Meie igapäevast teatrielu anna meile … — Sirp\nMeie igapäevast teatrielu anna meile …\nViimaste aastate „Teatrielude“ toimetajad näivad olevat pisut tüdinenud väljakujunenud formaadist ning on püüdnud seda igaüks omal moel ja eri tasemel elustada.\n„Teatrielu 2015“. Koostanud Ott Karulin ja Leenu Nigu, kroonika koostanud Tiia Sippol, keeleliselt toimetanud Mari Tuuling. Kujundanud Kersti Tormis. Eesti Teatriliit ja Eesti Teatri Agentuur, 2016. 464 lk.\n„Teatrielu 2016“. Koostanud Madli Pesti ja Tambet Kaugema, kroonika koostanud Tiia Sippol, keeleliselt toimetanud Mari Tuuling. Kujundanud Kersti Tormis. Eesti Teatriliit ja Eesti Teatri Agentuur, 2017. 398 lk.\nTeater on mõnele inimesele nagu leib, mis ei tohi laualt puududa. Leiba ja tsirkust (laiemas mõttes meelelahutust, sh teatrit) pidas ju ka Vana-Rooma luuletaja Juvenalis inimese põhivajadusteks ning populismi põhiinstrumentideks. Seega võib ju tõesti parafraseerida palvet ning paluda teatrielu jätkuvat kestmist.\nKüllap lugeja juba teab, et pealkirjas parafraseeritud lause lõpeb sõnaga „tänapäev“. Eesti teatrielu struktureeriva, analüüsiva ja tõlgendava aastaraamatu „Teatrielu“ eest ei pea me aga tänama mitte kirjastust Tänapäev, vaid hoopis Eesti Teatriliitu. Teatrielu aastail 1961–1981 on kajastatud aastaraamatus pealkirjaga „Teatrimärkmik“ ning praegusel kujul alustati „Teatrieluga 1982“. Heitlike üleminekuaastate (1986–1994) kohta ülevaateteost polegi. Kuigi vahepeal kulus ühe teatriaasta kokkuvõtte ilmutamiseks viis-kuus aastat, on teatriliit alati teinud jõupingutusi selle traditsiooni jätkamiseks. Maailma mastaabis on selline järjepidevus ikkagi üsna harukordne. Peale „Teatrielu“ on teatriliit kirjastanud ju palju teisigi teatriraamatuid, mis poleks kommertskirjastustes kindlasti ilmunud.\nMis asi see „Teatrielu“ üldse on? Aastakümnete jooksul on teosel välja kujunenud oma kaanon. Enamasti ilmuvad siin ülevaated ja süvenevad üksikkäsitlused, millele teistes väljaannetes alati ruumi ei pruugi jaguda. Ootuspäraselt võib aastaraamatust leida ülevaate uuest draamast ja režiist või muusika- ja tantsuteatrist, mõnikord ka stsenograafiast või esile kerkinud uutest teatrisuundadest. Populaarne žanr on ka lavastaja- või näitlejaportree. Põhjalikumat käsitlemist leiavad aasta tipplavastused ja -rollid. Väärtuslik on ka rubriik „Teatrimälu“, kus esitatud nii arhiivileide kui ka ajaloolisi käsitlusi. Peaaegu poole või kolmandiku teosest moodustab aga alati teatrielu kroonika ja statistika, faktifetišistide lemmik.\nSellest kaanonist on saanud omamoodi kvaliteedi mõõdupuu ja ootushorisondi hoidja. Tõepoolest, „Teatrielu“ kontekstis ei tohiks kiita ühe lavastuse lühikesi või lobisevalt pealiskaudseid arvustusi, mille koht on pigem päevalehes või blogis. Alati on puudus ka igasugustest ülevaadetest ning teoreetilis-üldistava prismaga süvakäsitlustest, sest selliste tekstide kirjutamine on väga töömahukas, aga aega näib meil olevat järjest napimalt.\nIgal kaanonil on aga alati ka karid, näiteks rutiinist sündiv üheülbalisus ja vaatepunktide piiratus. Viimaste aastate „Teatrielude“ toimetajad näivad olevat pisut tüdinenud väljakujunenud formaadist ning on püüdnud seda igaüks omal moel ja eri tasemel elustada.\nNäiteks „Teatrielu 2015“ toimetajad Ott Karulin ja Leenu Nigu on andnud oma autoritele – teatrikriitikutele ja -uurijatele – ülesande vestelda nelja silma all ühe teatripraktikuga, pidades silmas etteantud märksõnu: rännak, negatiivsuse poeesia ja poeetika, tühjus ja paus, sugu ning rahvus. Seega koosnebki nende raamat dialoogidest. Igal žanril on loomulikult oma tugevused ja nõrkused. Teoreetiku-praktiku dialoogid toovad kuuldavale praktikute (tihti vaigistatud) hääle ning koos häälega ka nende esteetilised ja eksistentsiaalsed tõekspidamised. Väga põnev! Selleks, et teatrielu epitsentrist eemalseisja või tundmatu tuleviku lugeja saaks mingigi pildi tänapäeva teatrist, on aga vaja seda kirjeldada. Mõned tublid intervjueerijad teevadki katse ka kõnealuseid lavastusi kirjeldada, kuid dialoogis mõjub ühise aruteluobjekti kirjeldamine paratamatult kunstlikult. Sama lugu on toimetajate antud märksõnadega, mida ühed püüavad kangekaelselt jutuajamisse tõmmata, kuid mis ei leia alati kaaslases resonantsi. Seega, pisut punnitatult ja kunstlikult need kirjapandud dialoogid ju mõjuvad, aga vestluse lähteülesandest põhjustatud aimatav ebamugavustunne loob ka pinget ja kaasaelamist.\n„Teatrielu 2016“ toimetajad Madli Pesti ja Tambet Kaugema on püüdnud ülesande lahendada traditsioonilisemalt, kuigi mitte päris kanooniliselt. Nende raamatus on kaks ülevaateartiklit: üks lasteteatrist, teine teatriraamatuist. Ene Paaveri aastail 2011–2016 ilmunud teatriraamatute käsitlus on teemavaliku mõttes üsna ebatavaline, sest publik ja teatrist kirjutajad kipuvad aastaraamatu analüütilistest ülevaadetest enamasti välja jääma, kajastudes vaid kroonikas. Mõtlemapanev on Paaveri väide, et kuue aasta jooksul on Eestis ilmunud sadakond teatriraamatut, sh ridamisi 500-leheküljelisi. Kas kõik need hoole ja armastusega kirjutatud teosed ikka leiavad lugeja?\nEriliselt ja üllatavalt mõjub ka näitekirjanik Mihkel Seedri pihtimuslik essee eesti näitekirjanduse tulevikust. Kuigi dramaturgia näib tänapäeval olevat tunginud mitte ainult igasse meelelahutuse ja mängu žanrisse, vaid ka poliitikasse, mainekujundusse ja argiellu, kardab Seeder, et lavastajad-näitlejad võtavad dramaturgia loomise kirjanikelt üle. Kuna multitalente on kahjuks vähe, siis on see kartus mu meelest siiski asjatu.\nLugeja igatsus ülevaadete ja üldistuste järele jääb „Teatrielul 2016“ küll suuresti täitmata, sest suuremas osas artikleis on käsitletud siiski paari või maksimaalselt viit-kuut lavastust, illustreerides nende abil teatud nähtusi või tendentse. Meelde jääb see, et kahes artiklis leiavad käsitlemist teatri NO99 „Pööriöö uni“ ja Tallinna Linnateatri „Suveöö unenägu“ (2016. aastal tähistati Shakespeare’i 400. surma-aastapäeva) ning et Eesti teater on käsile võtnud eesti- ja venekeelsete lepitamise (Valle-Sten Maiste temaatiline artikkel lavastustest „Ma pigem tantsiksin sinuga“ ja „Teisest silmapilgust“). Teatri aastaauhinnaga pärjatud tööd, mis on sel korral poliitkorrektselt ära peidetud leheküljele 365 ja 366 (varem raamatu alguses), leiavad artiklites kajastamist juhuslikult ja põgusalt. Saan aru, et kahte kärbest (kiiret ilmumistsüklit ja ülevaatlikkust) on raske ühe hoobiga tabada, kuid see ei vaigista minu igatsust leida aastaraamatus midagi ka lavastajaauhinna pälvinud lavastuse ja heal juhul ka näitlejaauhinna saajate kohta. (Selle vaikimisi esitatud tellimuse täitis õnneks Madis Kolk festivali „Draama“ programmiraamatus.)\nKuna elame jälle valimiste vaimus, siis ei saa pahaks panna, et ka „Teatrielu 2016“ lugedes tundus, nagu loeks eri parteilaste manifeste, sest nii ettearvatavatel teemadel ja positsioonidel kirjutasid autorid. Mõttekäigud on igati asjalikud, sest tegemist on ju teatud teemade ekspertidega, aga üllatust pole. Kes kirjutab lasteteatrist? Eva-Liisa Linder. Aga tantsuteatrist? Loomulikult Heili Einasto. Aga millest kirjutab Andrus Laansalu? Ikka tehnoloogilisest teatrist! Ja Maris Peters loomulikult Shakespeare’ist ning Pille-Riin Purje (Indrek Sammuli) näitlejatööst. Eks see näita, et kitsaks on jäänud meil teatrist kirjutajate ring. Seega pole mu kirjapandud kripeldused niivõrd kivid toimetajate kapsaaeda, vaid neis kajastub eelkõige aastaraamatu kui kollektiivselt komponeeritava objektiga seotud valikudilemma.\nÕnneks on „Teatrielu“ võimalik igal aastal uuesti komponeerida ja kirjutada. Ja kirjutatakse ka.


Eesti häkker sai USAs identiteedivargussüüdistuse - DELFI\nEesti häkker sai USAs identiteedivargussüüdistuse\nUSA-s esitati riigi seni suurimas identiteedivarguskuriteos süüdistus üheteistkümne häkkeri vastu, kes hankisid endale üle 40 miljoni pangakaardi andmed. Süüdistatavate hulgas on ka Eesti kodanik Aleksandr Suvorov.\nHiiglasliku isikuandmete varguse uurimine algas USA-s ligi kaks aastat tagasi. Kokku süüdistatakse 11 inimest viiest eri riigist. Lisaks Eestile on süüdistatavad pärit Valgevenest, Ukrainast ja Hiinast, vahendab YLE Uutiset.\nKahtlusalused tungisid sisse üheksa USA poeketi arvutivõrkudesse ja jätsid sinna nuhkvara, mille abil saadi enda käsutusse pangakaartide andmeid. Osa saadud andmetest müüdi internetis edasi, osa kasutati ise.\nwidth=332 height=373 frameborder=0 scrolling=no marginheight=0\nAndmeid säilitati kahes Ukrainas ja Lätis asuvas serveris. Kuritegelikul teel saadud raha üritati hoiustada Ida-Euroopa pankadesse.\nUSA justiitsministri Michael Mukasey sõnul on tegemist riigi ajaloo suurima ja keerulisima identiteedivargusega. Kauplustele, pankadele ja eraisikutele tekitatud kahju suurust on Mukasey sõnul hetkel võimatu täpselt öelda, kuid ta nimetas seda märkimisväärseks.\nVene kohus pani türmi Tallinnast pärit petturi\nEestlane üritas Soomes 2 mln eurot välja pressida\nVenemaa annab Eestile välja vägistajast varga\nSoomes tabati eestlastelt rekordkogus amfetamiini\nEesti naine võeti Kanada piiril vahi alla\nEestlased röövisid Soomes kullaäri\nSoome kohus mõistis eesti narkoärikad türmi\nUSA kaardipettuses osales ka eestimaalane


Mis on parim viis õppida inglise keelt? | WhatsaByte - Ajaveeb\nTehniline inglise keel ja vestluskeel on kaks väga erinevat asja. Vestluskeelne inglise keel on täis slängi sõnu ja väljendeid, mida võib-olla isegi pole veel ingliskeelses sõnastikus. Tehnilist inglise keelt kasutatakse sagedamini akadeemilises ringkonnas ja ettevõtluses, kus slängisõnad ja tänavakeel on sobimatud.\nTehniline inglise keel on põhiliselt inglise keeles rääkimise ja kirjutamise ametlik viis. Muukeelsed inglise keele kõnelejad näevad sageli vaeva, et eristada inglise keelt tänava-inglise keelest. Allpool on mõned soovitused, kuidas oma inglise keelt täiendada\nAmeerika inglise ja inglise inglise keel\nSõltumata kasutatavatest sõnadest on teie inglise keel õige hääldusega kõrgemal tasemel. Selle näide oleks tagada, et ‘t’ hääldatakse sõnades, mis mõnikord jäävad vaikseks.\nVõtke sõna „vesi”, mõned inglise keelt kõnelevad piirkonnad jätavad teelt välja minnes tähe „t”, mistõttu see kõlab nagu „wa’er”. See jätab kellele, kellega räägite, mulje, et te ei suuda end professionaalselt väljendada.\nHarjutage oma hääldust tegevustes nagu nii . Pöörake hoolikalt tähelepanu sellele, kuidas te kõlate, kui teie inglise keel on selge ja kui hääldate kõiki tähti, mida tuleb kuulda.\nGrammatika on tehnilises inglise keeles väga oluline. Kui teie grammatika on vale, väheneb teie kirjutatud töö kvaliteet dramaatiliselt. Teades, kuhu punktid ja komad panna, on inglise keelt mitte emakeelena kõneleja jaoks lihtsam öelda, harjutamine teeb meistriks.\nKas olete kuulnud fraasist „vahvlid peale”? Tehniline inglise keel on väga täpne, see on täpne, otsene ja selge. Vahvli pealekandmine tähendab tarbetute sõnade lisamist ja võtab ära lõpliku sõnumi, mida proovite öelda. Nii et ei mingit vahvlit!\nJah, ameeriklased ja inglased saavad üksteisest suurepäraselt aru, ju nad mõlemad räägivad sama keelt, kuid on mõned erinevused. Ameeriklased ja inglased kirjutavad teatud sõnu erinevalt, võtavad sõna ema, inglid aga ema. Värv ja värv on ka näited kahe inglise keele õigekirja erinevustest, siin on oluline kasutada inglise keele õiget versiooni sõltuvalt publikust.\nÜhendused on sellised sõnad nagu ‘ja, aga ja nii’, teadmine, kuidas neid sõnu kasutada, on inglise keele kõrge taseme saavutamiseks väga oluline. Sõna ‘ja’ liigtarvitamine võib muuta teie inglise keele ebaprofessionaalseks, nii et teie sõnavaras on lai valik ühendavaid sõnu, mis muudab teid liigendatumaks.\nTähtsa meili või kirja kirjutamisel muudab see enne saatmist valjusti lugedes vead ilmsemaks. Selle tegemine aitab teil kuulda ka kirjutamise kulgu, kui pause pole piisavalt või olete sõna ‘ja’ liiga palju kasutanud, märkate seda kohe.


