\nPublicat per Llum a les 16:03 0 comentaris\nUn matí d'un dia de festa. Esmorzo mentre faig els mots encreuats del diari de diumenge passat i miro les notícies. Bé, les notícies no les miro. Entre altres coses perquè la tele està lluny de la taula i sense ulleres no la veig. Només veig unes imatges borroses que es van movent. Fa molt que no veig el que fan a la tele. Si ho vull veure, m'he d'aixecar a buscar les ulleres o acostar-me a la pantalla.\nQuan em van dir que necessitava ulleres (com si no ho sabés ja!) tant a l'òptica com l'oculista em van dir que tenia molt poca graduació, i que jo en realitat no les necessitava. Però sí que les necessitava. Si vaig anar a l'oculista era precisament perquè no m'hi veia. No veia la pissarra. No veig els senyals de tràfic si no les porto posades, malgrat el que digui el meu carnet. No entenc com l'oculista que em va fer passar la revisió del carnet de conduir em va dir que no necessitava ulleres. Si vaig anar a passar la revisió amb les ulleres i sense elles només vaig poder llegir la primera línia de lletres! Tampoc entenc com el professor de pràctiques em va recomanar no portar les ulleres el dia de l'examen. "És que sinó t'ho posaran al carnet de conduir". Però jo no havia passat ja la revisió? I ell ja sabia que sense ulleres jo no veia els senyals. Sort que no em van fer sortir de la ciutat.\nEntre uns i altres em van fer creure que no les havia de portar, les ulleres. I, malgrat que quan les porto ho veig tot molt més clar, sempre me les descuido a dintre el cotxe. Ara pràcticament només les porto per conduir. I per anar al cine, que sinó no veig la pantalla.\nSé que les hauria de portar sempre. M'hi veuria millor. No em passaria el dia posant els ulls mig clucs com fan (fem) tots els miops. Però s'ha convertit en un costum. A part que les ulleres que tinc... només estan bé les de sol. Les de recanvi del cotxe són les primeres que vaig tenir, i tenen 10 anys. L'altre dia me les vaig mirar. Són molt grosses i es veu que tenen molts anys. Les altres, les que porto més sovint, tenen 8 anys. Tampoc es salven gaire.\nDe totes formes, jo no volia escriure un post parlant d'ulleres. O d'"orelles", que diu la nineta dels meus ulls. Ahir em vaig passar una bona estona intentant que digués "ulleres". Crec que al final ja em prenia el pèl, perquè no va passar de les "orelles". Però m'enrotllo, com sempre. Bé, com sempre que escric. Si ho hagués de dir de paraula això seria una cosa semblant a "sí, tinc miopia". I callaria. Però tampoc volia parlar d'això, i el post ja se m'està fent molt llarg.\nVolia parlar de les notícies. M'he aixecat i estava bé, animada. De cop, he sentit una notícia. Feia referència a una cosa. I ja està, ja m'he recordat d'una cosa. No, de les ulleres no. Sembla mentida les poques coses que en sé, i que dia rere dia, alguna cosa m'ho recordi. Potser és per això, perquè en sé tan poques coses. Però no, en sé més de les que em penso. I sempre trobo alguna cosa que m'ho recorda. Una cançó, una notícia, un anunci... qualsevol cosa hi té relació.\nEn fi, crec que és millor que parli de les ulleres.\nPublicat per Llum a les 10:30 4 comentaris


Moate Lodge és una masia georgiana de 250 anys situada al camp de Kildare i és un lloc de pau i tranquil·litat a prop d'Athy. Propietat i explotació de Raymond i Mary Pelin. L’hospitalitat tradicional irlandesa combinada amb l’atenció personal garanteix la vostra comoditat i seguretat.\nConstruït pel duc de Leinster, Moate Lodge data del 1776 i està situat al final d'una llarga avinguda privada que condueix a la part davantera de la casa. Les 4 habitacions amb bany amb encant estan dissenyades pensant en la vostra comoditat i disposen de mobiliari antic.\nDormiu amb la roba de llit més fina i desperteu-vos amb la magnífica vista del camp rodant. A continuació, trieu un esmorzar acabat de preparar que se serveix al menjador ple de sol. El nostre extens menú d’esmorzars se serveix de 7.00 a 10.30 i inclou fruites fresques, iogurts, formatge, pans casolans, cereals, farinetes, ous orgànics de la granja i el famós esmorzar irlandès complet, amb un toc personal afegit que fa que cada matí sigui especial.\nEls hostes poden passejar per la granja. Hi ha molt que Raymond us pot explicar sobre la història local, la Guerra Civil Americana, la Segona Guerra Mundial i el Rugbi irlandès que haureu de venir a viure la vostra biblioteca de guerra per vosaltres mateixos.\nllit i esmorzar, pressupost, Pet friendly, Familiar, 3 estrella, Athy


