Kondiitriõis (Prantsuse Mehhiko sõda, 1838-1839)\n1823. aasta novembrist 1839. aasta märtsini võeti Prantsuse ja Mehhiko vahel sõjaväe sõda. Sõda võitles nominaalselt, kuna Mehhiko pikaajalise võitluse ajal elasid Prantsuse kodanikud oma investeeringuid hävitanud ja Mehhiko valitsus keeldus igasugusest korvamisest. see oli ka pikaajalise Mehhiko võlaga. Pärast mõne kuu möödumist Veracruzi sadama blokaadidest ja mereväe pommitamisjõududest lõppes sõda, kui Mehhiko nõustus Prantsusmaale kompenseerima.\nMehhikost sai pärast Hispaaniat 1821. aastal iseseisvuse saavutamisest tõsiseid kasvavaid vaevusi. Valitsuste hulk valitsuse vahel asendas teineteist ja eesistujariik muutis oma esimese 20 iseseisvusaasta jooksul käsi umbes 20 korda. 1828. aasta lõpus oli see eriti õigusvastane, kuna presidendikandidaatide vastuolulised jõud Manuel Gómez Pedraza ja Vicente Guerrero Saldaña võitlesid tänavatel pärast kuumalt vaidlustatud valimisi. Selle aja jooksul oli purjus armee vägede väidetavalt röövinud Prantsuse kodanikule kuuluvat kondiitritooteid, mida nimetati ainult Monsieur Remonteliks.\nVõlad ja hüvitised:\n1830. aastatel nõudsid mitu Prantsuse kodanikku Mehhiko valitsusest hüvitist oma ettevõtjatele ja investeeringutele. Üks neist oli Monsieur Remontel, kes küsis Mehhiko valitsusest 60 000 peseo eest. Mehhikost võlgnevad palju raha Euroopa rahvastele, sealhulgas Prantsusmaale, ja riigi kaootiline olukord näib olevat näidanud, et neid võlgu kunagi ei maksta.\nPrantsusmaa, kes oma kodanike väiteid kasutades vabandust kasutas, saatis 1838. aasta alguses Mehhiko laevastiku ja blokeeris Veracruzi peamise sadama.\nNovembri seisuga halvenesid Prantsusmaa ja Mehhiko vahelised diplomaatilised suhted blokaadi tõstmisele. Prantsusmaa, kes nõudis 600 000 peseedi hüvitisena oma kodanike kaotuse eest, hakkasid koristama San Juan de Ulúa kindluse, mis hoiatas Veracruzi sadamasse sisenemist.\nMehhiko kuulutas sõja Prantsusmaale ja Prantsuse väed ründasid linna. Mehhiklased olid arvukalt ja põrminud, kuid võitlesid ikka veel õelalt.\nSanta Anna tagastamine:\nKondiitriõuna tähistas Antonio Lópezi de Santa Anna tagasitulekut. Santa Anna oli oluline osa juba iseseisvusega varajasel perioodil, kuid pärast Texase kaotust oli see häbiväärne, mida enamik Mehhikos nägid täiesti fiaskoosena. 1838. aastal oli ta sõja puhkemisel mugavalt Veracruzi lähedal rantšo. Santa Anna kiirustas Veracruzi kaitset juhtima. Santa Anna ja Veracruzi kaitsjad olid tõsiselt juhitud Prantsuse vägede poolt, kuid ta sai kangelase, osaliselt seetõttu, et ta oli võitluses kaotanud ühe jalgade. Ta oli jalaga maetud täielike sõjaväe auhindadega.\nOma peamise sadama hõivamiseks ei olnud Mehhikos muud valikut, vaid kergendust. Läbi Briti diplomaatiliste kanalite, nõustus Mehhiko maksma Prantsusmaale kogu taastamismahu, mida nõudis 600 000 peso. Prantslased loobusid Veracruzist ja nende laevastik saadi Prantsusmaale 1839. aasta märtsis.\nKondiitriõu, mida peeti Mehhiko ajaloos väikesteks episoodideks, oli siiski mitmeid olulisi tagajärgi. Poliitiliselt tähistas see Antonio López de Santa Anna tagasipöördumist riikliku tähtsusega.\nHoolimata kangelasest, hoolimata asjaolust, et ta ja tema mehed kaotasid Veracruzi linna, suutis Santa Anna taastada suurema osa prestiiigist, mis ta pärast katastroofi Texases kadus. Majanduslikult oli sõda Mehhiko jaoks ebaproportsionaalselt katastroofiline, sest lisaks sellele ei pidi nad maksma Prantsusmaale 600 000 peseedi, vaid nad pidid Veracruzi üles ehitama ja kaotasid kõige olulisemast sadamast tollimaksudest mitu kuud. Mehhiko majandust, mis oli enne sõda juba varem hävitatud, tuli jõuliselt toime. Kondiitritooja nõrgenes Mehhiko majandust ja sõjavägi vähem kui kümme aastat enne ajalooliselt olulisema Mehhiko ja Ameerika sõja puhkemist. Lõpuks tõi ta välja Mehhiko Prantsuse sekkumise, mille tulemuseks oli Austraalia Maximiliani tutvustamine Mehhiko keiserina 1864. aastal Prantsuse vägede toel.\nSuhkrukristallid & Rock Candy Pildid\nAatommassi määratlus - aatommass\nJMU GPA, SAT ja ACT andmed\n10 näpunäited CCSA eksami sooritamiseks\nWare, Wear ja kus\nRedigeeri lahtreid F2 funktsiooniklahviga Excelis\nNaiste ajalugu ülemkohtus


Erasmus+ kõrghariduses | HARA\nErasmus+ on maailma edukaim üliõpilasvahetusprogramm ja palju enamat! Õpirändesse (õppima, praktikale, töövarjuks, õpetama või koolitustele) saavad minna üliõpilased, ülikoolide õppejõud ja töötajad. Võimalusi on Euroopa-siseseks ja ka üleilmseks õpirändeks. Lisaks on strateegilise koostöö alt võimalik ellu viia rahvusvahelisi arendusprojekte.\nVälismaal õppimine aitab arendada suhtlus- ja keeleoskusi ning annab teadmisi erinevate kultuuride kohta. Peale selle omandate ka muid tööandjate seas hinnatud nn pehmeid oskusi. Uuringute kohaselt aitab võimalus õppida välismaal osalejatel hiljem ka kergemini tööd leida.Samuti parandab välismaal õppimine keeleoskust, lisab enesekindlust ja iseseisvust ning võimaldab põhjalikult tundma õppida teisi kultuure. Tutvuge välismaal õppimise eelistega.\nEesti tööandjad väärtustavad väliskogemus.Erasmus+ aitab leida välismaal praktikakoha (sh tööpraktika, õpipoisiõpe jne), kus saab väärtusliku töökogemuse.\nPraktikavõimalusi pakutakse veel õppivatele õppuritele ja hiljuti kooli lõpetanutele. Praktika võib toimuda mis tahes asjakohases organisatsioonis.\nErasmus+ toetab töötamist õppejõuna välisriigi kõrgharidusasutuses. Kõrghariduse valdkonna töötajad saavad minna õpetama. Õppejõuna saavad välismaal töötada ka muude organisatsioonide töötajad. Sellisteks organisatsioonideks võivad olla näiteks ettevõtted, riigiasutused, tööturu osapooled, teadusasutused ning vabaühendused.\nErasmus Mundus ühisõppekavadega toetatakse kõrgharidust ülemaailmses ulatuses - ühised Euroopa magistriprogrammid, sh stipendiumid ja partnerlused kõrgharidusasutustega väljaspool Euroopat. Magistriõppekavadele võetakse üliõpilasi vastu kord aastas kolme aasta jooksul.\nMagistriõppe üliõpilased saavad taotleda soodsate tagasimaksetingimuste ja Euroopa Liidu tagatisega laenu, millega rahastada magistriõpinguid.\nErasmus+ toetab ka rahvusvahelist strateegilist koostööd, mille eesmärk on arendada ja jagada innovatiivseid lahendusi, toetada koostööd, üksteiselt õppimist ning kogemuste vahetamist. Strateegiline koostöö peaks aitama kaasa nii valdkonnasiseste kui ka -üleste põhieesmärkide saavutamisele kõrghariduses ja soodustama koostööd erinevate valdkondade vahel. Strateegilised partnerlused kõrghariduses peavad toetama innovatsiooni.\nInnovatsiooni ja heade tavade eesmärk on arendada haridus-, koolitus- ja noortevaldkonda viie peamise meetme kaudu.\nKõrgkoolide ja ettevõtete vaheline koostöö on loodud selleks, et toetada innovatsiooni kõrghariduses ja ettevõtluses, töötada välja uusi lähenemisviise õpetamisele ja õppimisele ning edendada ettevõtlust ja teadmiste jagamist. Nende üldeesmärk on suurendada Euroopa innovatsioonialast suutlikkust ning ajakohastada Euroopa kõrgharidussüsteeme.\nKõrgharidusvaldkonna suutlikkuse parandamisega toetatakse partnerriikides kõrghariduse valdkonna ajakohastamist ning ligipääsetavamaks ja rahvusvahelisemaks muutumist.\nJean Monnet’ meetmete eesmärk on edendada kogu maailmas tipptaset Euroopa Liidu uuringutega seotud õpetamises ja teadustegevuses. Samuti on nende meetmete eesmärk edendada dialoogi akadeemiliste ringkondade ja poliitikakujundajate vahel, eelkõige selleks, et tõhustada ELi strateegiate juhtimist.\nViimati uuendatud: 20.05.2019


Lisa Jennyfer Benita\n18. sept 2019 00:43\nLiigume sõbrannaga 4 päevaks Milaanosse. Kuid tahaks seda aega võimalikult soodsalt ja huvitavalt veeta. Oskab keegi õelda mis oleksid huvitavad tegeused ja parim transpordi valik. Tegevused võivad ka olla Milaanost väljas, kuna arvatavasti ei jää ainult sinna.\nLiigume juba oktoobris ja see on esimene kord kui iseseisvalt kusagile läheme ja tahaks, et tuleks võimalikult tore ja huvitav, kuid ka afordable. Kui kellelgi kogemusi ja ideid siis oleksime meeletult tänulikud:)\n18. sept 2019 01:11\nÜks päev Como järv. Rong Milaano - Como hind alates 4.80 ja tund sõitu.\nVõimalikud ka variatsioonid: Rongiga Varenna, sealt praamiga Bellagio, Praamiga Como ja Como - Milaano rong. Kui vähegi ilma on kindlasti tore ja huvitav. Af(f)ordable - Como järv on turistikas ja kallis, kuid valikut on ka odavamas otsas (pean silmas lõunasööki). Piletid kokku kuskil 20 eurot\n18. sept 2019 06:22\nOstlemise koha pealt nii palju, et Milaano kesklinnas kaubad üldjuhul väga kallid ja alesid polnud. Soovitan soojalt minna ühte parimasse outleti Euroopas - Serravalle. Shuttle bus sõidab Milaano ja outleti vahet. Arvestada tuleks vähemalt poole päevaga... head reisi !\n30. sept 2019 01:18\nVõibolla kaaluksite Milano lähedal asuva Santa Maria Della Grazie kirikus asuva 'Püha õhtu söömaaja' nägemist? Sinna on suur tung ja piletid ja aeg oleks kaval netis bronnida. Paremal juhul saab ka kohe. Meil vedas. Ootsaime vast 15min.\n30. sept 2019 07:10\n"Püha söömaeg" piletid tuleks kuskil 3 kuud ette osta, 2 kuud varem on need tavaliselt juba välja müüdud. Asi selles, et nad lasevad korraga sisse kuni 30 inimest ja olla saab seal 15 minutit. Siis tulevad järgmised inimesed. Väga mugav lahendus, kõik saavad rahulikult ringi vaadata, pildistada jne. Aga Santa Maria delle Grazie on siiski täitsa Milanos, mitte Milano lähedal.\nMinu jaoks on Milano 1-päeva linn. Ise käisin järgmistes kohtades:\n2. Toomkirik (Duomo)\n4. San Bernardino alle Ossa\n5. Jalutasin Brera piirkonnas, mida siin foorumis paljud soovitasid, kuid ise ei näinud seal küll midagi erilist.\nMina oleks 1 päeva Milanos ja 3 päeva mujal (Como, Garda või Veneetsia).\n3. okt 2019 15:30\nJah Valeria. Tuleks. Me saime kohe sisse. Ilmselt oleneb päevast.\n3. okt 2019 15:35\nFotografeerida ei lubatud. Turvad olid kohe kohal. Ei tea. Võibolla on midagi muutunud või räägime erinevatest asjadest.\nEdasi-tagasi lennupiletid otselendudele Tallinnast Londonisse alates 38€\nWizzair: edasi-tagasi lennupiletid Riiast Punase mere äärsesse Eilatisse al 55€\nKLM Tansaaniasse: lennupiletid Tallinnast Dar Es Salaami 400€, Kilimanjarosse 410€\nMaailma parimad hostelid 2020 said valitud