Hiina vaatab Brexitit kui üsna ebatavalist ja poolenisti võimatut sündmuste kulgu, mis nende elukorralduse juures hästi võimalik poleks. Viisakusest nad seda välja ei ütle. Marten Kokk suursaadik\nKriitikud: statistikaamet tegutseb vahendeid valimata (4) Loe artiklit\nMartin Ehala: kas küsida kõigilt või mõnedelt Loe artiklit\nBirute Klaas-Lang: rahvusülikool uuendab keelepoliitikat Loe artiklit\nMartin Ehala: «Rohkem paralleelsust, palun!» Loe artiklit\nMartin Ehala: keda toetada kodu ja kooli vaidluses? Loe artiklit\nKarmen Palts: lapse vajadus määrab vanema ja õpetaja suhtluse (2) Loe artiklit\nRiin Seema: pedagoogiline võimuvõitlus Loe artiklit\nJärelvaadatav: «Lapse õigus olla tema ise» (1) Loe artiklit Vaata videot


Eesti iduettevõtetes kasvas töötajate arv kolmandiku võrra 13.05.2022\nStartup Estonia andmetel töötas Eesti iduettevõtetes esimese kvartali lõpu seisuga 8948 inimest, mis on 34% enam enam võrreldes aasta varasemaga, kui idusektoris oli hõivatud 6679 inimest.\n23 organisatsiooni allkirjastasid esimese sotsiaalse ettevõtluse ja innovatsiooni koostöökokkuleppe 11.05.2022\n10. mail toimus Tallinnas, Põhjala tehases sotsiaalse ettevõtluse ja innovatsiooni arengupäev. Pidulikul koostöökokkuleppe tseremoonial näitasid sotsiaalse ettevõtluse ja innovatsiooni arendamise koostöösoovi nii avaliku-, era- kui ka kolmanda sektori organisatsioonid.\nEesti iduettevõtted jätkavad rekordite purustamist 29.04.2022\nEesti iduettevõtete käive kasvas selle aasta esimeses kvartalis 57% 417 miljoni euroni võrreldes mullu sama perioodiga. Kaasatud investeeringute maht ulatus aga esimeses kvartalis üle 900 miljoni euro.\nVähekindlustatud lasterikkad pered saavad tänasest kodutoetust taotleda 25.04.2022\nKredExi ja EASi ühendasutus alustab 25. aprillil madalama sissetulekuga lasterikastele peredele mõeldud kodutoetuse taotluste vastuvõtmist. Lasterikaste perede elamistingimuste parandamisse panustatakse tänavu üle 3 miljoni euro. Taotlusi saab esitada 6. juunini.\nEesti naised asutavad enim iduettevõtteid tervise valdkonnas 22.04.2022\nEestis on 246 iduettevõtet, mis on asutatud naiste poolt või kus vähemalt üks asutajatest on naine. Iduettevõtete naisasutajate osakaal on suurim tervise (30%) ja haridustehnoloogia (24%) iduettevõtete asutajate hulgas.\nVäikeelamute rekonstrueerimistoetust on seni taotletud 481 korral 21.04.2022\nAlates 6. aprillist on väikeelamute omanikel olnud võimalus taotleda KredExi ja EASi ühendasutusest toetust oma kodumaja korrastamiseks. Toetust on seni taotletud 481 korral, kogusummas 6,53 mln eurot. Toetuseks jagatakse tänavu kokku 8 mln eurot. Taotlusvoor on avatud kuniks raha jätkub.\n07.12.2021Eesti iduettevõtete töötajate arv kasvas rohkem kui tuhande võrra\n01.12.2021Ettevõtete arengut takistavad probleemid täiendava kapitali kaasamisel\n24.11.2021Ivo Kuldmäe: ükssarvikud nõuavad investeeringuid inimestesse\n24.11.2021Tartumaa iduettevõtete käive ületas 50 miljoni euro piiri\n24.11.2021Maakondlikud arenduskeskused: üle 400 korteriühistu on tundnud huvi KredExi toetusmeetmete vastu\n17.11.2021Eesti iduettevõtete käive läheneb miljardile\n11.11.2021SmartCap loob taastekava vahendite toel rohetehnoloogia investeerimisfondi\n22.09.2021Tasuta seminar 28.09: Iduettevõtlus kui (tuleviku)majanduse vedur\n22.09.2021Tule tasuta seminarile ja saa teada kuidas ettevõtlusega alustada või ettevõtet kasvatada\n03.09.2021EAS ja KredEx jätkavad ühinemisel sihtasutusena


Kuidas suurendada liige maja kahe nadala jooksul Peenise vanuse suurus\nKohtuotsused neis asjades, mida ei ole selleks ajaks täidetud, täitmisele ei kuulu. Üürilepingu kehtivus eluruumi üleminekul teisele omanikule Eluruumi omandiõiguse üleminekul teisele isikule jääb varem sõlmitud üürileping koos selle lahutamatuks osaks olevate pooltevaheliste kirjalike kokkulepetega jõusse ka uue omaniku suhtes.\nTõsta oma lapsi seiklussööjateks: 2 Tõsta oma lapsi seiklussööjateks: 2 By Lindsay Cowee Tere tulemast tagasi! Viimane postitus Ma rääkisin vähe sellest, kuidas me oma väikeseid rahvaid toidule tutvustasime, kui nad olid lapsed - lootuses, et ma tõstaksin neid nii, et nad oleksid nii süütuid kui sööja.\nBaby Led Feeding töötas minu majas nagu võlu - mu lapsed tahtsid proovida päris palju toitu, mida nad said oma lihavate väikeste sõrmede ümber.\nTõsta oma lapsi seiklussööjateks: 2 Tõsta oma lapsi seiklussööjateks: 2 By Lindsay Cowee Tere tulemast tagasi! Viimane postitus Ma rääkisin vähe sellest, kuidas me oma väikeseid rahvaid toidule tutvustasime, kui nad olid lapsed - lootuses, et ma tõstaksin neid nii, et nad oleksid nii süütuid kui sööja. Baby Led Feeding töötas minu majas nagu võlu - mu lapsed tahtsid proovida päris palju toitu, mida nad said oma lihavate väikeste sõrmede ümber.\nKuidas ma sain neid muutuda nirvikuteks? Soodsate toitumiste julgustamine väikelaste ja koolieelsete lastega Püüan õhtusööki valmistada enamiku nädala ööd ja teha oma parima, et Kuidas suurendada liige maja kahe nadala jooksul terve nädala jooksul erinevaid toite - kana üheks ööks, võib-olla kala üheks ööks, salat ühe öö, veiseliha või sealiha üheks ööks jne.\nNad valivad mis tahes vilja, mida nad tahavad - viinamarjad, apelsini viilud, banaan või mis iganes juhtub maja juures. Siis saavad nad seda, mida täiskasvanud söövad, just väiksemas osas. Kui sööksite kogu oma õhtusöögi, võiksite saada suurema maiuse, näiteks küpsise või väikese kausitäie jäätist.\nIdee "proovida ravida" töötas suurepäraselt. Nad proovisid asju, mida nad ei arvanud, et nad tahaksid, kuigi nad võisid seda teha.\nSageli tõi see kaasa mitmeid täiendavaid hammustusi või taotlusi rohkem. Kuid meie edusammud lõppesid ausalt. Läbirääkimised pidime pidevalt lastega, et süüa rohkem, nad virisevad ja küsisid, kui palju rohkem nad pidid sööma, et saada suureks raviks, kaebades, et me andsime neile oma plaadile liiga palju ja edasi ja edasi.\nMa vaatasin dinnertime. Me kõik olime pidevalt toiduga. Ja me olime õnnetud.\nNende lahendus? Väike õhtusöök lastele õhtusöögiga. Sa loed seda õigust, õhtusöögiga. Ma kirjutasin selle kohe absurdseks - ma lihtsalt teadsin, et mu poiss Teismeliste suurus peenis esimene, kes süüa oma šokolaadi, teatab, et nad olid valmis, ja paluda vabandust.\nKuid mõni kuu tagasi olin pidevate õhtusöögiläbirääkimistega oma otsas. Muidugi proovisid mu lapsed oma toitu, kuid siis sai kõik sellest, mida nad pidid sööma.\nMa ei tahtnud, et mu lastel oleks selline suhe toiduga - tahtsin, et nad õpiksid sööma rahulolevalt, mitte üle sööma või tunneksid, et nad on kohustatud teatud asju või teatud koguses asju sööma. Niisiis viskasin tuule suhtes ettevaatlikkust ja proovisin, mida Baby Led Weaning soovitas.\nNad said õhtusöögi alguses taldriku kõrvale väga väikese maiuse - šokolaadi, paar kummikaru, väikese küpsise. Nad said seda Kuidas suurendada liige maja kahe nadala jooksul, kui tahtsid.\nMe pidasime kinni reeglist, mille kohaselt tuleb enne vabandamist vähemalt kõik taldrikul proovida. Nii et ma teadsin vähemalt, et nad söövad oma maiust, tõenäoliselt puuvilju ja vähemalt üht hammust muud. Ja mul oli sellega kõik korras - minu lapsed on sööjad. Nad söövad näljasena, nad söövad toitu, mis neile meeldib.\nPidin neid siin usaldama. Ma ei saa seda piisavalt valjusti öelda - see on meie maja dinnertime täielikult muutnud.\nMuidugi, me peame neile veel ütlema, et nad istuksid, et nad oma kahvli ei lööksid, et lõpetada laulmine ja süüa, blah blah blah. Nad on ikka veel vaid kaks ja viis aastat vana. Aga toiduga võitlemisel on null.\nMaja pööramine on kõrgeimal tasemel alates Veelgi enam, piiratud pakkumine aitab lestadel teenida praegu suuremat kasumit, kui nad said pärast — elamukriisi, kui kinnisvaraturgu uputasid sundostud. Võtmed kaasa Maja pööramine maksab tavaliselt rohkem raha kui selle ostmine koduks.\nSee on hämmastav. Nad proovivad iga asja, söövad nii palju või vähe, kui nad tahavad, libistades piima ja paluvad vabandust. Rohkem läbirääkimisi ei ole - läbirääkimisteks pole midagi jäänud.\nMõnedel õhtutel üllatame neid lisahooldusega, nagu kaussi jäätist pärast seda, kui kõik on õhtusöögiga valmis. Aga see on lihtsalt see - lisaravi, mida igaüks saab, olenemata sellest, kui palju või vähe iga inimene sõid õhtusöögiks.\nNagu ma varem ütlesin, ei ole ma peaaegu vanemate ekspert.\nMul ei ole kõiki vastuseid, mul on harva isegi mõned vastused. Ja minu kiddos on ikka veel üsna noored, nii et ma tean, et ma pole vaevu välja valinud söögivalmis maailmas.\nKõigile mu vanematele - jumalikule. Kui olete ennast valinud söögivalmis või kaks, siis loodan, et minu kogemus võib teid aidata. Ja kui see nii ei ole, loodan, et leiad midagi, mis varsti töötab.\nÄrge kartke proovida erinevaid ideid ja olla kannatlik. Ja ärge olge ennast liiga raske - ma luban, et kõik lapsed söövad lõpuks.\nHangi oma lapsed köögis koos teiega ja ärge kartke natuke lõbutseda.