El dret a la Pau a Colòmbia i la veritat històrica per construir-la - Casa Amèrica Catalunya\nEl dret a la Pau a Colòmbia i la veritat històrica per construir-la\nAlfredo Molano, sociòleg, escriptor i periodista colombià, doctor honoris causa de la Universitat Nacional de Bogotà i membre de la Comissió per a l’Esclariment de la Veritat, la Convivència i la No repetició, reflexiona sobre els reptes que cal superar per assolir una pau duradora a Colòmbia.\nDurant la sessió, Molano conversa amb Diana Celis, politòloga de la Universitat de los Andes, diplomada de postgrau en Cultura de Pau per la Universitat Autònoma de Barcelona, experta en mitjans de comunicació i excònsol general de Colòmbia a Barcelona (2015 – 2018).\nAlfredo Molano és un dels onze membres de l'esmentada Comissió de la Veritat, peça clau en el procés negociador per acabar amb el conflicte que sorgeix dels acords entre el govern colombià i les FARC. Durant tres anys, la Comissió haurà de reconstruir la memòria històrica dels 50 anys de guerra en base als eixos següents: orígens del conflicte, impactes en la societat i causes de la prolongació. Es tracta d’enaltir el dret a saber i el dret a recordar, dignificar les víctimes i construir un relat territorial de la tragèdia.\nCoordinat pel sacerdot jesuïta Francisco de Roux, aquest organisme és de caràcter extrajudicial i, per tant, les persones que hi compareguin no podran ser jutjades pel contingut de les seves declaracions.\nActivitat organitzada per l'Il·lustre Col·legi de l’Advocacia de Barcelona (ICAB), Col·legi d’Advocats Penal Internacional (CAPI) i Casa Amèrica Catalunya.\n24/04/2018, 18:45 H\nPati de Columnes de l'Il·lustre Col·legi de l’Advocacia de Barcelona (ICAB). c/ Mallorca, 283. Barcelona


Primera cimera d'alcaldies d'Alcanar, Vinaròs i Ulldecona per a reivindicar les Terres de Cruïlla\nEls alcaldes d’Alcanar, Vinaròs i Ulldecona i s'han reunit aquesta setmana en el saló de sessions de l'Ajuntament de Vinaròs, acompanyats pels respectius caps de la Policia Local, per a parlar de les principals reivindicacions de cada ciutat i enfortir encara més la col•laboració entre els governs municipals i els cossos de seguretat.\nL'inici de les obres de la carretera Nacional 238, que s'espera que arranquen abans de final d'any, ha sigut un dels temes més destacats d’aquesta primera cimera.\nAquesta via connecta Vinaròs amb Alcanar i Ulldecona, en el tram entre l’accés a l’autopista AP-7 i la rotonda de l’N-340. “Es tracta d’una via estreta i en mal estat, fa anys que demanem que es faça una actuació important”, ha explicat l’alcalde. L’actuació té un període d’execució de trenta mesos i un pressupost de 15,4 milions d’euros. “Actualment ja estan en marxa els treballs previs topogràfics i s’estan analitzant les afectacions en finques, arbres i infraestructures de regadiu”, ha afegit l’alcalde de Vinaròs, Guillem Alsina, qui també ha apuntat que es revisaran els detalls i fases del projecte amb l'objectiu de generar "les menors molèsties possibles" als veïns dels territoris.\n“Les tres alcaldies pensem que, a banda del riu Sénia, infraestructures com l’N-238 ajudaran a cosir encara més els nostres municipis, que són Terres de Cruïlla”, ha afegit Roig.\nUn altre dels punts a destacar de la trobada ha sigut la seguretat, principalment la vinculada a l'àmbit rural de les tres localitats. Tot i que les tres policies locals ja mantenen una bona coordinació, s'ha resolt intensificar la seua col•laboració amb un protocol d’actuació conjunt que se signarà en la pròxima reunió del mes de novembre, en la qual també hi participarà l'alcalde de La Sénia, José Ramon Bellaubí.\nEl batle d’Alcanar ha agraït la feina de les policies locals, en especial durant la pandèmia, i ha assenyalat que “el riu Sénia no ha de ser cap frontera, sinó un nexe d’unió entre les tres localitats per a reivindicar de forma conjunta les principals necessitats dels veïns i veïnes del territori”.\nA la fi de la reunió, l’alcalde vinarossenc ha apuntat que aquesta que "aquesta primera trobada ha servit per a posar en comú les necessitats de cada municipi i sobretot treballar de forma conjunta entre els tres ajuntaments per millorar la qualitat de vida de les persones".\nPer la seua banda, l'alcaldessa d'Ulldecona, Núria Ventura, ha indicat que "aquesta trobada era necessària per a intensificar les relacions entre els municipis i augmentar la coordinació de la Policia Local per a garantir la seguretat de la ciutadania, especialment en l'àmbit rural".