VÕITJA! BUDUAARI GURMEEKOOL OTSIB VÕITJAT! Ainult uute maitsete jahtijatele! | Buduaar\n2016. aasta 20. jaanuar 19:03\nBuduaari sooviks on taas kord suunduda maitsetejahile ning seepärast kutsume jälle kokku isetegemist nautivad gurmaanihingega sõbrad, et avastada uusi jahimaid eestimaistest maitsetemetsadest.\nNimelt on peagi saabumas lihavõtted ehk ülestõusmispühad, kui pered istuvad traditsiooniliselt ühise pidulaua taha ning naudivad maitsvaid roogi ja jooke. Et oma pidulauda uute maitsetega rikastada, leidsime kauplusteriiulitelt parimaid ja puhtamaid maitseid pakkuvaid tooteid ning nendest valmistatavate retseptide loomisel pöördusime 2016. aasta Eesti hinnatuima profikoka poole.\nSelleks et olla traditsionaalne, valisime parimate piimatootjate seast välja Alma kohupiimakreemid, et desserdilauale valmiksid lihavõttepühadele omaselt hõrgud kohupiimakaunitarid. Eelroana pakutav suupistelaud sünnib suurepärase maitse ja sulavusega Valio Atleet riivjuustudest.\nPrae jaoks on meie pidulaual potti hüppamas Rannamõisa kaubamärgi lihavalikust küülikuliha ning Rannamõisa hõrgust pardimaksast valmib üllatusena seekord hoopis moodne magusroog. Eriliselt maitsvad ja ometigi lihtsasti valmistatavad road on meile loonud restorani Farm brand-chef Dmitri Rooz, kes muuhulgas esindab Eestit 2016. aasta kokkade olümpial Bocuse d’Or.\nVahepeal lihtsalt mainime, et kui sa selle artikli lõpus olevatele küsimustele ainuõigete vastustega vastad, siis võid olla sina koos oma kaaslasega see, kes saab meiega ühineda Gurmeekooli üritusel, mis toimub 29. jaanuaril algusega kell 12.00 restoranis Farm Tallinna vanalinnas.\nVõitja selgub 27. jaanuaril.\nVõitja loositud! Palju õnne Kristina Ljadov! Täname kõiki osa võtmast ja Buduaar võtab võitjaga ühendust.\nGurmeekooliga on meil alati kaasatud toitude ja tähtpäevadega sobivate jookide valik ning seekord leiame need kohe peale seda kui meie retseptide looja Dmitri on oma loodud retseptid läbi teinud ja maitsed paika timminud ja siis saab sõna sommeljee.\nMeeldivat vastamist ja peatse maitsva kohtumiseni, armas võitja! Esimesed Gurmeekooli külalised ootavad teid üliägeda interjööriga restoranis Farm juba praegu.


Poola opositsiooniliider on seotud rahaskandaaliga | Uued Uudised\tPoola opositsiooniliider on seotud rahaskandaaliga - Uued Uudised\nPoola valitsuse ning Õiguse ja Õigluse (PiS) partei aktiivseim kriitik Mateusz Kijowski (fotol) tunnistas neljapäeval, et on kasutanud liikumise Demokraatia kaitse (KOD) raha omaenda IT-äri jaoks.\nPolitico vahendab, et Mateusz Kijowskile ja tema naisele kuuluv ettevõte MKM Studio esitas KODile, mille üheks liidriks on tõusnud ka Kijowski ise, 91 000 zlotise (u 20 000 eurot) arve arvutiteenuste eest. Kijwoski kirjutas neljapäeval Facebookis, et KODile esitatud arved olid ehtsad. Samas tunnistas ta: „Võib-olla ei ole mul piisavalt kogemusi või ma ei olnud piisavalt ettevaatlik, kuid ma vannun, et ma ei tegutsenud ebaaususest.“ Hiljem rääkis ta ajakirjandusele, et tema ettevõte pidi muutma KODi veebilehe turvaliseks ja kaitsma seda häkkerite eest, kuid praegu tema ettevõte enam KODile teenuseid ei osuta.\nPoola parlamendi asespiiker ja PiSi saadik Ryszard Terlecki sõnul on Kijowski juhtum muutnud opositsiooni naeruväärseks ja diskrediteerinud igaüht, kes viimastel kuudel selle liikumisega koostööd on teinud.\nPoola siseminister Mariusz Błaszczaki meelest on tegemist väga imeliku looga ja ta süüdistab Kijowskit, et too püüab muuta KODi oma eraürituseks.\nKOD moodustati 2015. aasta novembris eesmärgiga astuda vastu PiSi poliitikale riigis. Programmeerija haridusega Kijowski tõusis kiiresti liikumise juhtfiguuriks. Viimastel aastatel on ta teinud juhutöid IT-spetsialistina ja pidanud blogi peamiselt isa õiguste üle lahutuse korral.\nAllikas: Politico ( tõlkinudTriin van Doorslaer) Foto: AP/Scanpix – Mateusz Kijowski\nKommentaarid\tMateusz Kijowski Õiguse ja Õigluse partei poola\tJaga seda artiklit


Kas on mingit lõplikku lähenemisviisi oma PageRanki kiirelt kasvamiseks koos tagasilinkidega?\nOn mitmeid praegusel ajal kehtivaid strateegiaid, mida saab kasutada selleks, et tõsta tõenäoliselt iga veebisaidi või blogi PageRanki lingid. Enne kui me alustame, nägem seda - te ei saa otsekohe "tõusta" oma olemasolevat PageRanki lingideta, ükskõik kui keeruline või hästi häälestatud see võib olla. Loomulikult on teie tagasitõmbeseade profiil tähtsamate tegurite seas, kui tegemist on mõõdetava mõjuga, mis lõplikult määrab teie veebisaidi lehe järjekoha. Muude tegurite hulka, mida peamised otsingumootorid nagu Google arvavad, on järgmised: püsivad end, peamised sihtivad märksõnad, ainulaadne kvaliteetne sisu ja ülejäänud veebisaidi omadused, mis on SEO jaoks vähem määravad. Tagasipöördumine tagasi - see on lihtsalt võimatu koheselt parandada oma PageRanki lingid. Kuid ülesanne on veel saavutatav, arvestades, et olete nõus ja valmis kannatlikkusega töötama teie üldises pikaajalises strateegias. Allpool on tõenäoliselt kõige mõistlikumad lähenemised hoone linkimiseks, mis võib potentsiaalselt kaasa aidata Google'i kõrgemate lehtede hinnetele.\nJa lubage mul anda teile viimane ettevaatlik sõna - ärge kunagi proovige PageRanki abil lingid automatiseerida. Nii et siin peate kõigepealt silmas pidama:\nKeskenduma pigem kvaliteedile kui kogusele\nPõhiprintsiip, mis teeb SEO strateegiate lõviosa, on betting just. Lihtsalt öeldes on SEO üldine eesmärk saavutada püsiv ja pikaajaline tulemus veebipõhise edutamise jaoks SERPs. Kahjuks on liiga paljudele blogijatele ja algajatele mõeldud veebimeistrid silmitsi standardse probleemiga hoone lingid. Ma mõtlen väga tihti, et nad annavad prioriteediks koguse, lootusetult lootuses, et suure hulga tagasilinkide kaotamine toob kaasa nende üldise pingerea kasvamise. Kuid nad on äärmiselt valed, sest madala kvaliteediga või ebaoluliste linkide kasutamine ei ole SEO otstarbel mitte ainult kasutu. Tegelikult on suured võimalused, et teenida ennast eduka karistuse asemel. Halvima stsenaariumi korral võib lõpptulemusena olla ka pidev otsingu keelamine.\nLink oma Niche või Business Industry\nÄrge kunagi teinud seda kohutavat viga, nagu olin möödunud palju aastaid tagasi. Tegelikult kasutasin oma blogis tagasilinkide saamiseks valet võimalust - lihtsalt ühendades iga näiliselt usaldusväärse veebisaidiga, mida leidsin väärtusega tegelemisel. Seda tehes ei suutnud enamus minu äsja loodud lingid olla puhtalt asjakohased - kaugel mitte kõik need ei loodud õiges nišis. Selle tulemusena oli mul olnud raiskamine tohutu aja ja jõupingutuste eest - lihtsalt selleks, et pettunud, kui ei ole tegelikku kasu PageRankilt lingidest. Sellepärast, enne, kui osalete kommentaarides ja teemavestlustes, soovitan kindlasti kahekordset kontrollida, kas sihtallikad on teie niši jaoks täielikult pühendatud või jäävad samasse ärisektorisse.\nKäsuta märksõnu, et hoida ankrud efektiivselt\nNoh, pole vaja öelda, et sisu on kuningas. Kõik umbes SEO on sõna otseses mõttes ringi ümber õige märksõnade ja nõuetekohase semantilise analüüsi. Nii et kõik tagurpidi teie veebisaidi profiilis või see on ankur teksti täpsem. Kahjuks jäetakse samamoodi lähenemisviis süvendatud märksõnauuringute käsitlemisele liiga sageli tähelepanuta. Seepärast kaaluge oma sidumisankrute kirjutamist võimalikult hoolikalt - vähemalt kasutades AdWordsi või muid keerukamaid märksõnauuringute tööriistu. Sel moel tagate selle, et otsingus puudub selle populaarsus. Veenduge, et olete ajakohane ja järgige kõiki peamisi otsingusuundumusi ja semantilisi iseärasusi. Pidage meeles, et kaks näiliselt sarnast ankurdussõnumit võivad pakkuda linki täiesti ebavõrdse liiklusenergia potentsiaaliga ja seega mõjutada PageRanki püsivalt oma viisil Source .


kaelavalu 30.11.01 / Neuroloogia\nkasutanud soojendavaid salve ja mingil ajal valu möödub. Kuna kael kardab\nsel ajal külma, siis arvan, et see on tingitud külmetamisest. Aga ikkagi, kuhu\npeaks pöörduma? Kas see võib olla radikuliit või on" lihtsamaid " kaelavalusid?\nTeid saab aidata ravi korraldamisel ja/ning vajadusel täpsustavate uuringute osas nii neuroloog kui ka perearst.\nRaviskeemi peaksid kuuluma ravikehakultuur, asendravi, mittesteroidsed põletikuvastased preparaadid, perifeerne lihaslõõgasti. Igal juhul on Tewid võimalik edukalt ravida!