Õppejõud: Jüri Kurvits\nÕppeaine: Kõrgem Matemaatika\nÕppeaine: Matemaatiline Analüüs I\nPika puuga kõige parem õppejõud. Mat Analüüs pidavat raske aine olema ja tema tegi selle õppimise isegi lõbusaks. Iga tund on legendaarne ja ei jätnud ühtegi kella 8-st loengut vahele. Kui kõik õppejõud oleks sellised, siis ma tõenäoliselt jääks elu lõpuni õppima :D 11/10\nÕppeaine: Analüüs 1/2\nUskumatult hea õppejõud.\nÕppeaine: Matemaatiline analüüs II\nHästi äge õppejõud on. Suudab vihmaussidele ka kolmekordseid integraale selgitada. Parim matemaatika õpetaja keda TTÜs näinud olen :D Kurb aga see et üliõpilased ise on igavad, ei küsi ja õppejõul hakkab ka igav. Selline õppejõud, kellelt peaks hästi palju küsima, see teeks teda väga õnnelikuks.\nÕppeaine: MATEMAATILINE ANALÜÜS I JA II\nКак преподаватель - замечательный. Старается идти в ногу со временем, подача материала икслючительно хороша. Не понравилось несколько высокомерное отношение к студентам, но, учитывая все остальное, с этим можно смириться.\nSuurepärane õppejõud, hästi ja arusaadavalt selgitab.Eriti oli näha vene keelsetes mat.analüüsil.


Kuulutaja – Kristlik leht – August 2011\nNR. 8 (262) August 2011 XXIII AASTAKÄIK\nRõõmus pilk tahapoole ja murepilk ettepoole. Toimetaja kommentaar Jumal andis Eesti meie kätte. Jutlus Aktuaalne teema: Missio tähendab misjonit Mugavalt elamine viib tupikusse. Intervjuu Ärimees usub Jumalat Kolibakter muutis kristlase elu Aafrika sarvel nälgivad inimesed Siberi eestlastel külas. Fotod\nVõru 15. misjonipäevade avamine 29. juulil\nSuvi on vabaõhuürituste aeg. Ettevõtmistel väljaspool kirikumüüre on hoopis teine nägu. Ruumi on rohkem kui kirikusaalides, see võimaldab teha ka kogudustevahelisi suuremaid teenistusi.\nSuvi hakkab lõppema. See ei tähenda, et kristlased peaksid nüüd pugema nagu teod karpi. Pühakojad annavad võimaluse trotsida ilmastikku, kuid töö peab olema ikka suunatud kõigile inimestele, sest nad kõik vajavad Kristust.\nIlus suveaeg ei peaks muidugi ununema. Omandatud füüsiline energia ja uued mõtted aitavad taluda ka külma ja pimedat aega. See on meie maal küll üsna pikk, aga lõpeb kevadel jälle valguse ja soojuse võiduga.\nKuulutatud sõnum ei lähe kaduma. «Sest otsekui vihm ja lumi tulevad taevast alla ega lähe sinna tagasi, vaid kastavad maad ja teevad selle sigivaks ning kandvaks, et see annaks külvajale seemet ja sööjale leiba, nõnda on ka minu sõnaga, mis lähtub mu suust: see ei tule tagasi mu juurde tühjalt, vaid teeb, mis on mu meele järgi, ja saadab korda, milleks ma selle läkitasin.» (Js 55,10–11).\nKuulutagem Issandat igal ajal!\nRÕÕMUS PILK TAHAPOOLE JA MUREPILK ETTEPOOLE\nÄsja käis Eestis dalai-laama. Pikemalt sellel peatumata tahaksin rõhutada kahte asja. Esiteks on kindlasti tegemist väljapaistva poliitiku ja oma rahva eest võitlejaga. Teiseks – vaimulikuks juhiks ta meile ei kõlba. Ta ei ole kristlane. Jeesus ütles väga selgelt: «Mina olen tee ja tõde ja elu. Ükski ei saa minna Isa juurde muidu kui minu kaudu.» (Jh 14,6).\nKurb, kui eestlased hülgavad ristiusu ja otsivad aseaineid. «Miks vaete raha selle eest, mis ei ole leib, ja oma vaevatasu selle eest, mis ei toida?» küsis prohvet Jesaja (Js 55,2).\nEESTI TÄHISTAS VABANEMISE AASTAPÄEVA\nSuurejoonelised taasiseseisvumispäeva pidustused on seljataga. Paljud meenutasid aega kakskümmend aastat tagasi – ühed olid sündmustes aktiivsed osalejad, teised kuulasid südamevärinal raadiot või vaatasid televiisorit. Ükskõikseid siis vaevalt oli.\nPeale on kasvanud uus põlvkond, kes ainult vaba Eestit tunnebki. Need, kes mäletavad sõjaeelset aega, on kõrgesse ikka jõudnud. Vahepealsetele on viimased kakskümmend aastat olnud ainus aeg, kus võim on olnud eestlaste käes ja eesti keel on olnud täisväärtuslik riigikeel. Peaksime selle aja eest Jumalale tänulikud olema.\nEestlaste oma riik tähendab, et nii hea kui ka halb on meie oma inimeste tegutsemise või tegematajätmise tulemus. Muidugi pole Eesti (nagu ka teised maad) välismõjudest vaba, aga needki käivad läbi meie oma inimeste. Ja nagu vanasti pidi iga vald ise oma sandid söötma, tuleb Eesti riigil kõigi oma elanikega ise hakkama saada, nii heade kui ka halbadega.\nPalju nurinat on Eesti elu üksikute detailide üle. See ei lõpe kunagi. Nende detailidega tuleb kindlasti tegelda. Aga kui inimene unustab hea ja mõtleb ainult halvale, on tema elu tõeliselt õnnetu. Nagu ütles nüüd Heinz Valk (loosungi «Ükskord me võidame niikuinii!» autor) – võitma peab kogu aeg!\nEestis on palju neid, kellel oli raske kohaneda praeguse majandussüsteemiga. Kakskümmend aastat peaks olema siiski piisav. Ja kui kaua me oleme mugavad ning süüdistame kõigis oma hädades nõukogude aega? Selle «varemed» tuleks lõpuks koristada ja tunnistada juba praeguste asjameeste vastutust või vastutusvõimetust. Kui mõtelda 1930. aastate lõpule – kas siis oli Eestis veel neid, kes elasid oma mõtetega tsaariajas, ja kui oli, kas see oli siis õigustatud?\nApostel Paulus kirjutas: «Vaadake siis hoolega, kuidas te elate: mitte nagu arutud, vaid nagu targad, kasutades aega õigesti, sest päevad on kurjad. Seepärast ärge olge rumalad, vaid mõistke, mis on Issanda tahtmine.» (Ef 5,15–17). Küllap kehtib see kõikide aegade kohta.\nAjalugu võib ka etendada – rahvusvahelisel Valga militaarajaloo\nfestivalil 19.–20. augustil näitasid end mitmes mundris\nsõjameeste kõrval ka metsavennad\nMAJANDUST ON KEERULINE MÕISTA\nIga päev tuleb uusi majandusuudiseid, mis võivad tekitada segadust. Kui teatatakse riigireitingute tõstmisest või langetamisest, saab inimene küll positiivse või negatiivse signaali, kuid täpseid järeldusi oskavad teha vaid spetsialistid. Hea muidugi, et Eesti reiting tõusis.\nÜks ajakirjanduse teemasid on kulla praegune kõrge hind ja rahasüsteemide ebakindlus. Viimast rõhutavad eriti just kullamüüjad. Huvitav on, et nad ei hoia keerulisel ajal kulda endale, vaid teenivad seda müües paberraha. Niisugune käitumine on mõistlik vaid siis, kui on oodata hinna langust – sellisel juhul saaks sama raha eest rohkem kulda tagasi osta. Kõik ei ole kuld, mis hiilgab, kullamüüjate jutt sealhulgas.\nPea iga päev kirjutab keegi, et euro ei jää püsima. Võib-olla ei jäägi. Mõni euroskeptik võib sellest (kahju)rõõmu tunda, aga euro kadumine ei oleks lihtsalt rahatähtede vahetamine, vaid tõeline majanduskatastroof. Kindlasti ei tooks see tagasi kadunud kroone ega kroonihindasid. Võimalik, et varemete kohale saaks ehitada palju parema rahasüsteemi, kuid see võtaks väga palju aega. Kes oleks valmis selle aja kannatama ja ka isikliku vara hävingut nägema? Muidugi ei oota maailma poliitilised liidrid käed rüpes euro kukkumist, vaid tegutsevad selle vastu. Meile oleks kasulik neile Jumalalt edu ja tarkust paluda.\nApostel Paulus kirjutas ka õigest majandamisest: «Ja arvake auks elada vaikselt, ajada oma asju ning teha tööd oma kätega, nagu meie teid oleme käskinud, nii et te elaksite kombekalt nende ees, kes on väljaspool, ega oleks teil kelleltki midagi vaja» (1Ts 4,11–12).\nJUMAL ANDIS EESTI MEIE KÄTTE\n«Sest sellega on lugu just nagu mehega, kes enne võõrsile minemist kutsus oma sulased ja andis oma varanduse nende kätte. Ühele andis ta viis talenti, teisele kaks ja kolmandale ühe, igaühele tema suutlikkust mööda, ning läks ära võõrsile. Kohe läks see, kes oli saanud viis talenti, ja kauples nendega ning sai teist viis. Nõndasamuti ka kaks talenti saanu sai teist kaks juurde. Aga kes oli saanud ühe, läks ja kaevas maasse augu ning peitis ära oma isanda raha. Pika aja pärast tuli nende sulaste isand koju ja nõudis neilt aru. Siis astus ta ette see, kes oli saanud viis talenti, lisas sellele teist viis talenti ja ütles: «Isand, sa andsid mulle viis talenti, ennäe, ma olen saanud teist viis talenti!» Ta isand lausus talle: «Tubli, sa hea ja ustav sulane, sa oled olnud ustav pisku üle, ma panen su palju üle. Mine oma isanda rõõmupeole!» Ka kaks talenti saanu ütles ta ette astudes: «Isand, sa andsid mulle kaks talenti, ennäe, ma olen saanud teist kaks talenti!» Ta isand lausus talle: «Tubli, sa hea ja ustav sulane, sa oled olnud ustav pisku üle, ma panen su palju üle. Mine oma isanda rõõmupeole!» Siis astus tema ette ka see, kes oli saanud ühe talendi, ja ütles: «Isand, ma tean, et sa oled vali mees, sa lõikad sealt, kuhu sa ei ole külvanud, ja kogud sealt, kuhu sa ei ole puistanud. Ja ma kartsin, läksin ära ja peitsin sinu talendi maa sisse. Vaata, siin on sinu oma!» Tema isand aga vastas talle: «Sa halb ja laisk sulane! Sa teadsid, et ma lõikan sealt, kuhu ma ei ole külvanud, ja kogun sealt, kuhu ma ei ole puistanud. Siis sa oleksid pidanud mu raha andma pankurite kätte, ja tulles ma oleksin saanud oma osa kätte vahekasuga. Võtke nüüd tema käest talent ära ja andke sellele, kellel on kümme talenti! Sest igaühele, kellel on, antakse, ja tal on rohkem kui küllalt, kellel aga ei ole, selle käest võetakse ära seegi, mis tal on. Ja kõlbmatu sulane heitke välja kaugele pimedusse, seal on ulgumine ja hammaste kiristamine!»\nSeda kirjakohta on enamasti seletatud vaimselt ja talente kui vaimuandeid. Samas saab seda mõista ka üsna otse, aineliselt. Üks talent oligi algselt hunnik hõbedat, mis mahtus kaalukausile ja see oli üüratu varandus. Üheainsa talendi saamiseks tuli töötada tervelt 20–30 aastat!\nPeremees ehk Jumal jagab meile nii vaimu- kui raharikkust ja mõlemad kuluvad meile marjaks ära. Aga Ta ei anna ei ühte ega teist niisama laiakslöömiseks ja hõlpelu elamiseks, vaid et kasutaksime seda vahendina millegi hea ja veel suurema saavutamiseks. Usalduse pälvinud sulased ei saanud seda varandust hakata isiklikuks omandiks pidama, vaid see oli pigem laenuraha.