El PPC acusa Torra de mantenir una «paràlisi» institucional amb l'ajornament de la presa de possessió - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEls populars avalen mantenir el 155 com una «decisió política de fermesa» i defensen que es revoqui la delegació de vot a Comín\nacn | barcelona 23.05.2018 | 13:34\nEl diputat del PPC Alejandro Fernández. ACN\nEl diputat del PPC Alejandro Fernández ha acusat aquest dimecres el president de la Generalitat, Quim Torra, de mantenir "un retard i una paràlisi" a les institucions catalanes en ajornar la presa de possessió dels consellers, anunciada inicialment per aquest dimecres. "Els que són a la presó o fugits no seran consellers; ells ho saben; [...] continuem sense govern", ha lamentat el diputat dels populars. En una roda de premsa al Parlament, Fernández ha assegurat així que donen suport de forma "rotunda" a la decisió del govern espanyol, amb el suport de PSOE i Cs, de mantenir l'aplicació de l'article 155. El diputat popular hi veu una decisió "política que trasllada fermesa". A més, Fernández també ha defensat que la Mesa hauria hagut de revocar la delegació de vot al diputat d'ERC Toni Comín.\nSobre la composició del Govern, Fernández ha advertit que rebutgen "desprestigiar" la figura del conseller i ha afegit així que aquesta tasca s'ha de desenvolupar presencialment i sense delegar. Alhora, Fernández ha argumentat també que els grups de l'oposició tenen "dret a interpel·lar i preguntar en sessió de control" als consellers, que han de respondre "físicament, en aquell moment". "És un dret fonamental", ha afegit.\nD'altra banda, i arran de la reunió de la Mesa d'aquest dimecres, Fernández ha advertit que la situació processal del diputat d'ERC Toni Comín és ara "radicalment diferent" per mantenir-li la delegació de vot després de la decisió de la justícia belga. I en aquest sentit, a l'espera dels fets, ha suggerit que si es revoca la delegació de vot més endavant, podria deixar sense efecte els acords que es prenguin al ple de divendres. "Seria extraordinàriament greu", ha afirmat. I alhora, "eventualment", també podria obrir un escenari de "prevaricació". "Aporta riscos innecessaris a la Mesa", ha assegurat Fernández en insistit que cal revocar la delegació de vot a Comín.\nEl DOGC no publica els nomenaments dels consellers i es manté el bloqueig. Arreu


Cites sense inscripció gratuïta - VÍDEO XAT de l'Amor en línia!\nL'amistat En la\nQui sap, potser d'aquí Podeu conèixer el seu destí.\nLliure classificats Consell social, anuncis De Transcarpathian regió de Disseny Web, desenvolupament i promoció - estic Buscant una bona noia de 30 anys, és possible amb Un nen / a per Amistat i família de la creacióSobre mi: Oh, divorciat, sense Addiccions, alt i atlètic de Regal per als vostres fills Un record inesborrable. Sortint de Santa Claus i El floc de neu fa Regals, trencaclosques, té jocs. En el nostre lloc web, V...\nTop 7 Pàgines web I aplicacions Per a Singles de\nAquestes noies només serà sorprès Per diners\nA Tailàndia, la popularitat i El nombre d'aplicacions i De llocs per a singles És creixent, orientació, tant locals Com estrangers, de persones que Estan buscant per trobar la Seva altra meitatTrobar un company de fora De set mars s'ha Convertit fàcil per Tailandès les Nenes a massivament tren en La línia de l'espai, Per registrar-se en diverses Aplicacions, xarxes socials o missatgeria instantània. Durant el viatge, vaig conèixer ...\nCites sense Registre amb Foto telèfons Gratis a San Luis.