PARANOIADISCO: Apocalypto (2006)\nRežissöör: Mel Gibson\nOsades: Rudy Youngblood, Dalia Hernández, Jonathan Brewer, Morris Birdyellowhead jt.\nFilmi pikkus: 139 min.\n"No one can outrun their destiny."\nMel Gibsonil on kombeks iga enda uue filmiga endale mingi inimgrupi viha kaela tõmmata. Ei jäetud rahule ka tema maalitud pilti kunagise maaja tsivilisatsiooni langusest - Mehhikos elavad indiaanlaste järeltulijad lubasid kinode ees piketeerida ja filmi isegi kohtusse kaevata, sest nende esivanemaid olevat kujutatud verejanuliste barbaritena, kes enda jumalatele ohtralt inimohvreid tõid, meenutades pigem agressiivseid asteeke kui maajasid. Ajasid siis filmitegijad midagi sassi või mitte, mööda ei saa vaadata aga faktist, et suhteliselt väiksel territooriumil omavahel läbi käivad tsivilisatsioonid võtsid ikka üksteiselt traditsioone ja kombestikke üle, olgu siis selleks tolteekide ehituskunst või asteekide inimohverdamiskombed.\nAPOCALYPTO ei ajagi samas täiuslikku ajaloopilti ega lõpliku tõde taga, ta on sisimas siiski hollywoodilik seiklusfilm, mille ümber on ehitatud uhke raam. On tagaajamist, märulit, armastust - komponendid, mis seiklusfilmi praktiliselt defineerivad. Kuskilt tagant aga suskab Gibson pidevalt sisse enda vaateid, põhjuseid, miks see Ameerika kõrgkultuur siiski hävimiseni jõudis. Oli see erinevate hõimude omavaheline pidev sõjaline hõõrdumine, ümbruskonda laastav metsaraie, haigused, kõrgklassi priiskav elustiil, hädades vireleva alamklassi taustal või hoopiski valgete konkistatooride saabumine Yucatani poolsaarele. Kuigi kehvapoolne lõpplahendus tõi ilusti filmitegijate enda arvamuse esile, võib seda ignoreerides igaüks endale sobiva maajade tsivilisatsiooni languse põhjuse välja valida.\nSarnaselt PASSIONS OF THE CHRIST'ile, kus Gibson näitlejad aramea, heebrea ja ladina keelt rääkima pani, et asi võimalikult ajastutruu välja kukuks, siis võib ka APOCALYPTO's kohata vaid kunagiste indiaani juurtega näitlejaid, kelledest paljudele film esimeseks näitlemistööks oli, ja kuulda vaid Yukateki maaja keelt. Olles lugenud paari raamatut kunagiste Ameerika tsivilisatsioonide arhitektuurist ja kombestikest, oli hea näha kui palju rõhku oli pandud igasugustele väikestele detailidele nagu näiteks ohverdamist ootavate vangide siniseks võõpamine, kipsi tegemine jne. Tundus, et sellistele väikestele detailidele oligi väga palju rõhku pandud ja tänu sellele tekkisid mõningased augud üldpilti.\nVäga korralik laupäevaõhtune filmivaatamine: puudustega ajaloo-, kuid suurepärane seiklusfilm.\n3 Responses to 'Apocalypto (2006)'\n28. mai 2009 22:13\nNo sa vaata see Naked Pray ära! Ei kahetse, annan pea.\n28. mai 2009 22:19\n28. mai 2009 23:32\nAga kuhu jäi vril jõud, vimanad, kosmosetulnukad ja kõik muu millest von Däniken jutustas ;) ehee


Galerii ja videod: Parmu Ökoküla moodi maaelu ei elata enam maalgi - Uudised - Lõuna-Eesti Postimees\nGalerii ja videod: Parmu Ökoküla moodi maaelu ei elata enam maalgi\nLaupäeval peeti maal elamise päeva\nMaal elamise päev Parmu Ökokülas.\nTänase maal elamise päeva puhul tutvustas end teiste seas külalistele ka Valga vallas asuv traditsiooniline looduslähedane kogukond Parmu ökoküla. Kohaletulnutel avanes muu hulgas võimalus näha hobutöid ning proovida käeosavust kasetohust pasuna meisterdamisel ja looduslikus nahaparkimises.\nParmu Ökokülas saab hulk töid tehtud hobustega. Nende abil on võimalik heina niita ja kokku koguda, samuti palke metsast välja tuua ja künda. Eri tegevuste jaoks on olemas spetsiaalsed mehaanilised agregaadid, mis ühendatakse hobusele järele sarnaselt traktorile.\nHobuste hingeeluga kursis olev Raul Tiit tutvustas Kemmit, kes on eesti raskeveohobune. Kemmi oli osatäitja ka suurfilmis «Tõde ja õigus», kus mängis Vargamäe Andrese hobust, tema näitlejanimi oli Alo. «Ta on superstaar. Kui ta vahepeal bravuuritseb või ei käitu nii, nagu vaja, siis staaride värk,» selgitas Raul Tiit.


Pärnu politseijuht: külateedel liiguvad tihti ohtlikud roolijoodikud, kes ei saa arugi, et midagi valesti teevad - MAALEHT\nPärnu politseijuht: külateedel liiguvad tihti ohtlikud roolijoodikud, kes ei saa arugi, et midagi valesti teevad\n29.august 2018 10:01\nPärnu poliitsejuht Andres Sinimeri.\n29. augusti õhtul toimus Kuusalu vallas Pedaspeal liiklusõnnetus, milles hukkus inimene. Esialgsetel andmetel juhtis õnnetuse põhjustanud autot alkoholijoobes 35-aastane mees.\nTa kaotas lauges kurvis oma Mercedes-Benzi üle juhitavuse ning sõiduk paiskus üle vastassuunavööndi teelt välja, kus põrkas kokku autoga Hyndai, mida juhtis 68-aastane mees.\nHyndai juht viidi Põhja-Eesti Regionaalhaiglasse, kõrvalistmel viibinud 64-aastane naine hukkus sündmuskohal.\nPärnu politseijuht Andres Sinimeri rääkis möödunud laupäeval Vahenurmes toimunud MTÜ Külaliikumine Kodukant üritusel, et külateedel liiguvad tihti ohtlikud roolijoodikud, kes ei saa arugi, et midagi valesti teevad.\n"Üks joobes inimene, keda püüti takistada rooli istumast, teatas teistele: "Ega ma sõitma ei lähe! Ma lähen ju koju!" vahendas politsejuht üht anekdootlikku vabandust ning lisas: "Teine, korduvalt karistatud kodanik, kellel tungivalt soovitasin mitte enam sõita, küsis: "Jala lähen või?!"\nPõhjuseid, miks näiteks Pärnumaal on liikluses hukkunute arv võrreldes varasemaga 25 protsendi võrra tõusnud, on mitu. "Tänavuste ilusate suveilmadega on tõusnud liiklussagedus, samuti on agressiivsust ühiskonnas rohkem. Seda viimast peaks kindlasti vähendama, olema üksteisega hoolivamad," rõhutas Sinimeri.\nSamuti pani politseijuht inimestele südamele, et roolis loobutaks nutitelefoni näppimisest. "Ka korraks ekraanile heidetud pilk võib kaasa tuua raske õnnetuse, sest ohuolukorrale ei jõuta piisavalt kiirelt reageerida," kõneles Sinimeri.\nHoolivust ja üksteisega suhtlemist peab Pärnu politsejuht külakogukonna turvalisuse seisukohalt äärmiselt oluliseks.\n"See ongi naabrivalve parimas mõttes," rääkis ta. Ka kahtlased sõidukid, mille liikumisest maapiirkonnas aeg-ajalt sotsiaalmeedias teada antakse, jäävad nii silma ning ehk mõni kuritegu sooritamata. Kahtlane sõiduk tuleb Sinimeri sõnul kindlasti fikseerida ja sellest politseile teada anda.\nVahest saaksite tuua veel erinevaid elulisi näiteid, kuidas purjuspäi sõitmist normaalseks peetakse?\nPalun, siin need on:\n„Mina olen kõige kainem! Teised on sellises joobes, et ei tohi kindlasti juhtida."\n„Püüdke päris pätte! Miks te korralikke inimesi tülitate?“\n„Jõin eile õhtul saunas ainult kaks õlut.“\n„Ega mina sõida, auto sõidab!“\n„Ega ma käe otsas õlut hakka tassima!“. Selline oli ühe autojuhi vastus kohtuniku küsimusele, miks ta tahab juhtimisõiguse säilitamist ainult poes käimiseks.\nKuidas inimeste suhtumine lühikeste vahemaade purjuspäi läbimisele on aastakümnetega muutunud?\nSuhtumine on aastakümnetega väga palju paremuse poole muutunud. Alkoholi tarvitanuna rooli istumine on ühiskonnas reeglina taunitud ja sellest oleme ühiskonnana kindlasti palju võitnud.\nParaku jääb meie hulka tõenäoliselt ka tulevikus selliseid, kellele ühiselu reeglid korda ei lähe või kelleni enamuse kokkulepped ei jõua. Seega on vaja kogu ühiskonna - riigi, kohaliku omavalitsuse, vabakonna, haridusasutuste, meditsiini ja teiste partnerite pidevat tegevust sellel suunal.\nKuivõrd võtab hiljuti autorooli istuv põlvkond üle eelmise põlvkonna suhtumist ja õigustusi?\nKui see on perekonnas ja suhtlusringkonnas aktsepteeritud käitumine, siis loomulikult levib see ka järgmisele põlvkonnale.\nKas on midagi, mis tõepoolest aitaks korduvate purjuspäi autojuhtijate suhtumist muuta?\nLihtsaid lahendusi siin ei ole. Efektiivseimad meetmed on tavaliselt tõenduspõhised sotsiaalprogrammid, kuhu inimesi suunatakse ja mis tegelevad sõltuvuse kui suhtumisega. Teine, mis mõjub, on kogukonna suhtumine. Kui selline käitumine ei ole tolereeritud ja inimene saab ka selle kohta tagasiside, on see üsna mõjus. Paraku ei mõju need meetmed kõigile ja seega peab viimase võimalusena jääma ka karistamine ja isegi vangistus.\nKas purjus jalgrattasõidud väiksemates asulates on samuti probleem, millega politsei tegeleb?\nJah, see on kahtlemata probleem ja mitte ainult väikestes asulates. Politsei ei jäta neid juhtumeid tähelepanuta. Rikkumisena ei ole see võrreldes mootorsõiduki juhtimisega alkoholi tarvitanuna nii raske, kuna kiirused ja massid on väiksemad, kuid märkama ja tegelema selliste tegudega kahtlemata peab.\nKas naabrivalve korras teavitatakse ka purjus juhtidest või kehtib see pigem kahtlaste autode kohta?\nHea meel on tegelikult selle pärast, et selliseid teateid tuleb iga päev. Inimesed on järjest aktiivsemad ja panustavad üha rohkem kogukonna turvalisusse. Aga meie hinnangul võiks selliseid sekkumisi ja teatamisi olla veel rohkem.\nPolitsei on selliste teadete põhjal saanud kätte nii mõnegi joobes rooli istunu. Tuttavate kohta reeglina veel ei teatata ja ka siin võiks sekkumist olla veelgi rohkem.\nMÄRKSÕNAD: liiklusõnnetus roolijoodik\nHEA TEADA | Kes vastutab, kui autoga praamil õnnetus juhtub? (1) 29.08.2018\nFOTOD SÜNDMUSKOHALT | Jaaniööl hukkus Lätis eestlase osalusega õnnetuses kaks naist (49) 25.06.2018\nViis seika Eesti elust. Väikeettevõtjad rabelevad, ametikoolid toodavad loodreid ja tööjõupuudus lokkab (353) 08.08.2018