\nVABA EESTI ON JUMALA AND\nKahekümne aasta eest kukkus Jumalalt eesti rahvale imelise kingitusena sülle võimalus saada enam kui 45 tuhande ruutkilomeetri suuruse maalahmaka pärisperemeesteks tükkis kõigi maavarade, looduse, inimeste ja taristutega, mis seal leidus. Koos võimalusega ise selle hindamatu varandusega majandada, hallata, kaubelda. Eelmise võimalusega saada pärisorjade, sulaste või eestkostealuste rollist peremeeste ossa pisut vähem kui sajandi eest ei saanud meie rahvas hästi hakkama ja me langesime taas poolenisti vastutusvõimetu tööjõu tasemele, keda tuli kõrgemalt poolt kamandada ja kantseldada.\nSee oli alandav ja kibe kogemus. Nüüd usaldas Looja meid Eesti taasiseseisvumisega teist korda, andes võimaluse minna uuele katsele, kasutada heaperemehelikult seda «riigitalenti», millega võrreldes kunagise algse talendi hõbedahunnik on köömes.\nIsa usaldas meile nagu täiskasvanud noorele mehele suure pärandi, vormistades selle eestlaste nimele – volitustega edaspidi täies ulatuses ise vastutada selle maalahmaka ja seal leiduva eest. See ei ole naljaasi, vaid üks tšuudideks hüütud rahvakild ülendati samale tasemele, kus asusid teised rahvad. See oli vastuvõtt täiskasvanute maailma võimalusena suhelda muude rahvaste ja riikidega kui võrdne võrdsega. See oli saamine rahvuslikus mõttes subjektiks – kellekski, kellega teistel tuleb arvestada kui endasugustega.\nOn ütlemata uhke tunda end õhtumaises kontekstis tõeliselt vabana, olemata enam sakslaste, rootslaste või venelaste hoolealused, vaid samaväärsed partnerid. Niisugune erakordne ülenduse kogemus on võrreldav sellega, kui üks noor inimene saab kätte passi või juhiloa ja sööstab oma elusõidukiga iseseisvalt liiklusesse.\nKahe aastakümne eest mõistsime, milline imeväärne and oli ise otsustada, kuidas oma elu siin Maarjamaal seame, millist tööd teeme, millise hinnaga ja kellele oma töövilja müüme, keda lubame üle riigipiiri endale külla või koguni sisse kolida ja keda mitte. Et võime oma keelt rääkida, oma laule laulda, oma lippu lehvitada ja oma usku uskuda. – Lõpuks ometi!\nKÕIK EI OLE USALDUST VÄÄRINUD\nSee oli siis. Vastne riik, olgugi esimese iseseisvuse vundamendile rajatuna, oli nunnu nagu sünnitusmajast koju toodud lapsuke – nii oma ja armas! Isegi sipukate märgamise peale ei pahandatud ja väga palju anti andeks.\nNüüdseks on aga rahva meelsuses väga palju muutunud. Üha enam juurdub taju, et Eesti riik tükkis parteidega on saanud masinlikuks süsteemiks, mis toimib omasoodu. See pressib oma JOKK-kursil edasi, tundetult kõrvale surudes ja kohati lausa üle sõites inimestest, kes ei tönka selle riigimasina sisemist loogikat ja sõnastamata reegleid. Ülekohtust ja karistamatust ebaõiglusest enamgi teeb haiget sügav külm ükskõiksus väetimate suhtes, kes vajavad inimlikku mõistmist ja isiklikku abi.\nKuid asi ei ole pelgalt nii- ehk naasugustes tunnetes, mida võime vahelduvalt tunda oma riigi suhtes. Pigem teadmises, et üha vähem jääb neid riigitegelasi, kes teadvustavad – «riigitalent» on neile loovutatud mitte meelevallatsemiseks oma suva järgi, vaid vastutustundlikuks ja aukartlikuks tarvitamiseks rahva kasuks tervikuna.\nKui loobutakse omariikluse potentsiaaliga kauplemast, et saavutada teist samapalju lisaks, siis on sisuliselt tegu viie talendi saanud sulase loobumisega oma jumalikust missioonist, suurima võimalustehulga tuuldelaskmise või ka mahamatmisega.\nJa see ei ole kahjuks juhtide eraasi. Nad mõjuvad mürgiselt ka kõigile väiksematele vendadele, kes on kutsutud oma palju vähemate poliitikatalentidega kauplema. Kui viimased näevad, mismoodi «suured» ees käituvad, siis mis mõtet on neilgi omas toanurgas kokku hoida ja pingutada? Kes kütaks tuba, kui teises seinas oleks aknad katki ja vaevaga saadud soojus nagunii tõmbetuules haihtub? Nii on kiusatus ka ühe talendi saanul jätta oma kauplemisvõimalus kasutamata.\nVASTUTUSVÕIMELISED EI OLE KADUNUD\nSee kõik on tõsine väljakutse ja proovikivi kristlikele sulastele, kes me südames tegelikult tahaksime hoolida oma kodumaast ja riigikorrast ning ustavaks jääda. Lihtne on teha nii, nagu kõik teevad ja hakata Eesti Vabariiki pidama mingiks võõraks või peremeheta mõisaks, mille köis võib jäädagi lohisema.\nKaasaegses tähendamissõnas peaks pigem neid suuremaid ja võimekamaid sulaseid kirjeldama sellistena, kes talendid hülgasid, aga nood viimased, kõige vähem saanud, osutuvad mingiteks pealtnäha idealistlikeks ullikesteks, kes kauplevad visalt oma annete ja võimalustega selle nimel, et teistelgi oleks meie riigis parem elada.\nNeed on talunikud, kes kõigest hoolimata ei müü oma viimast lehma maha, need on koolmeistrid, kes suudavad ja tahavad veel lapsi õpetada, need on arstid, kes loobuvad võimalusest välismaal topelttulu saada ja jäävad Eestisse, need on hooldajad meie haigemajades ja hooldekodudes, kes ei põlga puhastada lamajaid, need on pastorid, kes jätkavad rõõmusõnumi kuulutamist ka hüüdja häälena kõrbes. Need on kõik need, kes ei ole maha müünud oma naeru ega surnuks summutanud oma südametunnistuse vaikset häält.\nVASTUTUS JUMALA JA INIMESTE EES\nTeatud osa noist «ullikestest» on kristlased. Nad oskavad arvestada väljavaatega, et iga sulane, olgu tervelt tuhat või kõigest tuhandiku talenti saanud – igaüks neist annab aru ja näitab ette, mida ta oma eluga ja kauplemisega on saavutanud. Aga küllap on pühadusetunde säilitanute seas ka muu-usulisi ja ateistegi.\nAsi on tegelikus elus, suhtumistes ja tegudes. Selles, kas kellegi selg paindub üles võtma võõrast kommipaberit või kas keegi tahab veel jännata omaenda lapse mähkmete ja tegemata koolitöödega. Selles, et me üleüldse peame andmist, vastutamist ja vaeva oma elu loomulikuks osaks. Olulisemakski sellest, mida vastu saame.\nOmal ajal ei tulnud pähegi nõuda kelleltki bensiiniraha jõudmaks Balti ketti või küsida palka muinsuskaitse seltsi talgutel. Aga nüüd? Kas riik on muutunud? Või Jumal või talendid? Vast ikka meie ise, kes kipume vahel nüriks minema nagu leivanuga me laual.\nMind ennast on aidanud kujund riigist mitte kui surnud masinavärgist, vaid kui lillest. Elusolendist, kelle sina või Väike Prints on istutanud, kelle oled kodustanud ja kellest kunagi enam päris vabaks ei saa. Katki läinud, sodiks sõidetud masina võib ju prügimäele viia ja uue osta. Kuid seda riiki, seda lille, mis on habras, kordumatu ja täitsa elus, ei ole võimalik mitte millegi muuga asendada. Sa kas hoolitsed tema eest või hülgad ta ja jätad surema, halvemal juhul teda veel kastes halvustuse ja põlguse mõru soolveega.\nPole erilist vahet, kas see lill on tilluke või hiigelsuur, ikkagi oleneb ta sinu ja minu hoolest, meie igaühe kaastundest ja armastusest. Nagu ka laps või abikaasa. Nagu ka viimselt suhe Jumalaga.\nAukartus Elu ees, nagu mõtestas seda Albert Schweitzer.\nMISSIO TÄHENDAB MISJONIT\nHaapsalu Baptistikoguduse vanem EERIK RAHKEMA rääkis Kuulutajale Läänemaal 16.–28. augustini toimuvast missiost «Laul ja vabadus».\nMissio korraldajateks on luterlik kirik, Lääne praostkond, Lääne maavalitsus ja Kaitseliit. See on misjoniüritus, kus tänatakse Jumalat, meenutatakse Eesti taasiseseisvumist ja esimest missiot kakskümmend aastat tagasi. Läänemaal on see ilmselt kõige suurem ettevõtmine, mis tähistab Eesti taasiseseisvumise aastapäeva.\nMis osa on missiol teistel kirikutel?\nNende roll ilmneb eelkõige isikute kaudu, kes seal osalevad. Eesti EKB Koguduste Liidu inimesi on tehnilistel töödel, laulukoorides, muusikute ja dirigentide hulgas. Osa üritusi meie koguduse palvelas on seotud missioga. Meie koguduses oli erikorjandus missio toetuseks. Missioga seoses levitatakse ka teiste kirikute jumalateenistuste aegasid.\nMina olen missiot toetanud algusest peale. Olen selle pärast palvetanud, kevadel olin maavalitsuses nõupidamisel, kus missiot kavandati. Missio ajal oli Haapsalu kuursaalis palvus-hommikusöök, kus minu osaks oli teha söögipalve.\nKas missio haarab ainult Haapsalu linna või ka Lääne maakonda?\nMõlemat ja läheb isegi kaugemale. Näiteks pühapäeval käisin Pikavere palvelas, mis on küll Lääne praostkonnas, kuid asub Pärnumaal. Seal oli külas Kalevi Lehtineni lesk Leena Lehtinen.\nKas missiole on kutsutud kaugemalt äratusjutlustajaid?\nKakskümmend aastat tagasi oli peakõnelejaks Kalevi Lehtinen, kes suri hiljuti. Mõned tema tookordse meeskonna liikmed on selgi korral kohal. Haapsalu lossihoovis oli peaüritus, kus kõneles praost Joel Luhamets. Tema kõne oli sisukas, asjakohane ja selge.\nKas rahvas võtab aktiivselt osa?\nArto Valkeapää hinnangul oli nüüd lossihoovis rohkem inimesi kui kakskümmend aastat tagasi. Ülekaalus olid koguduste inimesed, kuid palju teisi oli ka. Rahvast oli tulnud üle Eesti.\nMitteusklikud inimesed üldreeglina ei eksi hulkadena usklike üritustele. Kui see oleks olnud ilmalik ettevõtmine kallite piletitega, siis tõenäoliselt oleks rahvamurd lossihoovi ummistanud.\nMissuguseid eripäraseid ettevõtmisi on missio kavas?\nÜks huvitav asi on koraalimaraton. Kolme päevaga lauldakse kogu kiriku lauluraamat läbi. Seda teevad kirikukoorid Eesti eri paikadest.\nMinevikus olid sellised massiüritused evangeeliumi kuulutamisel küllaltki efektiivsed. Kas see on ka tänapäeval nii?\nAinult neist enam ei piisa, aga vahetevahel võiks neid olla. See näitab rahvale kiriku ja usklike olemasolu. Kui on selge jutlus, siis on see väärt asi. Missiol oli tunda usaldusväärset õhkkonda, mitte ülemeelikut enesenäitamist, mida mõnikord esineb.\nIntervjuu tegemise ajal missio veel jätkub. Mis Sulle juba toimunust on kõige rohkem meelde jäänud?\nNäiteks neljatunnine konverents Haapsalu Jaani kirikus, kus Tunne Kelam lausus: «Lühinägelik poliitika on põhiline probleem euroliidus.» Mulle tundub, et sama probleem on ka usuringkondades. Üsna sageli püütakse reklaami teha ja tegeletakse teisejärguliste asjadega, millest inimese elu ei olene.\nJoel Luhametsa kõne peaüritusel oli heas mõttes selle vastand. Ta oskas asju näha mastaapselt. Näiteks ütles ta, et ei tea, kas meie saatus sõltub tähtede seisust, kuid tähtede saatus sõltub meist küll – Piibel ütleb, et loodu ägab ja ootab pikisilmi Jumala laste ilmsikssaamist (Rm 8,19–22). Ta ütles veel, et inimesed on mures, mis sellest maailmast ja ressurssidest saab. Aga meil pole vaja päästa maailma, meil endil on vaja saada päästetud. Elu mõte pole meie, vaid Jumala käes, kes meile elu on andnud.