\nTrobar-nos aquí i ara, Sense necessitat de registre i De forma gratuïta a la Web a San LuisAquest, així com en els Telèfons mòbils de membres del Servei, us ajudarà a trobar Nous coneguts en el menor Temps possible. Polova-el millor lloc de Cites amb fotos i números De telèfon, on es pot Conèixer sense necessitat de registre I de forma totalment gratuïta. Vols conèixer noies i nois A San Luis i el Xat en línia, veure les Seves ...\nCites Àrab Dones En Línia Nocturna Diari\nSóc un noi procedents d'Uganda\nSóc un home nascut per fer-te més feliç senyora a tot el món algun temps em necessites estic disponible per fer-te més feliç dama en el seu conjuntEstic vint-i-vuit anys seriosament buscant un Qatar dona per casar-se Hola, la Millor manera de conèixer-los és en línia. En realitat no és fàcil parlar amb qualsevol dels Àrabs noia lliurement en el carrer o en centres comercials, si no es coneixen abans. Per tant, vostè ha de seguir la pàgina web an...\nL'aràbia Saudita - Cultura, Etiqueta i Pràctiques en Empreses\nVostè té tres minuts per completar-la, test-se\nBenvinguts a la Casa de la Línia de Sensibilització Cultural Cursos de quaranta-quatre o una noncommission-global Profundament religiós, cultural conservador i geogràficament el repte que necessita temps i esforç per entendre la gent i el llocValuosa per a qualsevol recerca d'Aràbia saudita, la cultura, els costums, la llengua, la societat, els costums, les normes d'etiqueta, valors, pràctiques empresarials, i essencialment voler...\nEs reuneix àrab entre solters musulmans\nEn Àrab Saló, estem compromesos a proporcionar un entorn segur i agradable per l'usuari on es pot tranquil trobar una ànima bessonaEn Àrab Saló, hem d'anar més enllà per ajudar a trobar la persona adequada de forma segura i ràpida possible.\nGràcies a la nostra dilatada directori, els membres poden aprendre els uns dels altres abans de conèixer en persona.\nLa nostra auditoria d'assegurament de la qualitat i servei al client vol dir tot el que ha de preocupar és trobar la...\nXat en Línia en. Les dones I homes\nMaracaibo està situat en un Pintoresc de les terres baixes, Entre el que és el Monument més important i la Font d'ingressos de tots Els de Veneçuela-llac de MaracaiboLa ciutat té les seves Pròpies característiques arquitectòniques i sorprenent Colonial estructures.\nMilers de persones a registrar-Se, reunir-se, i anar En línia a Través de Les Amistats cada dia.\nConvidar a la seva parella En una data, gaudir del Magnífic sol i a...\nL'amistat Amb els Estrangers\npreguntes sorgeixen en una fase posterior\nEs veuen molt bé a Les fotosDescarregar bona, fotos professionals i Els millors capítols de serveis En el servei internacional de Viatgers per deixar lliure el Seu perfil i vostè haurà Més oportunitats per a la Comunicació real i per a Les dones que estan interessats En el matrimoni. hem comprovat la seva informació Personal, perquè en aquest servei En línia, jugar a vostè En el formulari serà un Senyal que la informació és correcta. ...\nLliure de Cites a Berlín, Alemanya\nVaig a respondre a un Desconegut que és segur i Ronca, si voleu, és clarM'agrada responsable i delicada Gent que pot parlar, no Amb paraules, sinó amb les accions. Fortes en l'esperit i La confiança en les persones Un ambiciós persona, amb una Bona educació, que posa tot A la vida, dret a Formar feliç, fort i saludable Relacions cerco, una suau, fades Déu que segurament temptar-me En l'infinit profunditats de La seva brillant, clar i Brillant, multidimensional espiritual cor de cristal...\nTrobada en un home d'una relació seriosa. childless, Berlín, dona busca un home, de comunicació, de Cites-publicitat\nElla és la Datació d'un home en una relació seriosa\nNo hi ha nens, no hi ha mals hàbits, no hi ha educació universitària, no hi ha contacte amb l'ex-esposesEscriure alguna cosa que l'ajudarà a recordar aquest anunci, o descriure les seves característiques. Per exemple:"Pregunta'm per trucar-vos de nou en la nit","la Sala ja està llogat,el Currículum s'ha enviat,Prometre un descompte de vint anys, i així successivament."Prestar atenció als fons emmagatzemats en el seu ordinado...