Kirjanduslik päevaraamat (2014 - ....): 2019\nHenno Käo - Väike rüütel Rikardo (2004)\nÜhes kauges, kauges kuningriigis seikleb väike rüütel Rikardo. Ta pole kunagi üheski lahingus mõõka keerutanud ega vangitorni luku taha pandud pintsessi päästnud. Rääkimata siis mõne tuld purskava lohega võitlemisest. Kuid ta on kõige rüütellikum rüütel, kellega mina oma rännakutel kokku olen puutunud.\nTe küsite, mis on Rikardos nõnda erilist? Vastus on väga lihtne! Selle väikese rüütli rinnus tuksub uskumatult suur süda. Ei hirmuta teda salapärased rohelised mehikesed ega tüütud kummitused. Oma abikäe on ta valis igale hädasolijale ulatama. Näiteks tänu temale on meil alles maailma viimane lohe, kes kuulu järgi elavat nüüd ühes maalilises järves. Te ei oska arvatagi palju rõõmu võib üks väike rüütel meie maailma tuua!\nHenno Käo, Väike rüütel Rikardo, Tänapäev, 2004, lk 140\nNeeme Korvi arvustus Postimehes\nKrista Kumbergi arvustus Eesti Päevalehes\nJaak Urmeti arvustus Sirbis\nPostitaja: Oskar Helde kell 18:39 Kommentaare ei ole:\nSildid: Aasta Rosina auhind, Henno Käo, keskaeg, lastekirjandus, mudilasulme, muinasulme, nüüdiskirjandus, sari "Minu esimene raamat", teadusulme, ulme\nMikk Pärnits - Must mägi (2019)\nMikk Pärnitsa romaani "Must mägi" lugedes tuli mul esimese asjana meelde mõni nädal tagasi peetud vestlus oma vennanaisega. Jutuajamise teemaks oli just kinodesse jõudnud "Jokker". Olime mõlemad seda just näinud ja arutelus jäi mulle kõlama üks tema öeldud lause: "Meie raviasutustes on kümneid jokreid oma tähehetke ootamas" (ta on nimelt Tervishoiu Kõrgkooli erinevate praktikate raames küllaga neisse kinnistesse asutustesse sattunud). See polnud just kõige julgustavam mõte, sest enne Paldiski maanteele jõudmist sõidavad nad sinuga igal hommikul samas trammis või trollis.\nPärnitsa raamatu "kangelaste" puhul tekib kohe küsimus, kas ka nendele peaks kiiremas korras mõne pehmete seintega toakese broneerima ja üht huvitava lõikega särgikest tutvustama. Nimelt on loo keskmes neli meest (nõiasaatest väljakukkunu, Tartu Ülikooli psühholoogiaprofessor, full-on skisofreenik ja peale autoavariid teiste valetamist tajuma hakanud laenunõustaja), kelle missiooniks on kontrolli alla saada Mustamäe kortermaja keldris meie maailma immitsev vormitu kosmiline kurjus. Not crazy at all!!!\nOlgu romaani tegelased ja loo sisu kui sõge tahes, siis vähemalt Pärnitsal jutt jookseb. Raamat läheb lenneldes, isegi kohati segadust tekitavad jutustaja vahetumised ei võta eriti lugemistempot alla. Lähed selle sõgeduse ja erinevate vandenõuteooriate virvarriga lihtsalt kaasa ning naudid teekonda. Teose lõpp ja epiloog polegi tegelikult eriti olulised, sest mingit suurt tõde sa nagunii nende nelja vaimust vaevatud mehikeste juurest otsima ju ei läinud. Sa kuulasid lihtsalt nende kindlasti "tõese" loo viisakalt ära, noogutasid natuke toetavalt ning läksid oma igapäevaste toimetustega edasi. Kuid järgmine kord Mustamäel ringi jalutades jääd ikkagi tahtmatult seisma ja su pilk jääb korraks ühel viiekordsel paneelikat korraks pidama. Midagi on nagu selle maja juures valesti! Kas tõesti...? Ei, see oli ju ainult nende hullude jampsimine! Igaks juhuks kiirendad sammu ning korraga tekib suur tahtmine siit kuhugi kaugele ära saada. Kuhugi, kus SEE mind kätte ei saa.\nMikk Pärnits, Must mägi, Tänapäev, 2019, lk 220\nPostitaja: Oskar Helde kell 17:52 Kommentaare ei ole:\nSildid: Mikk Pärnits, nüüdiskirjandus, paranähtused, romaan, Uku Masing, ulme, õudusulme\nÜtlen täiesti ausalt, et kõik need tähtedetagused kosmoselennud, mustad augud ning "sõbralikud" tulnukarassid on mind tavaliselt ükskõikseks jätnud. Muidugi on tore vahel naabergalaktikas ära käia või mõne tundlatega tulnukapreiliga juttu puhuda, kuid tegelikult meeldib mulle ikka rohkem mõõka keerutada ja igasugu kolle nottida.\nKuid eelmine nädal juhtusin ma mööda meie Päikesesüsteemi ringi rännates kokku kapten Kalle Moskariga (Tartu poiss muuseas!). Mul juhtus paar vaba tundi olema ning nõnda sattusime kohe pikemalt rääkima.\nOi, mis ta mulle kõik kokku ei rääkinud! Mingitest kummalistest kuulikestest ning sipsidest või sipsikutest seletas ta vahetpidamata. Eks ma alguses arvasin, et tegemist on mingi raskemat sorti kosmosehulluse juhtumiga, kuid jutu hargnedes hakkas mulle tunduma, et tal on ikka tõsi taga.\nLõpuks soovitas ta mul kiiremas korras omale kindel varjupaik mõnes Päikesesüsteemi kaugemas nurgas leida ning ka tikke ja konserve varuda, sest varsti pidi korralik madin lahti minema. Ta aina korrutas vaikselt omaette: "Mina seda asja juba niimoodi ei jäta!" Jätsime Kallega jumalaga ja soovisin talle edu oma "vallutustes". Ta pilgutas mulle kavalalt silma ja ütles, et tal kõik eduks vajalik taskus olemas. Kodu poole sõites hüppasin igaks juhuks poest ikka läbi ning ostsin mõned toosid tikke ja ka patareisid. Kes neid Tartu mehi teab? Ega nad päris normaalsed pole kunagi olnud. Laseb veel päikese õhku või midagi. Parem karta kui kahetseda!\nJoel Jans & Maniakkide Tänav, Kosmose pikk vari, Lummur, 2019, lk 222\nTriin Loide arvustus Reaktoris\nJüri Kallase arvustus Meie Maas\nHeinrich Weinbergi arvustus Postimehes\nPostitaja: Oskar Helde kell 14:00 Kommentaare ei ole:\nSildid: J.J. Metsavana, Joel Jans, Maniakkide Tänav, nüüdiskirjandus, romaan, sari "Teaduse kaardivägi", teadusulme, ulme\nAndrus Kivirähk - Sinine sarvedega loom (2019)\nAdolf Rühka, August Michelson, Erika Tetzky ja nüüd Oskar Kallis. Äraütlemata selge, et Kiviräha südames on eriline koht nendele noortele ja varalahkunud kunstijüngritele. Nende heleda leegiga põlevad eluküünlad on kirjanikuhärra kohale meelitanud ning täielikult ära võlunud. Midagi ju peab olema nende noorte inimeste püüetes jõuda täiuseni läbi kunsti, mis paelub Kivirähka nõnda, et ta need lood lihtsalt paberile peab panema.\nEhk on isegi vale neid lugudeks nimetada. Pigem meenutavad need vanu müüte või muinasjutte kadunud kuldsetest aegadest. Kui kunstnikuks olemine tähendas veel end täielikult oma loomingule pühendumist, olgu selleks provintsilinna näitelava või sind toauberiku nurgas ootav valge lõuend.\nOskar Kallis "Päike. Maestoso" (1917)\nSarnaselt Oskarile tahab Kivirähkki neid vanu maailmu ellu äratada ja unustusehõlmast päästa. Üks pintsli, teine sulega. Ning korraks nad ärkavadki meie silme ees taas ellu. Uskumatult värvikirevate ja säravatena. Sind valdab tunne, et sa oled tõesti sattunud kesk muinasjuttu, kus kehtivad isevärki seadused ning imedel ei paista lõppu tulevat.\nKuid suur oht on nende maailmade särasse lõksu jääda ja meie maailmast igaveseks võõrduda. Eks sellepärast Kivirähk külastabki neid kord kümnendi jooksul. Rohkemat ilu ei kannata inimhing lihtsalt korraga välja. Meil tuleb lihtsalt loota, et Kivirähk võtab meid järgmine kord ikka kaasa, kui ta mõnd värelevast väravast Muinasmaale läbi astub.\nAndrus Kivirähk, Sinine sarvedega loom, Eesti Keele Sihtasutus, 2019, lk 312\nArutelu autoriga saates "Loetud ja kirjutatud"\nHelina Piibu intervjuu autoriga Õhtulehes\nRaamatuesitlus Rahva Raamatus\nPostitaja: Oskar Helde kell 14:12 Kommentaare ei ole:\nSildid: Andrus Kivirähk, Ants Laikmaa, eepos, kunst, nüüdiskirjandus, Oskar Kallis, päevik- & kiriromaan, romaan\nEliis Grigor - Teibitud suu (2017)\nSee raamat peab olema iga kooliraamatukogu avariiulis!!!\nSelle tõdemusega võikski seekordsele postitusele joone alla tõmmata ja järgmise raamatu juurde edasi minna. Ehk jääb sellest siiski natuke väheks, nõnda lisan mõned lugemise ajal tekkinud mõtted:\nHirmu ja häbi söömise ees saab teistele selgitada ainult inimene, kes on seda ise tundnud.\nTõenäosus on väga kõrge, et sinu klassikaaslaste, sõprade või kolleegide hulgas põeb keegi söömishäire mõnd vormi. Nõnda mõtle, kuidas mõni su "naljana" pillatud lause võib mõjuda.\nKõige raskem on abivajajat märgata, kuid kõige lihtsam on talle toeks olla. Vahel piisab ainult kallistusest!\nEliis Grigor, Teibitud suu: Tüdruk, kes lõpetas söömise, Otto Wilhelm, 2017, lk 128\nAnu Välba intervjuu autoriga saates "Hommik Anuga"\nAime Jõe artikkel Tartu Postimehes\nPostitaja: Oskar Helde kell 17:00 Kommentaare ei ole:\nSildid: Eliis Grigor, noorsookirjandus, nüüdiskirjandus, romaan, tervis\nHeli Künnapas - Lõpupidu (2011)\n"Lõpupidu" lugedes mõistsin ma järsku, millisest noorteromaanist ma isiklikult kõige enam puudust tunnen. Mina tahaks lugeda raamatut noorest ja tema kujunemisest tippsportlaseks. Nõnda palju on juba kirjutatud romaane, kus fookuses on probleemid kooli(kiusamise)ga ning suhted sõprade ja vanematega. Kuid väga suur hulk noori käivad ju regulaarselt trennides ja unistavad ka salamahti ühest kuldsest kaelaehtest. Nendest unistustest, pettumustest, pingutustest ja lugematutest ohverdustest võiks keegi raamatu kirjutada. Ehk on juba kirjutatudki ja ma pole lihtsalt teiste seast seda üles leidnud.\nIgatahes nende mõteteni viis mind "Lõpupeo" peategelane Raili, kes elus on lisaks keskkooli lõpetamisele ja suhtedraamadele ka korvpallitreeningud. Kahjuks on loo seisukohalt tegemist suhteliselt teisejärgulise teemaga ning korra romaani alguses mainitud Raili ambitsioonid sportlasena kaovad koheselt, kui hormoonid möllama hakkavad. Kuid prioriteedid ja rasked valikud noore inimese elus ongi teose kandvaks teljeks.\nPõhilised vastasseisud on ikka armusuhtes olemine vs. õppimisele keskendumine ning oleviku nautimine vs. tuleviku plaanid. Raili võtab lõpuks küll täiesti õiged otsused vastu, kuid kahjuks sekkub vahel meie eludesse deus ex machina näol midagi kontrollimatut, mille puhul sinu valikute õigsus ei mängi mingit rolli. Käed vajuvad lihtsalt rippu ning tahaks karjuda. Kuid eks see olegi üks elu paratamatuid osasid, millega noored peavad õppima toime tulema. Igatahes Raili tundus romaani lõpuks kõigiks eluraskusteks valmis olevat. Ega polegi muud, kui ainult jõudu ja jaksu soovida!