\n23. augustil 2011 Skype’i vahendusel\nMUGAVALT ELAMINE VIIB TUPIKUSSE\nVõnnu baptistikoguduse pastor AARNE PÕDER (33) on tuntud ka arvutimehena. Kuulutaja rääkiski temaga usust ja arvutitest, lisaks veel päevakajalistest asjadest.\nUsule tulin mõned aastad enne keskkooli. Mu õde hakkas Tartu Salemi koguduses käima ja mind pandi sinna pühapäevakooli. Meie peres Jumala olemasolus ei kaheldud. Mõtlesin, et ajan Temaga asjad korda siis, kui vanaks saan. Noorena on muudki teha kui Jumala peale mõelda.\nSiis tekkis minu süül peres keeruline ja raske olukord. Palusin Jumalat, et kui Ta selle ära lahendab, siis annan oma elu Talle. Jumal lahendaski ja mina püüdsin oma lubadust pidada. Mitu päeva sai palvetatud ja selle tagajärjel tekkis kindlus, et olen Jumala laps.\nMinu ellu tõi see päris suure muutuse. Ma sain koolis kolmesid, neljasid ja viisi. Pidasin seda päris normaalseks. Kui sain päästetud, tulid esimest korda tunnistusele ainult neljad ja viied.\nAga noortel inimestel on palju huvitavaid tegevusi ja usuasi hakkas meelest ära minema. Lõpuks jäi minu igapäevasest palvetamisest järele üksainus lause. Jumal polnud minu elust kadunud, pigem ei olnud mul Tema jaoks aega.\nKas siis kutsus Jumal uuesti?\nSee juhtus ülikooli esimestel aastatel. Õppisin korraga keemiat ja arstiteadust ning olin valvuriks Salemi kiriku ehitusel. Öösel õppisin ja päeval käisin koolis. Asi lõppes sellega, et ühel hetkel oli tervis läbi. Teadsin, et oma jõududega ei suuda ma enam edasi minna. Ei piisa heast peast või andekusest. Jumal annab elule mõtte ja jõu toime tulla.\nÄkki tekkis mul aega Jumala peale mõelda ja oma elu paika panna. Järjekordselt palusin, et kui Ta mind veel aitab, siis sätin oma elu nii, et Tema on mulle kõige tähtsam. Tervis tuli tagasi, aga keemikut ega arsti minust ei saanud. Minu jaoks oli see tohutu löök. Ma ei teadnud, mida edasi teha.\nSiis ma palvetasin ja sain selguse, et peaksin minema õppima Kõrgemasse Usuteaduslikku Seminari. Läksin sinna suure hingevärinaga. Ma ei teadnud, kas saan koguduselt soovituse ja kas ma üldse seminari sobin. Ma ei olnud mingi suur kõnemees. Aga juhtus nii, et kui olin suhted Jumalaga taastanud, siis sattusin ka tunnistama Salemi koguduse kantslisse. Koguduse jaoks oli see suur üllatus. Inimesed jäid kuulama ja see ei olnud minust enesest. See emotsioon on siiani meeles. Ja kuna ma kantslist tunnistasin, siis tuli ka soovitus väga loomulikku rada mööda. Minu jaoks oli probleemiks veel õppemaks, aga Jumal juhtis nii, et raha tuli Ameerikast ja elu loksus väga loomulikult paika.\nHindasin väga kõrgelt seminari hommikupalvusi. Need olid tõelised vaimulikud sündmused. Peeter Roosimaa ja Ermo Jürma käisid Võnnus ja Ermo Jürma palvetas Võnnu koguduse eest. Ta ütles, et sealne eluolu on väga kurb, ammu pole olnud kohapealset pastorit. Mulle läks see südamesse ja ma otsustasin Võnnus korra ära käia. Mõtlesin üks-kaks korda käia, aga nemad said aru, et ma tahan sinna pastoriks minna. Ühe külastuse asemel olen pikka aega selle väikese toreda kogudusega seotud olnud.\nVõnnu kogudus on väga väikeseks jäänud.\nKoguduse liikmed on vanad ja kogudus on oma loomuliku kasvuvõime minetanud. Viimastel aastatel on minu roll olnud matta koguduse liikmeid ja olla nendega lõpuni koos.\nNormaalne kogudus kasvab loomulikul teel. Ei ole nii, et pastor suudab jõuda kõigi inimesteni, nii noorte kui vanadeni. Inimene suudab kogudusse tuua ikka omavanuseid. Et inimene jääks kogudusse, peaks tal seal vähemalt kolm sõpra olema. Noorele inimesele kolme vanaema sõbraks ei saa. Sama probleem on vanadel inimestel noortekogudustes.\nVõnnus ja selle ümbruskonnas elab oma 900 inimest. Kes Tartus tööl ei käi, tegeleb napsivõtmisega. Ka noortel on tõsine probleem alkoholiga. Lootus on, et ehk kunagi keegi rajab sinna uue koguduse.\nKui Sa 2005. aastal seminari lõpetasid, siis kirjutasid lõputöö «Piraattarkvara kasutamine kui sotsiaaleetilise orientatsiooni näitaja». Mida see teema tähendab?\nMa olen kogu aeg olnud arvutiinimene, olen sellel alal iseõppija. Esimene amet, millega leiba ja raha teenisin, oli programmeerija.\nInimestel on väga suur kalduvus kasutada teiste tööd ja vaeva tasuta. Ma tahtsin uurida, kas erinevatel inimrühmadel on erinev südametunnistus. Olid mitmed grupid – õpetajad, vaimulikud, Delfi kommentaatorid. Väga paljud kasutasid piraattarkvara. Tundsid küll, et see on paha asi, aga sellele ei olnud lahendust: «Kui kunagi rikkaks saaks, siis nii ei teeks.»\nKas Sa ise ei kasuta piraattarkvara?\nEi ole ammu kasutanud. Ei ole ka vajadust. On väga palju ja head tasuta tarkvara, millega saab tööd teha. See võib vahel olla küll kehvem, aga kas me vajame alati kõige paremat? See on nagu autoga – kas peame sõitma Mercedesega või ajaks keskklassi auto ka vajadused ära? Või kui vargusega vahele ei jääks, kas siis enamik varastaks endale Mercedese?\nInternetist tasuta programmi tõmbamist auto varastamisega ei võrrelda.\nInimesed ei näe seda, et keegi jääb millestki ilma. Tegelikult varastatakse piraattarkvara puhul saamata jäävat tulu. Kui ma kirjutan programmi, siis mida rohkematele inimestele ma selle maha müün, seda enam ma oma töövaeva eest tasu saan. Aga mis juhtuks, kui enamik inimesi seda programmi ei ostaks, vaid varastaks? Kas mu vaev siis üldse ära tasub? Väiketootja puhul saavad inimesed aru, et ta läheb pankrotti, kui tema toodet varastatakse. Arvutiga varastatakse enamasti suurkorporatsioonide tooteid ja mõeldakse, et rikka käest on hea varastada. See oli nagu vene ajal, kus riigilt varastamine polnud mingi patt. See suhtumine on paljuski alles jäänud.\nTegelikult muidugi ei või kelleltki varastada. Aga kust inimene teab, kas internetist tuleb vaba programm või tasuline?\nIga programmiga on kaasas tingimused, mis on programmi arvutisse paigutamisel nähtavad. Piraattarkvara otsimiseks kasutatakse reeglina eriprogramme ja nende kasutamine on täiesti teadlik tegevus. Võib-olla tuleb ette, et naabripoiss toob oma CD-plaadiga mingi programmi ja kannab minu arvutisse.\nKas Sa praegu teenid ka arvutiga elatist?\nMa töötan Eesti Maaülikoolis ja minu ametinimetuseks on infosüsteemide arhitektuuri nõunik. Samas vaimulik olen ma kogu elu. Ei ole nii, et pühapäeval ja kirikupäevadel olen vaimulik ja muidu ilmalik. Siis oleks viimane aeg vaimulikku kriisiabisse minna. Usklik tuleb olla iga päev ja vaimulik ka.\nKui suur on Su perekond?\nMul on abikaasa ja neli last. Kodus lapsi hoida on palju raskem kui tööl käia. Paljudel meestel on kiusatus istuda kelle kümneni tööl ja tulla nii hilja koju kui võimalik. Aga ma leian, et kõige tähtsam on, et lastel oleks isa olemas ja laste jaoks leitaks aega.\nKas inimesed imestavad, et ühel noorel mehel on nii palju lapsi?\nKuidas keegi. Kui tänapäeval öeldakse, et neli last on palju, siis aastaid tagasi oli see tavaline ja lausa väike pere. Me oleme läinud üsna mugavaks. Kui ma olen ainult ühe lapsega kodus, siis olen nagu puhkusel, see on nii lihtne. Kui on ainult üks laps, siis ei pea oma elu muutma. Tütar ütleb praegu mu kõrval, et kui oleks ainult üks laps, siis oleks tal kole igav.\nEesti on olnud 20 aastat vaba. Kas Sa oled praeguse Eestiga rahul?\nMa mäletan nõukogude võimust seda aega, kui oli kohutav inflatsioon, kus rubla kaotas oma väärtuse. See Eesti, kus me praegu elame, on väga palju parem.\nMul on kahju, et väga paljud Eestimaa inimesed on töötud. Minu valdkonnas ja paljudes teistes on palju tööd. Mida ei ole, on oskused. Need on spetsiifilised ja kõrge kvalifikatsiooniga. Kui vanasti võis minna lihtsalt maaparandajaks ja kraavi kaevata, siis tänapäeval täiselektroonilise kopaga töötamine vajab oskusi. Ei ole nii, et lähen ilma hariduse ja oskusteta lihtsalt tööle. Sellised tööd on otsa saamas. Mida kiiremini inimesed seda mõistavad ja investeerivad oma oskustesse, seda kiiremini nad saavad tööle.\nLoomulikult on ka neid inimesi, kellel on mitmete asjade kokkusattumise pärast elu halvasti läinud. Kindlasti on vaja neid aidata.\nTänapäeval on tohutud võimalused õppimiseks – võib õppida kodu- või välismaal, kui ainult tahetakse.\nSee on mugavuse küsimus. Mina olen eluaeg olnud iseõppija. Kui ma tahan midagi selgeks saada, siis võtan raamatu või otsin internetist materjali. Uurin teemat, kuni ma selle selgeks saan.\nAga paljud ootavad, et tuleks keegi, kes paneks kamaluga tarkust pähe. Pole muud lahendust kui tuleb ise pingutada. Inimesed pole valmis seda vaeva nägema. Lihtsam on hädaldada, et ilm on hukas ja valitsus on halb.\nNeed valikud, mis noorena tehakse, ka kooli valimine, on ääretult vastutusrikkad. Sellepärast on hea, kui inimesed teevad sellised otsused koos Jumalaga.\nKuhu läheme kristlastena, kuhu läheb kirik ja riik?\nMehed tahaksid rääkida poliitikast ja suurtest asjadest. Minu jaoks on kõige suurem küsimus see, kuhu ma ise lähen. Seda saab ainult endale vastata. Selle küsimusega seisame Jumala ees.\n18. augustil 2011 Skype’i vahendusel\nÄRIMEES USUB JUMALAT\nMarc Grete lapsepõlv ei olnud kerge. Kuna ta kokutas, oli ta klassis põlu all ja ka õpetajad ei võtnud teda tõsiselt. Tema enesehinnang oli null. Aga usk andis talle juba siis tuge – 16-aastaselt otsustas ta oma elu Kristusele anda ja laskis end ühes baptistikoguduses ristida.\nVarsti pärast seda jäid Marc Grete silmad haigeks ja ta oli mõned kuud pime. Raviarst ei osanud midagi teha ja ütles mokaotsast: «Siin aitab ainult palvetamine.» Pärast paljusid palveid saidki tema silmad arstide imestuseks terveks.\nELU LÄKS ALGUL ÜLESMÄGE\nMarc Grete astus sõjaväkke ja tegi ohvitserina karjääri. 1991–1993 oli ta ühe sõjakooli ülema asetäitja. 