\nAquesta opció va ser, principalment, Introduït per la seguretat de L'usuari. És en la línia, per Exemple, amb la tecnologia de Reconeixement de missatges ofensius i Comprovació de fotos. ...\nDatat A Tashkent. Servei de Cites a Tashkent.\nFes nous amics a Tashkent O trobar l'amor de La seva vida\nNo costa res per registrar-Se i és molt senzillDeixar que el temps que El portarà a la web De portar només els resultats positiusBona sort a trobar l'Altra meitat.\nSóc una persona creativa, vaig Aprendre llengües i gaudir cantant M'agrada llegir llibres i Mirar pel·lícules del meu barret. Sóc molt pacient, amable, afectuós, Tinc por de qualsevol soroll Pen...\nDatat En Norrbotten Per una Relació seriosa\nCites homes i dones en Norbotten a través d'Internet, Així com molts altres serveis A la indústria d'Internet, Durant molt temps han entrat A les nostres videsVostè pot sentir una gran Quantitat d'històries sobre com De Cites en línia va Ajudar a trobar un teva Ànima bessona i crear una Família forta en el futur, Però hi ha una segona tendència.\nSegons les estadístiques, en el 2015, el nombre de divorcis Ha superat 58, me...\nDruzhba clients Fidels, gratuïta, Un lloc De\nEl descobriment de que l'Amor i la felicitat es Pot comprar a través d'Internet, va arribar a les Persones més d'una vegadaSi al principi eren molt Escèptics sobre aquesta opció de Visita, avui no hi ha Res dolent amb la recerca De la segona meitat especialitzat Sobre els llocs de Cites Per a relacions serioses. la gran pàgina web a Internet, ja que un gran Nombre de persones, que saben El que volen, això és. A més a més de L'impressionant nombre de persones Entrevistades d'aquí, també...\nAmics De La Bahrain\nEscriure correus electrònics i obtenir respostes\nEnquestes: 2 milions 867 enquestes: 183 en el lloc: 5456 Activa en línia: 25331 Reunió D'inici de Sessió en El nostre lloc de CitesHi ha més d'un Milió d'usuaris aquí: greu Homes i dones belles, real Nois i noies boniques que Volen trobar la seva altra Meitat i més. A més a més, ens Juguen, constantment, els diners de Bonificació que pot passar en El nostre lloc de Cites. Si vols, sorteig serà lliurat A cada usuari en el butlle...\nCites Corrientes. Lloc de Cites per Lliure, sense Necessitat de\nÉs convenient, eficient i, sobretot, Molt interessant\nLa majoria de Russos utilitzar El servei gratuït de llocs De Cites d'avuiEn particular, aquests llocs són Útils per a aquells que No són massa atrevit a Expressar el seu afecte a La vida real.\nAfortunadament, ara per tenir coneguts, Que no han d'anar A la privada trucs, tractant De parlar de l'objecte Al seu gust.\nFes una ullada a les Enquestes que vostè està interessat I triar algú que és Digne de converti...\nDruzhba-Druzhba, Sense necessitat De registre, De forma\nReal lliure de dates a Hohhot per una relació seriosa, El matrimoni, el romàntic de Cites, la comunicació, l'amistat O igual que, opcional coquetejarAra està assetjant a vostè. Registrar-se o iniciar la Sessió en el lloc, sense Necessitat de registre, a través De qualsevol xarxa social. T'assegurem que la Vostra Informació personal es manté totalment segur.\nReal lliure de Cites en Belfort per una relació seriosa, El matrimoni, la romàntica, la Datació, l'amistat o igual Que, opcional coquetejarAra està assetjant a vostè. Registrar-se o iniciar la Sessió en el lloc, sense Necessitat de registre, a través De qualsevol xarxa social.