\nHeli Künnapas, Lõpupidu, Tänapäev, 2011, lk 184\nPostitaja: Oskar Helde kell 20:39 Kommentaare ei ole:\nSildid: Heli Künnapas, noorsookirjandus, nüüdiskirjandus, romaan, sari "Tänapäeva noorsooromaan", õhkamisromaan\nAndrus Kivirähk - Tont ja Facebook (2019)\nMõni inimene näeb ümbritsevat maailma ikka hoopis teises valguses. Suur osa meist (ehk normaalsed inimesed) ei tuleks selle peale, et pelmeenid on tegelikult valge kasukaga frikadellid või diivanit toites võib see ninasarvikuks muutuda. Rääkimata siis tatipuude istutamisest, saunas vihtlevatest kaskedest või täispuhutavatest vanaisadest. Kuid härra Kivirähk tuleb!\nTema lugusid lugedes hakkad äkki mõtlema, et ehk on need päkapikud, näkid ja tondid ikka päriselt ka olemas. Meie lihtsalt ei pane neid oma kiire elutempo tõttu tähele. Lapsed räägivad neist meile ju kogu aeg, kuid meie peame seda lihtsalt nende elavaks fantaasiaks. Kuid kui üks täiskasvanu samuti nendest meile järjepidevalt raamatuid kirjutab, siis äkki on asi ikkagi meis? Igatahes mina kavatsen jõuluajal silmad-kõrvad lahti hoida ning asjas lõplikult selgusele jõuda.\nAndrus Kivirähk, Tont ja Facebook, Varrak, 2019, lk 128\nPostitaja: Oskar Helde kell 15:11 Kommentaare ei ole:\nSildid: Andrus Kivirähk, lastekirjandus, lühiproosa, nüüdiskirjandus\nHeli Künnapas - Ütlemata sõnad (2016)\nÜks mu lemmikfilme/raamatuid on juba aastaid olnud Stephen Chbosky "Müürililleks olemise iseärasused" ehk "The Perks of Being a Wallflower". Seal küsib peategelane Charlie oma kirjandusõpetaja käest põhjust, miks vahel head inimesed omale nõnda halbu kaaslased/suhted valivad. Õpetaja vastab: "We accept the love we think we deserve." Olen seda lauset omale ikka ja jälle meelde tuletanud, seda nii raamatuid lugedes kui ka reaalses elus. Nüüd kargas see mulle taas pähe lugedes Heli Künnapase noorteromaani "Ütlemata sõnad".\nNimelt armub 16-aastane Maria esimest korda oma noore elu jooksul tõsiselt ära ja seda otseloomulikult kooli kõige popimasse poissi. Kuid Joeliga tuleb kaasa korralik pagas - napsutamine, "endine" tüdruksõber, pidev pidutsemine, kriminaalsed sõbrad ja soliidses koguses enesehaletsemist. Marial tulebki otsustada, kas ta tahab hakata "sinisilmseks maailmaparandajaks" ehk poissi ümber kasvatama või mõista, et ta on palju enamat väärt ja Joeli oma asi on end jalule aidata (kui ta seda ise üldse vajalikuks peab).\nMaria otsus oli minu jaoks väga positiivseks üllatuseks. Ma pole ammu üheski (noorte)romaanis kohanud nõnda küpset ja arukat noort inimest, kellel küll vahel ka hormoonid ja elumerelaine mässama hakkavad, kuid üldiselt suudab end kenasti pinnal hoida ja mõistlikke otsuseid vastu võtta. Üldiselt räägivad noorteromaanid ju probleemsete noorte muredest ja maailmavalust. Igati meeldiv oligi vahelduseks lugeda tavalise noore elust, mis pole samuti mingi meelakkumine, kuid peategelane vähemalt mõistab, et oma eluõnnes eest vastutab ta küll nüüd ainuisikuliselt. Samuti ei defineeri Maria kogu oma elu ja olemust armusuhte kaudu (à la "Ilma sinuta pole mu elul mõtet!"), vaid näeb ka muud elus olulist (perekond, haridus, sõbrad, eneseteostus). Õhtuti poolsalaja käest kinni mööda lumist randa jalutada võib olla küll romantika tipp, kuid tegelikult on Maria palju-palju enamat väärt. Ja ta teab seda ise ka!\nPS: Mis värk nende matemaatikaõpetajatega nüüd on? Juba viimasel aasta jooksul teine romaan, kus just matemaatikaõpetaja on mingi eriline bitch. 😂😂😂\nHeli Künnapas, Ütlemata sõnad, Heli Kirjastus, 2016, lk 256\n"Ütlemata sõnad" ELLUs\nPostitaja: Oskar Helde kell 09:04 Kommentaare ei ole:\nSildid: Heli Künnapas, noorsookirjandus, nüüdiskirjandus, romaan, õhkamisromaan\n05 oktoober 2019\nIndrek Hargla - Palveränd uude maailma (2003)\nKoolipõlves oli üks mu lemmikfilme Luc Bessoni "Viies element". Film oli mul mingi hetk ikka sõna-sõnalt peas, sest ketrasime vennaga seda telekast lindistatud kassetti ikka alalõpmata. Ilmselt oli see ka meie mõlema hilisema ulmelembuse üks peamisi algallikaid.\n"Viies element" tuli mul ikka ja jälle meelde, kui rändasin koos Gretheli ja Aidanniga mööda natuke teise ajalooga Lääne-Euroopat. Tagaaetuna Martin Lutheri asutatud fanaatilise Vahimeeste Ordu ning salapärase Heinrich Cornelius Agrippa poolt. Õnneks jõutakse ka siin lõpuks mõistmiseni, et viiendaks ja selleks kõige olulisemaks elemendiks maailmas on armastus.\nHargla loodud maailm on julm ja verine, kuid samas ka äraütlemata paeluv. Sa tead, et sulle võidakse iga jumala päev kodutänaval pistnoa kõrri lüüa mõne näruse hõbemündi pärast. Või hoopis end homme tuleriidalt leida, sest naabrimehele tundus, et su pilk jäi tema naisele natuke liiga kauaks peatuma. Kuid midagi selles maailmas on! Midagi, mis sind isegi nendest ohtudest hoolimata enda poole tõmbab. Kas see on meile põhjamaalastele võõrapärase katoliikluse hurm või hääbuvate trubaduuride ja rändrüütlite võlu? Või lihtsalt võimalus põgeneda maailma, kus avastada oli veel nõnda palju ning juba naaberkülla minek võis olla suure seikluse alguseks.\nIndrek Hargla, Palveränd uude maailma, Varrak, 2003, lk 448\nNorman Kuusiku artikkel Sirbis\nJaakko Hallase arvustus Eesti Päevalehes\nSildid: ajalooromaan, alternatiivajalugu, Indrek Hargla, muinasulme, nüüdiskirjandus, romaan, ulme\nAugustikuu õhtud on juba pimedad ja vihmased. Sumedatest suveõhtutest on saanud sügise nukker eelmäng. Selliseid õhtuid sobib suurepäraselt sisustama mõni hea õudus- või kriminaalromaan. Usun, et ma pole ainus inimene Eestimaal, kes juba pikisilmi ootab, et apteeker Melchiori asuks verivärsket juhtumist lahendama. Kuid seniks otsustasin ma üles otsida ühe vana sõbra - pan Mieczyslaw Grpowski. Tagasihoidlik poola vanahärra, kes Varssavi eeslinnas koos oma abikaasa Vlasta väikest antikvariaati peab ning sulle alati otsitava raamatu leiab. Kas ma mainisin, et pan on ka üks maailma parimaid ja hinnatumaid eksortsiste?\nÕhtud pan Grpowski seltsid on äraütlemata põnevad ja natuke ka kõhedusttekitavad. Kas sa oled kuulnud lugu, kuidas ühes Kopenhaageni kirikust leiti preestri ja vöörmündri surnukehad, kellel olid nii käe- ja jalalabad otsast lõigatud ning ka tunde peale surma jooksis ikka haavadest verd? Ja mitte nende enda verd!?! Või kuidas üks vampiir ühe Vatikani kõrge kardinali keha tahtis üle võtta? Või minu lemmikut mõistatuslikest Veneetsia peeglitest ühes vanas Inglismaa lossis?\nKüll panil neid lugusid jätkuks, kuid kahjuks on ta väga tagasihoidlik ja peale paari lugu hakkab ta juba vabandama, et ta ei taha inimesi oma heietustega tüüdata. Mina hakkan muidugi kohe pani ümber veenma, et ta ikka edasi jutustaks või veel parem - oma täielikud mälestused kirja paneks. Ma tean, et memuaaride kirjutamine on tal ammu mõttes olnud, kuid töö ja tervis pole sellele senini mahti andnud. Ehk leiab pan ikkagi endas jõudu, et mälusoppidest ka unustusehõlma vajunud juhtumid üles leida (näiteks Roanoke kadunud koloonia mõistatus või mädaneva ihuga eksortsist Pavel Kondratjevi lugu) ja need kaante vahele panna. Pimedaid õhtuid ja lugejaid meil siin kaugel põhjalas igatahes jätkuks.\nIndrek Hargla, Pan Grpowski üheksa juhtumit, Kuldsulg, 2001, lk 360\nVeiko Belialsi arvustus Sirbis\nIlona Martsoni arvustus Eesti Päevalehes\nPostitaja: Oskar Helde kell 10:20 Kommentaare ei ole:\nSildid: Indrek Hargla, lühiproosa, nüüdiskirjandus, sari "Põnevusromaan", ulme, õudusulme\nPostitaja: Oskar Helde kell 12:25 Kommentaare ei ole:\nKuidas võib üks raamat olla täis nõnda erinevaid emotsioone? Võidurõõm vs. kaotusevalu, sügisesed ootused vs. kevadised pettumused, täielik ühtehoidmine vs. sepitsused tagatubades. Aga see ongi ju (tipp)korvpalli olemus ja tuum!\nMaailm, kus tegijatel ja nägijatel jäävad aastateks kripeldama see "üks loll viga", "üks punkt" või "üks sekund". Maailm, kus piisab mõnest üksikust õigest sammust või väikesest valearvestusest, et tõusta legendiks või vajuda igaveseks unustuse hõlma. Maailm, millesse ma armusin ära juba väikese poisina, kui ma koos papa ja mammaga õhtuti televiisori ees istusin, et seda "neetud pallipatsutamist" (tsiteerides mammat) suurte silmadega vahtisin.\nKuid minust sai meie pere rebel. Mingi hetk avastati, et ma ei olegi Kalevi (laiemalt Tallinna meeskondade) poolehoidja, vaid hoopis Tartu (Delta) fänn (ma polnud ise elus Tartus käinudki!). Kuidas see küll juhtuda võis? Ma nägin ju kuldse Kalevi võitu 1991. aasta maikuus Leningradi Spartaki üle. Kas see poleks pidanud minust eluaegset Kalevi poolehoidjat tegema? Kahjuks/õnneks mitte.\nKevade saabudes jagunes meie kodu kahte leeri - Tallinn vs. Tartu. Ühel aastal sain mina käed taeva poole lüüa, teine aasta pettunult pead raputada. Kuid rõõmu ja elevust jagus nendesse õhtutesse küllaga ning, mis kõige olulisem, neid mälestusi ei vahetaks ma millegi vastu. Uskumatu, et üks "neetud pallipatsutamine" võib nõnda palju head meie ellu tuua. Vahur Kalmre raamat andis mulle võimaluse need õhtud taas läbi elada. Ka kaotused ei tundunud enam nii kibedad, vaid pigem oli tore tunne, et tollal võidu nimel võideldi ning oldi suures mängus sees. Ehk kajab kunagi taas hüüd "Tartu Rock! Tartu Rock!" ning meistrikarikas leiab tee tagasi Taaralinna.