1991. aastal ta abiellus. Lahkunud sõjaväest, sai ta pakkumise suurelt kindlustusfirmalt. Ka seal oli ta ametialaselt edukas. 2006. aastal sündis perre tütar. Perekond oli end hästi sisse seadnud ja nautis elu.\nSiis tuli ehmatus. 7. märtsil 2008 läksid Marc Grete ja ettevõtte teed lahku. Ta lasti täiesti ootamatult lahti. Tema väärtushinnangud ei ühtinud sugugi kõigi teiste omadega ja nüüd taheti temast lahti saada.\nJUMAL VALMISTAS KÕIK ETTE\nAga Jumal oli Marc Gretet ka selleks ette valmistanud. Nädal varem käis ta kristlike ettevõtjate palveseminaril. Selle juht kõnetas teda otse ja ütles: «Jumal otsib teid juba tükk aega taga ning Ta tahab teie elus ja firmas revolutsioonilisi muutusi ette võtta.» Tal oli õigus. Lahkumisvestlusel sai Marc Grete oma ülemusele tunnistada usust Jumalasse. Ülemus lahkus vestluselt väga järelemõtlikult.\n2009. aastal töötas Marc Grete rahvusvaheliselt tegutsevas haridusorganisatsioonis ja õppis seal tundma eripedagoog Jan Weinreichi. Koos asutasid nad haridusühingu ja arendavad seminaridel ja treeningutel laste ja noorte andeid, nõustavad haridusasutusi ja aitavad inimesi nende isiklikes kriisides.\n«Ma püüan oma isiklikke kogemusi teistele edasi anda,» ütleb Marc Grete. 1. novembrist juhib ta Rahvusvahelise Kristlike Ärimeeste Ühingu treeninguprogrammi. Tema eesmärgiks on kõikjal selgitada, et Jumal on andnud igale inimesele võimeid ja aitab neid kriisides.\nKa nii aetakse mõnel maal äri\nKOLIBAKTER MUUTIS KRISTLASE ELU\nMai algul hakkas Euroopas levima ohtlik kolibakter ja puhkes epideemia. Saksamaal haigestus 4321 ja suri viiskümmend inimest. Nelja lapse emal Andrea Grosskopfil (53) tekkisid ka usulised probleemid.\nKui sõitsin Hamburgist tütre juurest tagasi koju, kuulsin raadiost esimest korda kolibakteriohust. Mõtlesin, et see on järjekordne paanikakülvamine ja ei aimanudki, et kahe päeva pärast ilmnevad nakkusenähud minu enda juures. Perearsti hooletuse tõttu pandi mind aga alles nädal hiljem, kui ma veel vaevalt jalgadel seista suutsin, Ulmi ülikoolikliinikusse. Tehti kindlaks, et mul on kolibakteri nakkuse raske vorm verise kõhulahtisusega ja minu neerud on üles ütelnud.\nNeeru- ja vereandmed olid väga halvad. Õnneks olid arstid juba kahe sama viirusega inimesega tegelenud ja teadsid, mida ette võtta. Kõigepealt puhastati viis päeva minu verd. Tänan kõiki veredoonoreid, ilma kelleta ei oleks kiire abi võimalik olnud!\nKÕIK HAKKAS KÕIKUMA\nOlin peaaegu kümme päeva söömata olnud. Järgmiste päevade jooksul lisandus kehalisele vaevale ka dramaatiline vaimne nõrkus, mis olevat sellisel juhul tavaline asjade käik. Ma kutsusin medõe ja siis ei teadnud enam isegi, miks. Minu pea jättis mind üha rohkem hätta. Ma langesin poolunne. Minus käis võitlus elu ja surma peale.\nMinu seisundit on raske kirjeldada – see oli segu ebareaalsusest, hirmust ja keskendumisvõimetusest. Võitlusele bakteri vastu lisandus vaimulik võitlus – haiglasse sattudes sain Jumalalt tõotuse, et saan terveks. Hoidsin sellest kinni, kuid keegi tahtis mult seda veendumust röövida.\nKahtlused tormasid minust üle. Minu usu alused kõikusid. Äkki avastasin nii palju pattu, et see tahtis mind lämmatada. Kuid minu mees oli inglikannatlikkusega minu poolel ja andis mulle pidevalt piiblisalmidega julgust. Ma ei teadnud siis, et tohutu hulk inimesi palvetasid minu tervenemise pärast. Ja ma tohtisin tervenemist kogeda!\nKolme päeva pärast võisin kindla veendumusega öelda: «Ma usun!» Pärast seda ei olnud pimedusejõududel enam meelevalda minu üle. Sellest hetkest peale oli minu ihu rahulik ja pingevaba. Ma võisin Jumalat kiita ja tänada selle eest, et Ta mulle elu tagasi kinkis.\nPärast edukat antikehaderavi viidi mind üle tavalisse nakkusosakonda. Minu vereandmed paranesid päev-päevalt.\nJa siis laskis Jumal oma hoolitsust ka piltlikult näha. Ühel päikeselisel õhtul ilmus minu haigepalati seinale rist – see oli aknaraami vari. Jumal meenutas mulle, et Tema Poeg Jeesus Kristus on minu eest ristil surnud, et mina võiksin elada!\nAAFRIKA SARVEL NÄLGIVAD INIMESED\nÜhinenud Rahvaste Organisatsiooni andmetel on Kirde-Aafrikas nn Aafrika Sarve maid tabanud maailma üks hirmsamaid humanitaarkatastroofe. Nälg ähvardab ligi 13 miljonit inimest, kellest umbes kolmandik on lapsed. Tuhanded põgenevad kodudest vee ja toidu otsingutel. Ülerahvastatud põgenikelaagrites valitseb kaos.\nHädas on viis maad: Keenia 3,7 miljoni, Etioopia 4,8 miljoni, Somaalia 3,7 miljoni, Uganda 600 tuhande ja Djibouti 165 tuhande inimesega. Arvukad kristlikud abiorganisatsioonid tahaksid aidata, aga eriti just Somaalias, kus olukord on kõige hullem, teevad islamiäärmuslased nende elu raskeks.\nInimvihkajaliku brutaalsusega takistab Shababi miilits, mis Somaalia suuri alasid valitseb, rahvusvahelist hädaabi. Miilits on paljudel loomakarjustel avalikult pead maha löönud, sest omanikud ei tahtnud oma väheseid allesjäänud loomi ära anda. Et elanikke hirmutada, sõidutati laibad maasturitel läbi Afgoye linna, mis asub 30 kilomeetrit pealinnast Muqdishost lõunas.\nShabab on seotud terroriorganisatsiooni al-Qaidaga. Miilits tahab muu hulgas maa kristlastest puhastada ja püüdleb selle poole, et kehtestataks islami šariaadiseadustik. Möödunud nelja aastaga on Shabab tapnud enam kui 18 tuhat tsiviilisikut, miljon inimest on kodudest põgenenud.\nTegelikult ei ole Somaalia hädades süüdi ainult islamiäärmuslased. Sõda ja nälga põhjustavad inimõiguste rikkumised kõigi konfliktiparteide poolt. ÜRO poolt tunnustatud valitsusvägedes kasutatakse ka lapssõdureid, kuigi valitsus on korduvalt lubanud selle lõpetada. Kui rahvusvaheline kogukond ei suuda maale rahu tuua, sureb järgmise kuue kuuga kümneid tuhandeid somaallasi.\nKirde-Aafrika abistamisega tegeleb arvukalt kristlikke organisatsioone. Enamikul neist on kohalikud partnerid. Üks kõige raskemas seisus kohti on Dabaabi põgenikelaager, mis on määratud 90 tuhandele hädalisele. Praegu elab seal umbes 400 tuhat naist, meest ja last. BBC korrespondent Ben Brown iseloomustas üht väikelaste toiduabikeskust põrguna – imikud on nagu luu ja nahk, üheaastased kaaluvad sama palju kui vastsündinud.\nBriti kristliku abiorganisatsiooni Barnabas arvates, kes seisab tagakiusatud kristlaste eest islamimaades, võivad kristlased Aafrika Sarve näljahädas abita jääda. Keenia kirikujuhid on avaldanud muret, et kristlased, kes moodustavad mitmetes hättajäänud maades moslemite keskel väikese vähemuse, «unustatakse» rahvusvahelist abi jagades lihtsalt ära. Nii juhtus näiteks eelmisel aastal Pakistani veeuputuse ajal.\nSIBERI EESTLASTEL KÜLAS\nJuulikuu esimesel nädalal viibisid EELK avalike suhete spetsialist Arho Tuhkru ja Eesti Piibliseltsi peasekretär Jaan Bärenson Siberis, et osaleda jaanipäeva (vana kalendri järgi) tähistamisel Ülem-Suetukis. Sinna kogunesid eestlased Venemaalt, Eestist ning Rootsist. Ühtlasi tähistati Ülem-Suetuki küla 160. aastapäeva ja sealse pasunakoori 110. aastapäeva.\n1 Palvus Jermakovski külas\n2 Surnuaiapüha Pulani külas\n3 Mälestusmärk 1938. aastal mõrvatud eestlastele Ülem-Suetuki kalmistul\n4 Jaanilaupäev Ülem-Suetuki külas\n5 Jaan Bärenson, Karatuzi rajooni juht Voldemar Saar ja Arho Tuhkru\n6 Jaanipäeva jumalateenistus Ülem-Suetuki kirikus\nFotod: Jaan Bärenson ja Arho Tuhkru


Meeleavaldustest Internetis. Esimene osa - Märdi transparentsiblogi\nEelmisel nädalal lugesin "Postimehes" kokku kuus artiklit Interneti-meeleavalduste teemal. Kolm neist pidasid mõistlikuks teema üle edasi mõtelda   , kolm püüdsid aga sellekohased arutelud ilma argumentidesse süüvimata kõrvale lükata   . Kuna neist viimastest vähemalt kaks on minu jaoks seni jätnud võrdlemisi aruka mulje, siis olin üllatunud ja omajagu pettunudki.\nSama nädala lõpus avanes mul endal võimalus käia seda teemat ka Vikerraadio "Huvitajas" korra arutamas. Lisaks olen pingeliselt aru pidanud nii Eesti Interneti Kogukonna kui Eesti Piraadipartei jt aktivistide/huvilistega. Järgevad tiraadid ongi kõigi nende arutelude sete.\nMillest üldse jutt käib?\nKui me räägime Interneti-meeleavaldustest, siis me ei räägi Anonymousest. Me ei räägi ülepea tingimata anonüümsetest meeleavaldustest. Kuigi DDOS-tüüpi ummistusaktsioonid on hetkel Interneti-meeleavalduse musternäiteks, siiski ei räägi me ka tingimata ainult veebide ummistamise aktsioonidest. Me räägime Interneti-meeleavalduse vormidest üldse.\nSellisena on tegu kodanikuõiguste küsimusega, kuivõrd igas demokraatlikus riigis on eri vormides avalike koosolekute korraldamise õigus sõnavabaduse lahutamatuks osaks. Ka Eesti Vabariigi põhiseadus sätestab õiguse "ilma eelneva loata rahumeelselt koguneda ja koosolekuid pidada", mille raames pakub Avaliku koosoleku seadus omakorda välja lõpetamata nimekirja meeleavalduse eri vormidest, milleks on "demonstratsioon, miiting, pikett, religioosne üritus, rongkäik".\nVeebide ummistamise aktsioone arutades olen märganud kahte enda arvates tähelepanuväärset kalduvust.\nEsiteks on ummistamise vastu paljud turvaeksperdid jm IT-inimesed. Nende meelest on veebiummistamine üks ohtlik tüütus. Ummistajate tõrjumise asemel võiks ju tegeleda millegi asjalikuga, ja alati on oht, et ummistajad võtavad maha mingi tõeliselt olulise teenuse. Mõned nüüdsed eksperdid omavad kogemusi mõlemast leerist, sest on kunagi ise osalenud Anonymouse aktsioonides. Seetõttu teavad nad omast käest, kui kontrollimatult sellised aktsioonid Internetis kulgeda võivad.\nTeiseks on märgatav vaatenurk, mille esindajad püüavad hoida kilbil meie rahvuslikku e-riigi kaubamärki. Nad kutsuvad üles konstruktiivsusele ja on mõnevõrra pahased, et keegi kohalikest meie edulugu lörtsida tahab. Ka muretsevad nad selle pärast, et meie järeltulevad põlved oleks sellesse edulukku initsieeritud ega teeks midagi, mis võiks nende tulevikku meie helesinises e-riigis rikkuda. Kui selle vaatenurga esindaja pole eriti kursis e-valdkonna köögipoolega, siis kasutab ta ummistusaktsioonide selgitamisel kohatuid võrdlusi, jätab tähelepanuta olulisi seikasid ja eksib oluliste tehniliste nüansside suhtes.