\nAmics de L'any Colombo. Sense lligams\nSi no ets de Colombo, Tria la teva pròpia ciutat\nNomés seriós i lliure de Cites a Colombo per a Les relacions i el matrimoniSi vostè està buscant per A una nova relació seriosa Amb les dones o els Homes en Colombo, creeu un Anunci i unir-se a Un veritable servei de Cites. Malauradament, és impossible avaluar el Club rendiment sense registrar-se. Només seriós i lliure de Cites a Colombo per a Les relacions i el matrimoni. Si vostè està buscant per A una nova relació seriosa Am...\nL'experiència en el Xat? (Xat ruleta)\nArkadaşlar erkek Ile ciddi Bir ilişki Içinde\nDe cites la ruleta de xat parells la ruleta de xat nenes de registre conèixer la ciutat vídeo sales de xat de Cites a les nenes en línia lliure Cites de forma gratuïta per a relacions serioses la ruleta de xat en línia lliure la ruleta de xat entrades xat on a conèixer


T'atreveixes a lluir els nous colors I.C.O.N.?\nT'agrada canviar de look, potser amb petits tocs subtils, potser amb canvis ben evidents...\nEn qualsevol cas, tens a l'abast la nova carta de colors de Playful Brights I.C.O.N. a David...David perruqueries.\nHi ha una multitud d'opcions per renovar el teu estil, t'hi atreveixes?\nSempre, amb la màxima cura per als teus cabells i amb els productes de primera qualitat de la casa I.C.O.N.\nEls resultats et sorprendran i... t'encantaran!


Educació anuncia la convocatòria d'ajudes per a l'assistència de menors de 3 anys a guarderies - Altea Digital\nEducació anuncia la convocatòria d’ajudes per a l’assistència de menors de 3 anys a guarderies\nLa regidora d’Educació, Vicenta Pérez, anuncia que a partir de demà ja es poden sol·licitar les ajudes per a l’assistència de xiquets i xiquetes menors de 3 anys a guarderies d’Altea durant el curs 2020-2021. El termini de presentació de sol·licituds, en el Registre General d’Entrada de l’Ajuntament, serà des del 7 al 28 d’octubre 2021, tots dos inclosos, o telemàticament a través de la seu electrònica de l’Ajuntament d’Altea https://altea.sedelectronica.es\nCom ha indicat Pérez, “l’objecte de la present convocatòria és el d’ajudar a sufragar les despeses de famílies empadronades a Altea per l’assistència dels seus fills i filles menors de 3 anys a una escoleta del municipi, fins al mes de setembre de l’any en el qual s’incorporen al cicle d’educació infantil de 3 anys”.\nLes subvencions seran aplicables per l’assistència a la guardería durant els mesos d’octubre, novembre i desembre de 2020 i des de l’1 de gener al 30 de setembre de 2021. L’import de l’ajuda es calcularà tenint en compte el nombre de mesos complets en els que concorren els requisits necessaris.\nLes bases de la convocatòria, sol·licitud i documentació relativa a l’ajuda es podrán consultar a la seu electrònica de l’Ajuntament, com a tràmit destacat.\nSegons les dades aportades per l’edil, Educació destina a estes ajudes 8.000€ del pressupost municipal i les ajudes es concediran en règim de concurrència competitiva.\nL’assignació és de 50€ al mes per fill o filla menor de 3 anys si la Renda Familiar, entesa esta com la suma de les rendes obtingudes per tots els membres majors d’edat que componguen la unitat familiar, dividida entre tots els seus components és inferior o igual al 100% de l’IPREM anual de 14 pagues, per a famílies de dos membres; inferior o igual al 80% de l’IPREM anual de 14 pagues, per a famílies de tres membres; inferior o igual al 70% de l’IPREM anual de 14 pagues, per a famílies de quatre o més membres, sent l’Indicador Públic de Renda d’Efectes Múltiples, IPREM anual 2021, de 7.908,60 €.\nFinalment, la responsable municipal d’Educació anima les famílies alteanes que complisquen amb els requisits de la convocatòria a sol·licitar estes ajudes.