\nVahur Kalmre, Tartu Rock! Tartu Rock! Ühe korvpallimeeskonna lugu, Vahka Meedia OÜ, 2016, lk 384\nPostitaja: Oskar Helde kell 09:47 Kommentaare ei ole:\nSildid: Georg Hackenschmidti raamatuauhind, korvpall, sport, Tartu vaim, Tartu Ülikool, Vahur Kalmre\nMeie kirjanduslugu ei saa kirjutada ilma Eduard Vildeta, keda võib pidada esimeseks tõeliseks eestlasest menukirjanikuks. Kui sinu ajalehes ilmus Vilde järjejutt, siis olid sa tehtud mees. Inimesed lausa ootasid parves trükikoja ukse taga tänast ajalehte, et saaksid esimestena eile pooleli jäänud lugu edasi lugeda, et teada saada, mis nendest Mahtra või Anija meestest ikkagi siis lõpuks sai.\nAastatega sai Vildest klassik ning inimesed PIDID hakkama tema tekste koolis lugema. Ja pole suuremat karuteenet heale kirjanikule, kui käskida teismelistel lugeda läbi 300 lehekülge teksti talurahva elust möödunud sajandil. 99% nendest teismelistest ei võta selle kirjaniku ühtegi teist teksti oma elus enam kunagi kätte, sest Vilde või Tammsaare võrdub PIDI LUGEMA. Kuid nautida saab üldjuhul ainult tekste, mida me tahame lugeda, mitte mida me peame lugema!\nLinda ja Eduard lõpuks tagasi kodumaal\nNõukogude aeg tegi igatahes Vildele sellise käki kokku keeras ja okupatsiooni lõpuks oli kunagise menukirjaniku tekstidest saanud vaikselt riiulis tolmu koguv vanavara (erandiks võib ehk ainult "Pisuhända" pidada). Muidugi ei aidanud siinkohal kuidagi kaasa ka võimude poolt Vilde tekstidele juurde poogitud ja ülevõimendatud klassivõitluse teema, sest oli tarvis ju näidata, et kommunismi ideekesed vohasid siinsete kirjanike peades juba ammu enne "ühteheitmist" suure ja sõbraliku idanaabriga. Vilde, kes oli usult ja hingelt sotsiaaldemokraat (tema jaoks oli kõige olulisem selle sõna teine pool!), oleks ilmselt seda kuuldes oma viimsedki vuntsikarvad vihast ära kitkunud ja sajatades vaba lääne poole kõmpima hakanud.\nSeda karuteenet on proovinud nüüd heastada Livia Viitol, kelle sulest ilmus 2012. aastal mahukas monograafia. Vilde ärkab nende kaante vahel taas ellu ning särab kunagises hiilguses. Me ei kohtu igava ja halli kirjanikuhärraga, keda kõik austavad ja kummardavad, vaid aktiivse, terava ja krutskeid täis maailmamuutjaga. Saame tuttavaks Vilde elu mõjutanud inimestega (Eduard Bornhöhe, Linda Jürmann, Peeter Speek, Rahel Uschmarow), teeme koos läbi algaja kirjaniku eneseotsingud Revalis ning tuuritame aastaid mööda Lääne-Euroopa suurlinnu (jõuame otsaga isegi New Yorki), et lõpuks Kadriorus oma viimne pelgupaik leida.\nSelles raamatust saab klassikust inimene ja inimesest klassik. Midagi rohkemat võime ühelt monograafialt tahta?!? Soovitan Viitoli elutööd soojalt kõigil lugeda, kellele koolipõlves "Mahtra sõda" lugemine ja selle analüüsimine hingelise trauma tekitas. Ehk võtate peale seda ka riiulist mõne tolmu alla mattunud Vilde raamatu isegi alla ja annate meie esimesele menukirjanikule uue võimaluse.\nLivia Viitol, Eduard Vilde, Tänapäev, 2012, lk 376\nLisanna Kure arvustus Sirbis\nArno Oja arvustus Keeles ja Kirjanduses\nJaanus Kulli arvustus Õhtulehes\nSildid: 19. sajandi kirjandus, 1900-1945 aastate kirjandus, 1905. aasta revolutsioon, Eduard Bornhöhe, Eduard Vilde, Eesti Wabariik, Livia Viitol, monograafia, Rahel Uschmarow, teater\nKui palju mõjutab meid meie sünniaasta? Ma ei räägi siin Hiina kalendrist ning mingitest tulesigadest ja puuhärgadest, vaid hoopis pidevalt muutuvast ühiskonnast meie ümber ja selle mõjudest. Kuidas ma tajuksid tänapäevast Eestit, kui ma oleksin sündinud viis või kümme aastat varem? Kahekümnest rääkimata?\nNäiteks ma olen ääretult rõõmus, et ma kasvasin 1990ndail ja mäletan tolleaegset Lasnamäe turgu (vuhvelkassettide ja -särkide paradiis), Viru hotelli kõrval olevat pooltühja parkimisplatsi ning hullust nimega Chupa Chupsi cap'sid (Nancy ja Hovery Covery üle ma eriti rõõmus muidugi ei ole). Usun, et lapsepõlve pidamiseks olid "pöörased üheksakümnendad" täitsa mõnus kümnend (tolleaegsed fotod muidugi peidaks neil kantud "moodsate" riiete tõttu sügavale lauasahtlisse ära).\nKuid nõukogude ajaga mul otsene side ja võrdlusmoment puudub, kuigi veetsin mõned esimesed eluaastad selles "töölisrahva paradiisis". Just nendest aastatest, kui mina alles mööda põrandat ringi roomasin ja kaisuloomadega Eesti vabastamise plaane pidasin, räägib Rein Raua romaan "Täiusliku lause surm".\nAastad, millal peaaegu kõigile oli juba selge, et vanaviisi see jama enam kesta ei saa. Kuigi näiliselt oli vabadusi juba robinal juurde tulnud (isegi Helsingis sai natuke vaeva nähes ja tutvusi omades käidud), siis varjulistes tänavasoppides seisid veel pikkades mustades mantlites mehed, kellega keegi ei soovinud tutvust teha. Just neist varjukujudest ja ühiskonda sisse juurdunud hirmutundest räägibki Raua romaan, mida võib isegi žanriliselt spiooniromaaniks liigitada, mida meie kirjandusmaastikul ikka väga harva kohtab.\nRaud vaatab romaanis tagasi ja ka edasi. Kuidas tema põlvkond sel perioodil oma rada otsis ning missugused pained ja hirmud neid sel ajal saatsid ning ka saatma jäidki. Teisalt kirjutab Raud mingil määral lahti KGB tollaste agentide tegevust Eestis ja nende püüdeid juba juhitamatuks muutuvat olukorda jäärapäiselt oma kontrolli alla saada. Just selle sumbunud hirmu ja ootuse õhkkonna edasi andmine ongi Raual kõige paremini õnnestunud ning muudab teksti millekski enamaks kui lihtsalt põnevusromaaniks 1980ndate lõpu Tallinnas. Just selliste raamatute puhul olen ütlemata rõõmus, et saan raamatute abil ajas rännata ning ei pea isiklikult kõike kogenud olema.\nRein Raud, Täiusliku lause surm, Mustvalge, 2015, lk 176\nMärten Rattasepa arvustus Loomingus\nPostitaja: Oskar Helde kell 11:47 Kommentaare ei ole:\nSildid: ±1991, nõukaaeg, nüüdiskirjandus, põnevusromaan, Rein Raud, romaan\nLille Roomets - Üks väike valge tuvi (2019)\nKõik viimasel noorteromaanide võistlusel esikolmikusse tulnud tekstid lõpuks läbi loetud. Viimaseks jätsin sihilikult võidutöö, milleks oli Lille Roometsa debüütromaan "Üks väike valge tuvi". Kui kahe teise koha pälvinud romaanist olen juba blogis kirjutanud, siis nüüd on aeg võidutöö käes.\nRoomets on suutnud teksti mahutada kolm põhiliini (krimka, koolikiusamine, üksindus/leinaga toime tulemine), mis üksteist toetavad ning lugu kenasti tempokana hoiavad. Kriminaalne element tekstis oli muidugi natuke liiga lihtsakoeline (mul oli juba 20 leheküljeks süüdlane teada), kuid kõrvalliinina siiski piisavalt huvitav. Tunduvalt põnevam ja ainulaadsem temaatika oli selektiivse mutismi sisse toomine meie noorekirjandusse ning selle lahkamine koolikiusamise varjus. Muidugi see tekitas suuri küsimusi kooli juhtkonna ja õpetajate pädevuses.\nLõpuks väärib kiitust ka tegevuspaiga valik. Ei ole mindud anonüümse Eestimaa väikeasula ehk Kapa-Kohila teed, vaid raamatukaante vahel ärkab ellu reaalne Karksi-Nuia, koos oma koolimaja, ürgoru ja kalmistuga. Karksi-Nuiast on kujunemas täiesti arvestatav ja omanäoline tegevuspaik meie noortekirjanduses. Ega muud, kui Karksi-Nuia kooli viiendikele ja kuuendikele Soopan ning seitsmendikele ja kaheksandikele Roomets kätte ja asi ants! :)\nPS: Groot ja "Star Wars"???? No kuulge!!! Lubamatu apsakas! :)\nLille Roomets, Üks väike valge tuvi, Tänapäev, 2019, lk 272\n"Üks väike valge tuvi" ELLUs\nAlice Lokki arvustus Sakalas\nPostitaja: Oskar Helde kell 16:58 Kommentaare ei ole:\nSildid: koolikiusamine, kriminaalromaan, lapsed vs. vanemad, Lille Roomets, noorsookirjandus, nüüdiskirjandus, romaan, sari "Tänapäeva noorsooromaan"\nAllan Aan & Tiit Karuks - Jooksja. Enn Selliku lugu (2019)\nPole paremat aega Enn Selliku raamatust kirjutada, kui pärast hommikust jooksuringi terviserajal. Paarkümmend kilomeetrit mändide all vuditud. Pea selge ja keha algavaks päevaks energiast pakatamas. Meeldivamat algust laupäevale annab ikka otsida.\nEnn Sellik ei olnud minu nooruspõlve kangelane või noorte kergejõustiklaste eeskuju. Tema sportlaskarjäär oli juba tükk aega enne minu sündi lõppenud ning saanud statistikaks vanades olümpiaraamatutes. Minu põlvkond kasvas Erki Noole ja kümnevõistluse vaimus (Erki! Erki! Erki!). Võitude sära tuhmub tegelikult ju üpris kiiresti ning ainult väga väga erakordsed saavutused ja sporditähed jäävad rahva mälus üle aegade kestma (näiteks Kristjan Palusalu oma kahe olümpiakullaga).\nRahvaste spartakiaadil 1974. aastal\nRahva mälu värskendamiseks ning inspiratsiooniks noortele on üks hea raamat siinkohal igati abiks. Iga noorsportlane, kes unistab olümpiamängudel osalemisest või medali võitmisest, peaks Enn Selliku raamatu läbi lugema (jooksjatele kohustuslik!!!). Kuidas üks Alutaguse metsade vahel treenimist alustanud poiss jõudis suure töö ja tahtega kahel korral olümpiamängudele ning kelle rekorditele (5000 m ja 10000 m) pole keegi Maarjamaal aastakümneid ligilähedalegi saanud.\nRaamat võtab kenasti kokku Selliku sportlaskarjääri. Kõigile, kes on vähegi kursis jooksualadega, on raamatus mainitud treeningmahud vägagi kõnekad. Ainult suur armastus ala vastu ja kindel soov maailma paremikku jõuda paneb kedagi ennast sellisest kadalipust läbi roomama. Pluss veel karm olelusvõitlus koha eest Nõukogude Liidu koondises, kus mitte-venelane pidi olema selgelt parem, et ta üldse jutule võetaks. Kahju, et mitu põlvkonda tugitoolisportlasi on pidanud üles kasvama ilma oma keskmaajooksu täheta, kellele tulihingeliselt kaasa elada. Ehk satub see raamat siiski mõne noore jäärapäise poisi või tüdruku kätte ning näeme kunagi taas Eesti värvides staierit olümpiafinaalis staadioniringe võtmas.