\nSellises taustsüsteemis pole eriline ime, et kodanikuõiguste külg on asja juures võrdlemisi arutamata jäänud. IT-inimesed on rohkem praktikud ega tunne selliste küsimuste vastu sügavamat huvi. Nemad tahavad, et arvutisüsteem töötaks. E-riigi usku inimesed aga mõtlevad pigem oma visiooni raamides ega taha sinna kõrvale lubada küsimusi tekitavaid paradigmasid. Seda viimast võib muuseas märgata ka nii ID-kaardi kui e-valimiste teemade puhul.\nSamas tuleb IT-ekspertide rahustuseks kohe ütelda, et kui räägitakse ummistusaktsioonide seadustamisest, siis pole ükski selle eestkõneleja pakkunud välja, et igasugune ummistamine tuleks lubada. Pigem on toodud erineva tugevusega väiteid alates sellest, et hulk juba toimunud ummistusaktsioone on olnud oma loomult igati õiguspärased poliitilised meeleavaldused, kuni selleni, et teatud tingimustel elluviidud ummistusaktsioonid võivad vastata õiguspärase poliitilise meeleavalduse nõudmistele. Emmal-kummal juhul väärib asi igatahes arutamist.\nIlgelt tahaks ummistada!\nMiks me üldse ummistusaktsioonidest räägime? Üks põhjus on kindlasti see, et nende puhul ei toimu (või vähemalt ei pea toimuma) võõrasse arvutisüsteemi sissetungimist. See teeb ummistusaktsioonid muudest piiripealsetest arvutisüsteemi häirimise vormidest ühtedeks üldsusele vastuvõetavamateks. Ka on sellised aktsioonid mõteldavad analoogias istumisprotestide või muude tavakeskkonna protestidega, kus inimesed oma kohaloluga mõnes kohas rahumeelselt midagi takistavad ja niimoodi oma meelsust näitavad. Mistahes analoogiad pole muidugi kunagi täielikud, kuid nad annavad antud juhul siiski kinnituse, et ummistusaktsioonide puhul pole tegemist millegi enneolematuga ja et õigupoolest on tegu asjaga, millesarnaseid me oleme nõus teatud tingimustel lubama.\nMiks üldse on ummistamist vaja? Miks ei või piirduda nt petitsioonide vms kampaaniatega, nagu manitseb meid tegema Linnar Viik? Kas midagi sellist nagu infosüsteemi ummistamine saab üldse kuidagi olla põhiõigus?\nEsiteks tasub mõtelda sellele, et miks me lubame eri meeleavalduse vorme tavakeskkonnas. Ilmne põhjus on kindlasti see, et demokraatia pole üheplaaniline nähtus. Samamoodi nagu võimude lahusus tagab demokraatia elujõulisust, tagab seda ka eri sõnavabaduse vormide mitmekesisus. Seetõttu on igasugu piirangud sõnavabadusele alati väga kahtlased, ja targem on neid varakult vältida, kui pärast kahetseda.\nKui võrrelda tuntumate meeleavalduse vormidega, siis ummistamine vastab oma üldiste taotluste poolest piketile, kus kogunetakse meelt avaldama mõne probleemse asutuse juurde eesmärgiga anda oma meelsusest teada nii selle asutuse juhtidele, töötajatele, asutuse klientidele kui ka asutuse naabritele ja tagatipuks veel lihtsalt üldsusele. Ühtlasi häiritakse piketeerides asutuse tööd, mõnikord leebemalt, aga mõnikord halvates töö teatud ajaks täielikult. Piketeerijate hulk ei ole seejuures oluline, tegu on enamasti aktivistide grupiga, mis soovib tõstatada avalikkuse ees mõnda teemat, mis muul juhul tähelepanuta jääks. Avalikkust sunnitakse probleemi märkama oma aktiivse kohaloluga otse probleemi algallika juures.\nSelleks kõigeks pakub võimaluse meie tavaline füüsiline keskkond koos meie demokraatlike põhiõigustega. Pole lihtsalt optimaalne piirata liikumisvabadust ja sõnavabadust sellisel viisil, et inimesetel poleks võimalik koguneda mõne asutuse juurde ja ajutiselt selle tegevust halvata. Lisaks sellele, et tegu on väljakujunenud demokraatlike printsiipidega, takistaks sellised piirangud ka muid vabadusi, mistõttu oleks häiritud kõikvõimalikud muud valdkonnad alates pereelust kuni kaubanduseni. Selle kõige tõttu võime küll leigevereliste eestlastena toriseda, kui mõni aktivist jälle kuskil avalikus kohas oma südant ruuporisse puhtaks karjub, aga me siiski lepime sellega — või vähemalt meie seadused teevad seda.\nPean igati loomulikuks, et sarnasel viisil tahetakse meelt avaldada ka Internetis.\nKui alustada kõige lihtsamast, siis juba see fakt, et ummistusaktsioonid toimuvad, näitab, et digikeskkonnas leidub koht, mis loomu poolest sobib nendeks meeleavaldusteks. Juhin tähelepanu, et meeleavaldusi saab mõttekal viisil korraldada ainult ruumis, mis ei ole nende instantside täieliku kontrolli all, mille vastu meelt avaldatakse. See on üks meeleavalduste põhimõtteline tingimus ja see on ühtviisi täidetud tavakeskkonna piketi kui ka Interneti ummistusaktsiooni puhul. Nagu nt ka linnavalitsuse hoone esise platsi puhul, on ka serverite ees olev ribalaius põhimõtteliselt avalikus kasutuses ning selles toimuv liikumine kontrollitav ainult suurte tagasilöökidega liikumisvabadusele.\nJätab külmaks? Mulle tundubki, et infoühiskond pole veel nii kaugele arenenud, et Internetti käsitletaks avaliku ruumina täies õiguslikus mõttes ja et meie põhiõigusi Internetis võetaks sama tõsiselt nagu mujal.\nUsun, et ülaloleva ummistamisjutu peale ütleks juhuslikult valitud arvutisüsteemi haldaja tõenäoliselt, et olgu, olgu, tore on, aga enda serveri ees ma neid vandaale näha ei taha ja sellisele asjale tuleb keeld peale panna. Ilmselt sellise üldise sentimendi raames asi niimoodi kujunenud ongi, et Karistusseadustik lubab panna inimese "arvutisüsteemi toimimise takistamise" eest kuni viieks aastaks vangi. Arvutisüsteemide haldajad laseks ilmselt heal meelel kõik oma süsteemid "elutähtsateks teenusteks" tituleerida ning keelata nendes profülaktiliselt kõik toimingud, mida üldiselt avalikus ruumis lubatakse.\nSeejuures on märkimisväärselt veider, et IT-inimesed on üldiselt infovabaduse suhtes meelestatud väga positiivselt. Seletan seda vastuoksust endale keskmise IT-inimese pragmaatilise hoiakuga. Tegeldakse sellega, mis on oluline konkreetsete probleemide lahendamiseks, ega vaevuta süüvima IT-valdkonna kodanikuõiguste küsimustesse ja sellesse, missuguseid tagasilööke võib hiljem tuua mõni praegu mõistlikuna tundunud pragmaatiline lahendus.\nÕnneks pole see siiski täiesti universaalne nähtus.\nUmmistusaktsioone on õigustanud nt vaba tarkvara liikumise algataja Richard Stallman. Samuti on teinud ettepaneku taoliste aktsioonide legaliseerimiseks Hollandi liberaalne erakond D66 (seesama, mis oli koos Euroopa Parlamendi piraatide/rohelistega üks jõulisemaid ACTA-vastaseid). Ka leidub advokaate, kes on valmis pro bono kaitsma Anonymouse nime all ummistusaktsioone korraldanud häkkereid.\nEraldi väärib mainimist, et Saksamaal on apellatsioonikohus 2006. aastal mõistnud õigeks ühe ummistusaktsiooni korraldaja. Tegu oli aktsiooniga, millega protestiti Lufthansa lennukompanii osalemise vastu asüülitaotlejate deporteerimisel. Ka selle aktsiooni järel, kus olevat osalenud 13 000 kodanikku oma arvutitega, tõstatati küsimus asja legaalsuses ja vehiti nii terrorismi kui muude sildistamistega, kuid asi lõppes siiski õigeksmõistva otsusega.\nSee ei tähenda aga, et ummistamine oleks Saksamaal legaliseeritud, sest 2011. aastal mõisteti üks ummistaja jällegi süüdi. Märkimisväärne erinevus Lufthansa-juhtumiga võrreldes oli aga, et sellel ummistajal polnud poliitilisi motiive, vaid ta tegeles lihtsalt väljapressimisega ning kasutas selleks kuritegelikul teel omandatud robotvõrku.\nSeega pole sugugi otsustatud, mismoodi vaataks asjale kohus praegu, kui mõni organisatsioon otsustaks taas korraldada poliitilise meeleavalduse ummistamine vormis. Saksamaa — nagu ka Eesti — on praeguseks liitunud Budapesti arvutikuritegevusvastase konventsiooniga, mille järgi peab arvutisüsteemi häirimine olema kriminaalkuritegu. Selle ja pronksiöö rahutuste koosmõjus on ilmunud ka meie oma Karistusseadustikku punkt, mis keelab “arvutisüsteemide toimimise takistamise”.\nKas see tähendab ummistusaktsiooni korraldaja mõistetaks Eestis ilma pikemalt mõtlemata süüdi kriminaalkuriteos?\nMa pole jurist, aga mul on alust arvata, et see sõltub küllaltki tugevalt konkreetsest aktsioonist. Samasuguse suhtumise on ummistusaktsioonidesse kujundanud ka märkimisväärne hulk teemaga tegelevaid teadlasi. Kui ummistamine on käsitletav sõnavabaduse rakendamisena, siis ei tohiks see olla kuritegu, liiati siis veel kriminaalkuritegu — mistõttu võib kohus teatud juhtudel vabalt otsustada, et arvutisüsteemi töö takistamise paragrahv kaotab fundamentaalsema sõnavabaduse printsiibi tõttu mõjujõu.\nÜhesõnaga, arutamist on nende teemadega seoses küllaga.\nMinu jaoks on kogu temaatika taustaks tegelikult kaks küsimust: (1) Kas digikeskkonnas kehtivad üldjoontes needsamad õigused, mis tavakeskkonnas? (2) Kui kehtivadki, kas siis Internet on piisavas tähenduses avalik ruum, et seal võiks korraldada eri tüüpi meeleavaldusi, sh vaidlusaluseid ummistusaktsioone?\nNeile kahele punktile toetust leida pole kuigi keeruline. Näiteks kuu aja eest kinnitas president Toomas Hendrik Ilves oma pöördumises Eesti järjekordse esikoha puhul Interneti-vabaduse edetabelis: "Küberruumis peavad fundamentaalsed õigused olema kaitstud samasuguse pühendumisega nagu mujal." Sama nõuavad ühes oma manifestidest ka Eesti Piraadipartei aktivistid: "Oleme veendunud, et ka digikeskkonnas kehtivad kodanikele üldjoontes samasugused õigused, vabadused ja kohustused nagu tavakeskkonnas."\nKui ühte seisukohta kinnitavad nii infoühiskonna oma südameteemaks võtnud president kui ka kõige järelejätmatumad infovabaduse eestkõnelejad, siis paistab meil olevat suhteliselt valdav konsensus, et põhiõigused peavad olema ühtviisi tagatud nii tava- kui digikeskkonnas.\nKüberruumi meeleavaldustesse puutuvad põhiõigused oleks siis ilmselt põhiseaduses sätestatud "õigus ilma eelneva loata rahumeelselt koguneda ja koosolekuid pidada" ja seda võimaldav "õigus vabalt liikuda".