Qui som - Manresa\nDes de la Secció Local de Manresa d’Esquerra Republicana us donem la benvinguda a la nostra pàgina web, on podeu informar-vos de la nostra activitat o proposar-nos iniciatives que enriqueixin el nostre projecte polític.\nEn qualsevol cas, i sempre que vulgueu, ens trobareu a la plaça Major de Manresa, núm. 17, principal: només heu de concertar una trobada al 938 736 352 o acostar-vos un dimecres al vespre quan, de manera ordinària, ens reunim cada setmana per coordinar la tasca entre la secció local i el nostre grup municipal de set regidores i regidors.\nPlegats, treballem per avançar ens els nostres compromisos amb la ciutat, talment ho fem en clau nacional. Conscients que és des de cada municipi que estem construint una nova República. I ens agradaria molt que ens hi acompanyéssiu.


Vora 700.000 euros invertits en la millora dels ponts, targeta de visita dels socialistes alcoians per a eleccions | ARA Multimèdia\nVora 700.000 euros invertits en la millora dels ponts, targeta de visita dels socialistes alcoians per a eleccions\nespai electoraleleccions municipals 2019PSOE-PSPV\n"Hem tornat l'orgull dels nostres ponts a Alcoi, la ciutat dels Ponts", asseguren els socialistes alcoians, des d'on detallen les obres fetes als diferents ponts de la ciutat com a èxit al capdavant del govern municipal.\nEls socialistes alcoians desgranen a poc a poc les seues propostes de cara a les pròximes eleccions, al mateix temps que fan balanç del seu pas pel govern municipal. Així, ara destaquen la inversió feta en diferents ponts de la ciutat amb un vídeo electoral.\nEl primer de la llista per als socialistes és el Pont de Sant Jordi, on s'han fet dos actuacions per ampliar voreres, substituir la barana i deixar "l'emblemàtic Pont de Sant Jordi en un perfecte estat que ha millorat l'abandonament que havia tingut aquest pont durant els 40 anys anteriors. Cap actuació feta a pesar de les distintes promeses fetes s'havia comptabilitzat en millorar aquesta infraestructura tan important pels nostres pobles".\nTambé destaquen els 150.000 euros destinats als ponts del Viaducte i el pontó de Sant Jaume, "poques actuacions de manteniment havien tingut aquests ponts i el seu intens ús havia fet perillar la durabilitat d'aquests". Amb pressupost municipal també s'han fet intervencions als ponts de Cervantes, la Petxina i el de Sant Roc.\nPer últim, inclouen les obres fetes al Pont de Fernando Reig, amb finançament del govern central.


El bàsquet omple el Parc de Santa Cecília de Lleida\nEl grup de joves Dominican Lleida hi entrena a l’estiu\nEl parc de Santa Cecília de Lleida acull els entrenaments del Dominican Lleida, un equip de bàsquet de joves creat a partir d’una de les accions socioeducatives del departament de Joventut de la Paeria. Al juliol va guanyar el Campionat de Bàsquet de Comunitats Dominicanes a Espanya (a les imatges es pot veure la copa).\nLleidaJove facilita l’accés de joves de la ciutat a l’esport de qualitat a través del projecte Esport Social. El regidor de Joventut, Ignasi Amor, va saludar ahir els participants en l’activitat d’Street Basket, que a l’estiu s’organitza al parc de Santa Cecília. El regidor va destacar que, amb l’equip Dominican Lleida, aquests joves esportistes van guanyar al juliol el Campionat de Bàsquet de les Comunitats Dominicanes d’Espanya disputat a València.\nPer això, els anima a seguir practicant l’esport que els agrada i a mantenir-se actius en les activitats de LleidaJove. Els Dominican Lleida es crea arran d’una de les accions socioeducatives del departament de Joventut. Actualment està format per una vintena de joves, de 16 a 30 anys, i entrena setmanalment al parc de Santa Cecília, a l’estiu, i al pavelló municipal Juanjo Garra, a l’hivern.\nL’equip té els seus inicis en el 2008 i, des d’aleshores, han passat per la formació uns 80 joves, que comparteixen la seva passió per aquest esport. L’Street Basket és una de les propostes de LleidaJove per fomentar l’esport.