\nPS: Ma tahaks lugeda mõne Nõukogude Liidu kergejõustikukoondisesse kuulnud venelase nüüdsel ajal ilmunud mälestusi. Meie sportlaste juttude järgi olid nemad lõpuni puhtad poisid ja ütlesid alati kõigile dopinguainetele "EI!" (Sellik muuseas tunnistab raamatus, et kogu jooksukoondis, tema kaasaarvatud, pani veredopingut, kuid tollal see veel reeglite vastane ei olnud). Aga venelased neelasid alati pakutud pillid kohe alla ja küsisid veel lisaportsjonit. Huvitav, kas vene sportlaste mälestustes panid kõik baltlased alati dopingut ja nemad ise olid puhtad? Ega polegi muud, kui tuleb "uhkust tunda", et maailmas eestlastest ausamaid sportlasi pole ning mulgikapsad ja kõva töö võib ka olümpiamedali tuua.\nAllan Aan & Tiit Karuks, Jooksja. Enn Selliku lugu, Hea Lugu, 2019, lk 224\nErik Gamzejevi arvustus Põhjarannikus\nPostitaja: Oskar Helde kell 12:14 Kommentaare ei ole:\nSildid: Allan Aan, elulooraamatud, Enn Sellik, kergejõustik, nõukaaeg, nüüdiskirjandus, olümpiamängud, sport, Tiit Karuks\nLiina Vagula - Keegi teine (2018)\nVäiksena oli üks mu lemmikuid mõttemänge "Mida ma teeksin, kui ma satuksin oma praegust teadmistega tagasi noorema mina aega". Jah, ääretult pika ning lohiseva nimega mäng, aga 5. klassi juntsuna oli tore fantaseerida, mida teeksin, kui ma homme ärkaksin ja oleksin jälle 2. klassis, aga kolm aastat targemana. Tavaliselt lõppesid need mängud tõdemusega, et oleksin pidanud juba mitu aastat tagasi korralikult ja süstemaatiliselt treeningutega alustama, mitte niisama lulli lööma. Oli ju 8-aastase minu unistuste töökoht kümnevõistleja.\nSee mäng tuli mulle meelde, kui lugesin Liina Vagula romaani "Keegi teine". Nimelt ärkab 15-aastane Eliise üks hommik üles 1995. aastas, kuid mitte noorema minana, vaid oma ema 15-aastases kehas. Minu esimene mõte raamatu tagakaanelt tutvustust lugedes oli muidugi "Freaky Friday", kuid seda rada Eliise lugu siiski ei lähe.\nÜldse jätakski nüüd raamatu loo uutele lugejatele ise avastada (NO spoilers!!!) ning märgiks siinkohal ära mõned teksti plussid ja miinused:\n1) Kindlasti võib plussiks lugeda nostalgialaksu, mille tekst mingis vanuses lugejatele annab. Aeg, kui elu oli lihtsam, muru rohelisem ja taevas sinisem. Õhtuti ei jõllitanud iga pereliige vaikselt oma ekraani diivaninurgas, vaid vaadati üheskoos "Santa Barbarat" või "Metsikut roosi".\n2) Romaan annab võimaluse praegustele teismelistele heita pilk oma vanemate noorusaega ning kõrvutada seda enda rõõmude ja muredega.\n3) Ma ei tahtnud kuidagi uskuda Eliise reaktsiooni, kui ta ärkas esimesel hommikul oma ema kehas. Liiga rahulik ja kaalutletud käitumine. Ei hirmu ega paanikat? Küsimused miks ja kuidas ei tulnud üldse teemaks.\n4) Eliise vaatenurgast kirjutatud peatükke lugedes oli kogu aeg tunne, et need on kirjutatud vanema ja kogenenuma inimese poolt. Liiga ratsionaalne ning isegi õpetlik suhtumine.\nTore, et ka noortekirjanduses leiavad 1990. aastad kajastamist, sest tollal ju tegelikult selliseid klassikaks saanud ja oma aega hästi edasi andvaid tekste ei ilmunud. Samuti on mul sügiseks nii mõnelegi 7. ja 8. klassi tüdrukule jälle üks lugemissoovitus varnast võtta. Ehk tuleb neile ka väike loeng "Santa Barbarast" enne pidada, et nad mõistaksid seebikate kultuurilist tähtsust tolles ajas. Küll on tore, et mõned asjad on minevikku jäänud!\nLiina Vagula, Keegi teine, Tänapäev, 2018, lk 196\nPostitaja: Oskar Helde kell 11:31 Kommentaare ei ole:\nSildid: lapsed vs. vanemad, Liina Vagula, noorsookirjandus, nüüdiskirjandus, romaan, sari "Tänapäeva noorsooromaan"\nTuuli Tolmov - Neetud taevakivi (2019)\nKaali meteoriidil on teadlaste seas ikka kergelt muinasjutuline kuvand olnud, millest rääkides/kirjutades kasutatakse alatihti sõnu "võibolla" või "arvatavasti". Selline natuke ebaselge olukord meie piirkonna ühe kosmilisemat mõõtu sündmusega on samas andnud võimaluse kirjanikel lasta oma fantaasial vabalt rännata ning ajalool luulega korralikult seguneda.\nTuuli Tolmovi fantaasialend on ta kandnud kaugele pronksiaega, kus metsalagendikul tantsivad veel murueide tütred ning libahundid jooksevad karjadena mööda põlislaasi. Kuid tegemist pole mingid kuldse Kunglaga, vaid kurjust ja vihkamist täis paigaga, kus iga põõsa tagant võib sulle mõni haldjanärakas kaela karata. Vee ligi parem ära üldse mine! Näkk tõmbab su lupsti vette ja seisadki mokk töllakil Toonele väravate ees.\n"Neetud taevakivi" lugedes meenusid mulle kaks raamatut: Lars-Henrik Olseni "Erik Inimesepoeg" ja Andrus Kiviräha "Rehepapp". Tegemist oleks olnud otsekui nende kahe sümbioosiga. Kiviräha tume ja halastamatu mütoloogia ning Olseni uljaspäine ja kamraadlik seiklusjanu. Usun, et 13-aastane mina oleks selle raamatu lihtsalt ühe õhtuga sisse ahminud ning epiloogis õhku visatud potentsiaalset järge ootama jäänud. 32-aastane mina jäi romaaniga üldjoontes rahule, kuid poisilikku vaimustust see minus kahjuks ei tekitanud. Järje võtan siiski kindlasti lugeda, kasvõi ainult Vaguri tõttu.\nPS: Mõistan, et pronksiaega kirjeldavat romaani on keele mõttes ääretult raske kirjutada. Jutustaja tekstis olnud uudissõnad mind ei häirinud, kuid tegelastel ei tohiks mingeid sõnu lasta siiski kasutada. Siinkohal mõned näited:\n"Äkki me üks hetk kõnnime lihtsalt teineteisest paarisaja meetri kauguselt mööda."\n"Leping on sõlmitud. Oh, nõid, sinu elu saab lühike olema. Täpselt kaks minutit."\nNendel ühikutel pole pronksiaega küll nüüd asja! :)\nTuuli Tolmov, Neetud taevakivi, Fantaasia, 2019, lk 312\nAgur Tänava arvustus Reaktoris\nPostitaja: Oskar Helde kell 11:55 Kommentaare ei ole:\nSildid: ajalooromaan, esiajalugu, muinasulme, noorsookirjandus, nüüdiskirjandus, romaan, seiklusromaan, Tuuli Tolmov, ulme\nVoldemar Panso päevaraamat I-II (2007)\nVoldemar Panso on meie teatri legend! Kuigi teater on oma olemuselt kaduv kunst, siis Panso staatust ei kõiguta miski. Panso mõju meie teatrimaastikule kestab edasi läbi tema teatrikooli, õpilaste ja õpilaste õpilaste. Kuid kust sai see teekond oma alguse?\nSellele küsimusele annavad vastuse Panso päevaraamatud, mida ta hakkas pidama 11-aastase poisikesena. Need päevikud annavad meile võimaluse teha kaasa üks teekond väikese Volliga tema suure unistuste poole - saada näitlejaks. See on täis teatritudengite koerustükke ja sisemisi kõhklusi, sõprade ja kolleegide lahkumisi (üle vee, Siberisse või toonelasse), lugematuid ovatsioone peale eesriide langemist ning muidugi põhjatuis kogustes viina. Panso peab sellel teekonnal kandma vaheldumisi mõlemat teatrimaski, kuid ta teeb seda talle omase meisterlikkusega.\nVoldemar Panso ja Leida Aru 1942. aastal\nLisaks annavad need päevaraamatud võimaluse näha teatrimajade telgitaguseid ning suuri lavatähti argiste inimestena (Leo Kalmet, Kaarel Karm, Ants Lauter, Paul Pinna, Priit Põldroos). Ilma grimmi ja kostüümideta ei ole nähtu alati kõige meeldivam (näiteks Panso kirjeldused surivoodil Pinnast või viinakuradiga võitlevast Karmist), kuid samas annab see kunagistele suurtele näitlejatele inimlikuma mõõtme, mis omakorda aitab meil neid paremini meeles pidada, kui lihtsalt nende rollide loetelu lavastustes, mille nägijatestki pole varsti enam kedagi elavate kirjas.\nÄraütlemata kahju, et hilisemate aastate päevikud on kaotsi läinud, mis annaksid uue lähenemisnurga just Panso kõrgperioodile lavastaja, teatrijuhi ja õpetajana. Kuid usun, et just nendes noorpõlves kirjutatud päevikutes (Panso on viimase sissekande ajal 35-aastane) saame teada, kuidas Panso jõudis oma eluteel välja just sinna punkti, et temast võis üldse LEGEND saada. Nagu ühele heale teatritükile kohaselt, sai sellel teekonnal nii nutta kui naerda.\nVoldemar Panso, Voldemar Panso päevaraamat 1931-1946: I köide, Eesti Draamateater, 2007, lk 360\nVoldemar Panso, Voldemar Panso päevaraamat 1946-1956: II köide, Eesti Draamateater, 2007, lk 376\nPostitaja: Oskar Helde kell 13:27 Kommentaare ei ole:\nSildid: Eesti Draamateater, Eesti Wabariik, nõukaaeg, päevik, teater, teatrikool, Teine maailmasõda, Voldemar Panso\n25 juuni 2019\nHeinrich Weinberg - Tõrkeotsing (2018)\nOn juba saanud traditsiooniks, et ma veeda juunikuud lugedes möödunud aastal ilmunud kodumaist ulmet (Stalkeri hääletustähtaeg on ju lähenemas). Kooliaasta jooksul jõuab küll midagi loetud, kuid ulmeromaanid on üldjuhul mahukamad tekstid ning seetõttu jäävad rahulikumaid päevi ootama.\nSuvekuumuses rändan nüüd ringi mööda ulmelist Eestimaad. Sai külastatud sinisilmseid haldjaid Verevallas ning salapärast tehast Tamsalus. Nüüd jõudsin oma rännakutel välja Kõrvemaale, kus lisaks metsistele, rebasepoisile ja kaldapervel ojavulinat kuulavale Fred Jüssile kohtasin ka hambuni relvastatud militaare, kes valvasid eriti salajast kloonivabrikut.\nMuidugi tuleb siinkohal mainida, et selleks hetkeks olin ma teada saanud, et Eestis elab 10 miljonit inimest ning hetkel on käimas KAPO ja Teabeameti suur üleriigiline operatsioon, kuhu on segatud ka kohalik allmaailm ja välisriikide salaagendid. Selle kõige keskel sain aga tuttavaks ühe vägagi sümpaatse, kuid natuke sõgeda, lätlasega, kelle roll kogu selles loos osutus lõpuks palju suuremaks, kui alguses kumbki arvata oskasime.\nNüüd, kui kõik need sekeldused kloonide ja põtradega (!) on läbi saanud, võin öelda, et Heinrich Weinbergi romaan saab 100% kindlusega minu poolt Stalkeri hääletusel esikolmiku punktid. Mõni potentsiaalne esikolmikusse pürgija on veel küll lugemata, kuid hetkeseisuga tundub, et "Tõrkeotsing" on üks favoriite kodumaise romaani kategoorias. Ega polegi muud, kui kõik ulmet lugema ja hääletama!