\nTasub muidugi tähele panna, et president Ilves ise tegelikult oma printsiibist alati kinni pole pidanud, näiteks 2012. aasta kevadel suutis ta ühes oma teises pöördumises panna ilma kulmu kergitamata ühte patta ummistusaktsioonid, terrorismi, küberrünnakud, piraatluse, tööstusspionaaži ja palju muud huvitavat. Kuigi ma tunnustan selles pöördumises rõhutatud üldist taotlust leida viise, kuidas tagada riigi, ettevõtete ja eraisikute turvalisus küberruumis, on siiski ilmne, et seda valgustatud arusaama, et ka küberruumis peavad põhiõigused kaitstud olema, sellest tekstist ei leia.\nSiit paistab aga veel üks oluline asi, mis takistab meil nende teemade adekvaatset arutelu, nimelt sildistamine.\nKuigi Karistusseadustiku terrorikuritegude paragrahvis on mainitud "arvutisüsteemi toimimise takistamist" (või sellega ähvardamist), siis pole mistahes ummistamise eesmärk automaatselt "tõsiselt häirida riigi poliitilist, põhiseaduslikku, majanduslikku või ühiskondlikku korraldust" või "tõsiselt hirmutada elanikkonda". Terrorism on tänapäeval üks liiga varnast võtta õigustus kodanikuvabaduste piiramiseks, näideteks on siin huvipakkuvate isikute korduvad põhjalikud läbiotsimised lennujaamades või aktiivsete meeleavaldajate profülaktilised arreteerimised.\nLisaks sellele on terrorismi musterjuhuks siiski pigem midagi, millega ohustatakse asjassepuutumatute inimeste elusid ja/või rahvusvahelist julgeolekut. EKSS-ist loeme näiteks, et terrorism on "süstemaatiline vägivalla kasutamine või sellega ähvardamine poliitiliste v. sotsiaalsete eesmärkide saavutamiseks". Pole mingit põhjust midagi sellist ilma lisatingimusteta kõigile ummistusaktsioonidele omistada. Seega minu poolt suur "böö" kõigile, kes võtavad asja arutades ühena esimestest asjadest välja terrorismimalaka.\nKas ummitusaktsioonid on küberrünnak? Aktiivset tegutsemist mistahes eluvaldkonnas võib kirjeldada "rünnaku" metafooriga. Reporterid "ründavad" küsimustega ministrit jne. Kui adekvaatne on infosüsteemide ummistuste korraldamisel seos sõjandusega? Kas toimub kõigi väeosa allüksuste koordineeritud pealetung vastase positsioonidele vms? Mis väeosadest me siin üldse räägime? Otseses mõttes sõdivad siiski riigid vm võrreldavad üksused. Seega osutused "kübersõjale" võiks minu arvates koos terrorismimalaka, Punaste Brigaadide ja Al Qaidaga kappi tagasi panna. Samas, asja ajavad siin segaseks ka ummistamistega kuulsaks saanud Anonymouse aktivistid ise, kes kasutavad oma tegevuse kirjeldamisel ka militaarset sõnavara ja annavad sellega alust tembeldamiseks.\nSamas tuletan meelde, et kui me räägime ummistusaktsioonide kui selliste lubatavusest, siis pole mõtet jääda kinni üksikutesse meile tuntud näidetesse, vaid me peaksime tõusma teatud mõistlikule üldistustasemele. Kui ummistamist korraldavad tsiviilisikud ning nad teevad seda mingil isikuvastast vägivalda mitte sugereerival viisil, siis ei näe ma põhjust, miks peaks nende tegevust "rünnakuks" nimetades kuidagi eriti tähendusrikast nägu tegema. Pigem võiks püüda mitte trollida arutelu sõjandusterminite kasutamisega.\nKas Internet on avalik ruum?\nLisaks küsimusele, et kas Internetis kehtivad harjumuspärased demokraatlikud põhiõigused, on oluline uurida, kas Internet on üldse avalik koht. Sest oma sõnavabaduse rakendamine meeleavalduse vormis on määratletud selliselt, et seda võib teha eelkõige avalikus ruumis.\nAvaliku ruumi sõnaselget definitsiooni ma seadustest leida ei suutnud, kuid eri diskussioonides jääb kajama seisukoht, et avalik ruum on midagi, kuhu pääsevad kõik võrdsetel alustel ja võivad seal ka viibida võrdsetel alustel. Mistõttu pole avalik ruum mitte ainult linnaväljak, vaid ka supermarket. Tõsi viimane on küll eravalduses olev avalik ruum ja seetõttu mingis tähenduses poolavalik ruum.\nIgasuguses avalikus ruumis on mingid reeglid selle kohta, kuidas seal käituda, sh kuidas tagada ruumi ühine kasutamine eri huvidega inimeste poolt. Avalikus ruumis saab ühtlasi asu avalikkus (või avalik sfäär), mis on sisuliselt kujuteldav koht, milles kodanikud arutavad avalikku huvi pakkuvaid asju, koonduvad oma seisukohtade eest seismiseks jne. Tegemist on nähtusega, mis moodustab suure osa meie demokraatiast. Avalikkus võib seejuures teostuda nii pargis kui ka kohvikus, aga ka ajalehes või televisioonis, kuid vajab teostumiseks siiski avalikku ruumi mingisugusel elementaarseimalgi kujul.\nInternet oleks seda malli järgides suures ulatuses eravalduses olev avalik ruum, sest andmekandjad ja sideliinid kuuluvad enamasti kellelegi. Kui otsida Internetist absoluutses mõttes avalikku ruumi, siis võiks põhimõtteliselt püüda märgitseda eraldi avaliku ruumina nt riigiametite jms valduses olevad seadmed ja sideliinid. See võimaldaks meil leida Internetis harjumuspärase avaliku ruumi linnaväljaku tähenduses, samas on selline eristus praktikas kasutu.\nNimelt minnakse sellesse tavamõistes avalikku ruumi ikkagi läbi hulga eravalduses olevate avalikuks kasutuseks mõeldud seadmete, tehes seda väga intensiivselt, enamasti mitmeid kordi sekundis. Näiteks veebilehe vaatamiseks saadetakse lehte sisaldava andmekandja poole mitmeid päringuid, millele seda andmekandjat vahendav süsteem mitmel viisil vastab. Nii käib lihtsa veebilehe vaatamisel üks andmepakettide pidev edasi-tagasi sõelumine läbi eri omanike valduste, ja on suhteliselt mõttelage püüda määratleda, et kas õiguslik subjekt on selle kõige käigus nüüd avalikus ruumis või poolavalikus ruumis või kas üldse saab inimese kohalolu Interneti teatud paigas määrata pakettide järgi, mida tema arvuti edastab ja mis Internetis omasoodu sihtmärki otsivad.\nErinevalt pealiskaudsele vaatajale avanevast pildist pole Interneti tuumaks siiski mitte teatud kasutustingimustega veebisaidid, vaid pigem TCP/IP protokollistik. Vint Cerf, üks selle protokollistiku autoreid kinnitab, et tegu on poliitiliste järelmitega protokollistikuga, sest kõik osalised on selle protokolli järgi sõltumata oma arvutusvõimsusest vms parameetritest võrdsed. See tähendab, et Internet on arhitektuuri poolest loodud võimaldama demokraatlikku avatud ruumi.\nKui füüsilises keskkonnas asuvale erakasutuses olevale ruumile on enamasti seatud mingid kasutuspiirangud, nt lahtioleku ajad, sihtotstarve vms, siis Interneti andmesideprotokollid on lahti ööpäevaringselt ja nende avalikule kasutusele piiranguid üldiselt ei seata. Kui piiranguid on, siis on need enamasti pakettide optimaalsete liikumistrajektooride tagamiseks, ja võrguliiklusse sekkumisse muudel eesmärkidel vaadatakse halvasti.\nSeega ei näe ma Interneti puhul eriti sügavat tähendust avaliku ja erakasutuses oleva "poolavaliku" ruumi eristusel, sest seda erisust praktikas sisuliselt pole ja seda pole ka võimalik mingis kuigi mõttekas tähenduses tekitada. Mistõttu jääb meile pigem dilemma, et kas Internet on tervikuna avalik ruum või pole ta seda.\nEt tegu on avaliku ruumiga, sellele osutavad Interneti kõige fundamentaalsemad omadused. Sedasama peegeldab minu arvates aga ka Interneti roll ühiskonnas.\nNäiteks on meil olemas veebikonstaablid, kes peavad Internetis korda. Internetis toimuvad avalikud arutelud, millega kõik inimesed võivad liituda, toimuvad kampaaniad ja algatused. Riigiasutused omavad Internetis oma esindusi ja võimaldavad endaga suhelda. Internetis on võimalik allkirjastada õiguslikult siduvaid lepinguid, teha finantstehinguid. Saab valida esindajaid Riigikogusse ja omavalitsustesse.\nMuuseas, Linnar Viik, kes on üks neist kärmetest kübermeeleavalduste kriitikutest, kirjutab ühes oma vanemas artiklis: "Olen arvamusel, et avalik internet on lahutamatu osa meie avalikust ruumist. Soov seda ruumi korrastada on võimalik vaid kogu avalikku ruumi korrastades. Tasub aga püüda ka enamat — kuna internet on meile uusim ja arenevaim osa avalikust ruumist, peaksime püüdma seda kasutada ka avalikuks hoiakute muutmiseks või vähemalt mõistmiseks."\nKuna ta kinnitab, et Internet on avaliku ruumi osa ja et Internetti kui avalikku ruumi tuleb korrastada kogu avalikku ruumi korrastades, siis näib temagi eeldavat, et tegu on ühetaolise avaliku ruumiga.\nKõik Internetti meelt avaldama!\nNiisiis on meil hulganiselt tõendeid selle kohta, et Internet on avalik ruum, kus peaks kehtima demokraatlikud põhiõigused. See tähendab ühtlasi seda, et kui keegi väidab, et mõni põhiõigus Internetis millegipärast ei kehti, siis lasub selle tõestamise koorem üldiselt temal enesel. Ning kuna Eesti Vabariigis — nagu igas viisakas demokraatlikus riigis — kuulub meeleavalduste korraldamine sõnavabaduse osana põhiõiguste komplekti, siis — kui me ei lase end eksitada arutlustesse kunstlikult sokutatavast sõjaduslikust terminoloogiast — tuleb eeldada, et ka Internetis on rahumeelne meeleavaldamine oma eri kujudel kodanike võõrandamatu õigus.\nEhk siis keegi ei saa öelda, et ummistamisaktsioonid ja muud senitundmata meeleavalduse vormid tuleb ilma pikemata kõrvale jätta. Küll võib olla, et nende korraldamisel on vaja tunda seadust ja jälgida, et oleks täidetud teatud tingimused. Tulles vastu paljudele Anonymouse kriitikutele — kui ummistamisaktsioon viiakse läbi meelelahutuseks, aga mitte meelavaldusena, siis on meil probleem.\nJuhin tähelepanu, et ka tavakeskkonnas on piketeerimine päris keeruline tegevus. Asju valesti korraldades võib riskida trahvidega. Väga valesti tehes ka kriminaalkaristusega. Aga peab olema erakordselt rumal meeleavaldaja, et sattuda reaalselt vangi. Mõtelgem kasvõi pronksiöö rahutustele! Ummistusaktsioonide puhul on aga kriminaalkaristus standardiks ja viis aastat vangistust on varnast võtta. Kas see on proportsionaalne karistus? Millega seda põhjendatakse?\nKuigi tõestamise koorem lasub minu arvates praeguseks ammugi ummistamise vastastel, siiski pole ma veel põhiliste argumentideni jõudnudki. Mistõttu lõpetan praeguseks pikaleveninud jutu ja kirjutan sellele suure tõenäosusega millalgi lähiajal järje.\nAutor: Märt Põder K 24.10.2012 ddos, internet, põhiõigused\n« Opsüsteemi valimise fundamentaalne e-oskus Marina Weisband: Põhiasjad piraatide kohta »