El 9 d'Octubre es podrà visitar la Senyera amb mesures de seguretat\nEl 9 d’Octubre es podrà visitar la Senyera amb mesures de seguretat\nA les 12 hores es traurà la Senyera del Museu Històric i es traslladarà al Saló de Cristall, acompanyada d'una representació de la Corporació i els timbalers.\nL’alcalde de València, Joan Ribó, ha anunciat este matí, després de la sessió extraordinària de la Junta de Portaveus, que este 9 d’Octubre “els valencians anar a veure la Senyera al Saló de Cristall, l’homenatge de l’Ajuntament i de tota la ciutadania a un símbol que ens identifica com a poble, com a un poble solidari, un poble responsable i un poble cooperatiu”.\nA les 12 hores es traurà la Senyera del Museu Històric i es traslladarà al Saló de Cristall, acompanyada d’una representació de la Corporació i els timbalers. A partir de les 12.30 hores aproximadament “tota la ciutadania està convidada, amb les oportunes mesures de seguretat, a entrar a sa casa per homenatjar la Senyera” fins a les 21 hores, quan tornarà al museu. El primer edil també ha anunciat que s’està estudiant la possibilitat de disparar un castell de focs artificials la nit del 8 d’octubre i diverses mascletades el mateix dia 9 des dels Pobles de València, per tal d'”estendre la celebració a tota la ciutat i complir amb les mesures de seguretat, sense que hi haja concentracions de persones en un sol punt”.\nEn acabar la sessió extraordinària de la Junta de Portaveus, Joan Ribó s’ha referit a la celebració del 9 d’Octubre, que “no pot donar-se en les condicions dels altres anys per l’existència de la pandèmia”, per la qual cosa “hem constatat que s’ha de fer un 9 d’Octubre distint”. Així, en compte de la processó cívica, “els valencians sí que podran possessionar per veure la Senyera al Saló de Cristall, l’homenatge de l’Ajuntament i de tota la ciutat a un símbol que ens identifica com a poble, com a un poble solidari, com a un poble responsable, com a un poble cooperatiu”.\nA les 12 hores es traurà la Senyera del Museu Històric i es traslladarà al Saló de Cristall, “com sempre ben recta i com sempre amb tots els honors”. L’acompanyarà una representació de la Corporació i els timbalers. A partir de les 12.30 hores aproximadament “tota la ciutadania està convidada, amb les oportunes normes de seguretat, a entrar a sa casa, que és l’Ajuntament, per homenatjar la Senyera” fins a les 21 hores, quan tornarà al Museu Històric. Segons ha detallat l’alcalde, s’estudien altres possibilitats, com ara estendre la celebració al dia 8 d’octubre, no només amb la disparada del castell, sinó també traslladant la celebració de l’acte d’Honors i Distincions al matí d’eixe dia, i obrint l’Ajuntament durant la vesprada perquè la ciutadania puga ja visitar la Senyera”. No obstant això, segons ha dit l’alcalde, “totes estes mesures s’han de concretar amb els servicis corresponents de l’Ajuntament, en especial Protocol i Seguretat Ciutadana”. “Hem de celebrar que som un poble solidari i resilient, que sabem alçar-nos junts davant de les adversitats”, ha destacat el primer edil.\nL’acte de lliurament dels Honors i Distincions, que reconeixen el treball exercit per diverses persones i entitats, es concedeixen amb motiu de la commemoració del 9 d’Octubre. L’Ajuntament de València reconeixerà la labor de l’edil d’Hisenda, Ramón Vilar, que va faltar este estiu, amb el títol de regidor honorari a títol pòstum, que serà lliurat als seus familiars. Els periodistes Vicente Vergara i María José Grimaldo (a títol pòstum) i el defensor del Major, José Pelegrí, seran nomenats Fills Predilectes; i l’empresari Silvino Navarro (a títol pòstum) i la compositora Ángeles López Artiga, Fills Adoptius de la Ciutat. La Policia Local de València, la Sociedad Deportiva Correcaminos, el Gremi de Panaders i Pastelers de València, el Banc d’Aliments i el col·lectiu València en Bici rebran les Medalles d’Or de la Ciutat.