\nHeinrich Weinberg, Tõrkeotsing, Fantaasia, 2018, lk 286\nKais Allkivi arvustus Õhtulehes\nPostitaja: Oskar Helde kell 14:22 Kommentaare ei ole:\nSildid: alternatiivajalugu, Heinrich Weinberg, märuliulme, põnevusromaan, romaan, sari "Sündmuste horisont", teadusulme, ulme\nOlles lugenud paar esimest peatükki Helga-Johanna Kuusleri romaanist "Verevalla varandus", tekkis mul koheselt paralleel Indrek Hargla "Süvahavvaga". Omadega ummikusse jooksnud perekond kolib maale uut algust otsima, külaelanikud tunduvad enam kui kummalised ning vaikselt hakkavad esile kerkima ka paiga tumedad saladused. Peab vist tõdema, et Lõuna-Eesti pärapõrgus on taas üks etnohorrori tont lahti pääsenud.\nÕudust, folkloori ja fantaasiat on Kuusler igatahes siia teksti kõvasti sisse seganud ning selle keskele 17-aastase Ivo paigutanud, kelle senine maailmapilt totaalselt uppi lendab. Ivol tuleb tutvust teha haldjate, marraste, kollide ja isegi Põrgu enesega. Uskuge mind, see pole just kõige sõbralikum kamp. Igatahes verd voolab ojadena ja luid (ka Ivo omani) murtakse samuti parajas koguses.\nKuusleri loodud maailmal on tegelikult täitsa jumet ning lugedes igatahes igav ei hakka. Üks pöörane sekeldus viib kiirelt teiseni ning peagi oletegi koos Ivoga Verevalla varanduse jälile saanud. Kuid kahjuks on selle kõige juures natuke liiga suureks abiliseks õnnelik juhus. Asjad juhtuvad ikka nõnda, sest need on just antud hetkel peategelasele kasulikud ja aitavad looga edasi minna. Nagu oleks abirattad veel külge unustatud!\nTeksti juurde oleks vaja olnud lasta üks eriti kuri toimetajatädi, kellel oleks ühes olnud üks eriti teravaks ihutud punane pliiats. Nimelt on tekstis selgelt liiga palju liigliha ja sümptomaatiline on järjepidev iseenesestmõistetavate olukordade täpsustamine või ülekordamine.\nToon siinkohal tekstist ühe iseloomuliku näite:\n"See on tema, kas pole?" küsis Ivo Mardole alt üles vaadates. Muidugi ei vaadanud ta mardale alt üles selle pärast, et pidas teda endast tähtsamaks, vaid seetõttu, et Mardo istus tooli peal ja tema põrandal.\nSelliste lõikude eemaldamine oleks küll raamatu mahust umbes 50 lehekülge kärpinud, kuid see oleks andnud võimaluse lool rohkem särada ja äkki suunata hoopis see maht mõne varju jäänud kõrvaltegelase või -liini lahtikirjutamisele. Seetõttu ongi ühe päris oma kurja toimetajatädi omamine noorele kirjanikule ainuõigeks teeks. Mahakriipsutatud lõigud ja ohtrad küsimärgid käsikirja veergudel aitavad lihtsalt su igat järgnevat teksti paremaks ja sisutihedamaks muuta. Loodan, et Kuusler leiab oma range toimetajatädi peagi üles, sest kirjutamisannet siin igatahes paistab olevat.\nHelga-Johanna Kuusler, Verevalla varandus, Tänapäev, 2018, lk 304\nPostitaja: Oskar Helde kell 11:46 Kommentaare ei ole:\nSildid: etnohorror, Helga-Johanna Kuusler, muinasulme, noorsookirjandus, nüüdiskirjandus, romaan, ulme, õudusulme\nKas Mairi Lauriku loodud tuleviku Tamsalu puhul on nüüd tegemist utoopia või düstoopiaga? Selle küsimuse otsa satuvad ka tema loodud tegelased romaanis "Novembriöö kirjad". Nullilähedane kuritegevus, maailmatasemel arstiabi, puhas elukeskkond, hästi tasustatud ja prestiižed töökohad - mida võiks veel üks inimhing tahta? Peategelase Keire vastus oleks lihtne ja lühike - VABADUST.\nKeire on nimelt Tamsalu linna ainus "sunnismaine" kodanik (seda muidugi suuresti enese nooruspõlve lolluse tõttu) ning linnast juba paariks päevaks lahkumine põhjustab talle automaatselt raskekujulisi tervisehädasid. Nõnda tulebki Keirel suurem osa oma elust veeta ühes arenenumas, kuid poolkinnises linnas, mille ainsaks eesmärgiks on seal paikneva nanotehnoloogiaid tootva tehase teenindamine 24/7. Küsin uuesti: utoopia või düstoopia?\nKuid inimene harjub ju kõigega! Tegelikult elab Keire oma "sunnismaisusest" hoolimata tavalise inimese üpriski tavalise elu. Ta armastab, abiellud, saab lapsed ning saadab nad ellu. Oli rõõme ja oli kaotusi, kuid oma elule kokkuvõtvalt tagasi vaadates võib Keire rahuliku südamega tõdeda, et vähemalt on mida mäletada ja meenutada novembriöö hilistel tundidel. Düstoopia puhul see nõnda ei oleks.\nPS: Mulle piisas ainult Enderi raamatupoe kirjeldustest. Kui see on düstoopia, siis sellises düstoopias ma tahangi elada. :)\nMairi Laurik, Novembriöö kirjad, Tänapäev, 2017, lk 240\n"Novemnriöö kirjad" ELLU's\nLeila Tael-Mikešini arvutsus Reaktoris\nTriinu Merese arvustus Algernonis\nPostitaja: Oskar Helde kell 09:12 Kommentaare ei ole:\nSildid: Mairi Laurik, nüüdiskirjandus, päevik- & kiriromaan, romaan, Romaanivõistlus 2016, teadusulme, ulme, utoopia/düstoopia\nTriinu Meres on viimaste aastate jooksul jäärapäiselt roninud meie ulmekirjanduse tipu suunas. Selgeks märgiks oli muidugi juba romaan "Lihtsad valikud", mis 2017. aastal leidis tunnustust nii ulmeringkondades (Stalker parima kodumaise romaani kategoorias) kui ka "tavakriitikute" hulgas. Eriti said kiituse osaliseks autori karakteriloome ning oskus ulmeromaanis, sarnaselt "päriskirjandusele", ka sügavamaid teemasid lahata.\nNüüd on Mereselt ilmunud uus jutukogumik, mis tutvustab meile Kuuevalla kuningriiki. Kui lugeja ootab mõõkadega vehkimist ning meeletuid lahinguid, siis tuleb tal kahjuks pettuda. Tõsi, vägevad võitlused on selles kogumikus olemas, kuid lahinguväljaks on tegelaste hingesopid ja vastasteks elu suured küsimused.\nValusaid valikuid on see raamat kaanest kaaneni täis. Kas minu õnn või kuningriigi vajadused? Kuidas teha heaks andestamatu kuritööd? Kas lasta traditsioonidel end juhtida või luua uusi traditsioone? Nende otsusteni jõudmise ja nendega edasi elamise raskused ongi Merese tekstide keskne võlu. Kui siia lisada juurde veel ka väga selged valikud juttude keele ja õhustiku osas, siis saamegi kinnituse, et Meres ei ole käänuliselt teekonnalt tippu eksinud, vaid sammub kindlameelselt edasi.\nTriinu Meres, Kuigi sa proovid olla hea, Varrak, 2019, lk 248\nPostitaja: Oskar Helde kell 14:48 Kommentaare ei ole:\nSildid: filosoofiline/sotsiaalne ulme, lühiproosa, muinasulme, nüüdiskirjandus, Triinu Meres, ulme\nHoly shit! Sa oled nagu … Wow!! See on parim raamat ever!!! Armastan sind õudselt!!! ♥ ♥ ♥\nSee on maailma parim raamat. Palun, sa pead lihtsalt sellele kunagi järje tegema … armastan!\nOii, ma olen sellises sõltuvuses sellest raamatust …\nSellised näited kommentaaridest on trükitud Carolin Kuuskmäe verivärske noortepõneviku tagakaanele. Need on pärit ajast, kui teksti esialgne versioon oli netiavarustesse üles riputatud ning seal ka ohtralt lugejaid leidnud. Nüüd on romaan "kurjade" toimetajatädide käe alt läbi käinud ning poelettidele jõudnud. Usun, et ühe noore kirjanikuneiu suur unistus on lõpuks teoks saanud.\nMina kahjuks nende eelpool toodud kommentaaridega nüüd küll päris nõus ei ole. Kindlasti pole meil tegemist "maailma parima raamatuga" (sellise tunnustuse latt on ikka natuke kõrgemates sfäärides), kuid pean tunnistama, et kerged sõltuvustunnused tekkisid ka minul ning järje lugemisest ei ütleks samuti ära.\n"Ekraani taga" puhul on ju tegelikult tegemist origin story või prequal'iga, kus me näeme alles peategelase väljakujunemist ja esmast kondiproovi "kurjuse" vastu võitlemisel. Sara teeb läbi kõik vajalikud küpsuseksami osad (lähedase kaotamine, reetmisega toimetulemine, pöörane tagaajamine maanteel, viimasel sekundil surmasuust pääsemine) ning raamatu lõpuks võib ta International Woman of Mystery tunnistuse auga vastu võtta. Aga kui palju sai Sara uusi vaenlasi sellel teekonnal juurde? Vaenlasi, kes soovivad teda surnuna näha ning ei kahtle päästikule vajutades sekunditki. Sara teekond alles algab.\nMuidugi on Kuuskmäe romaan täis naiivsusi, liigset sirgjoonelisust ja lihtsakoelisust (eriti tuleb see esile näiteks võitlusstseenide kirjeldustes). Samas usun, et kui ma sügisel annan selle raamatu lugeda mõnele oma põhikooli viimaste klasside õpilasele, siis saan tagasisideks postituse alguses olnud kommentaaridega sarnaseid lauseid. Lugemisest saadav positiivne elamus ongi ju see, mida me otsime nii maailma parimast kui ka mõned kohad tagapool olevast raamatust.\nCarolin Kuuskmäe, Ekraani taga, Varrak, 2019, lk 320\nPostitaja: Oskar Helde kell 09:38 Kommentaare ei ole:\nSildid: Carolin Kuuskmäe, noorsookirjandus, nüüdiskirjandus, põnevusromaan, romaan\nRaamatukaanel sõnad HELME ja HAAKRIST. Ei teagi, kas julgen selline raamat näpus mööda linna ringi käia? Tuttavad arvavad esmapilgul, et ma olen sõgedaks läinud. Ega nad pruugi teada, et tegemist on ulmeromaaniga, mis jutustab meile loo maailmast, mille eksisteerimise tõenäosus romaani põhjal olla olnud 1/50. Maailm, kus saksa keel on lingua franca, Euroopa südameks Germania (Berliini uus nimi) ning Ku Klux Klani tagakiusatud liikmed tekitavad sinus siirast kaastunnet.\nPeeter Helme loodud maailm on täis väiksemaid ja suuremaid führer'eid, kes jagelevad soojemate kohtade pärast võimukoridorides. Parteisiseste võimuvõitluste ning KKK ekstreemsete vabaduspüüdluste keskele satub Fregattenkapitän von Angerapp, kes üritab talle ainuvõimalikuna tunduvat maailmakorda säilitada.\nHelme loodud punamust maailm on väga suure potentsiaaliga. Autor tunneb ilmselgelt saksa kultuuriruumi, ajalugu ja mentaliteeti tõesti põhjalikult. Kuid esimene romaan (raamatu lõpus lubatakse ka kindlas kõneviisis järge) suurimaks probleemiks ongi lugemist lõpetades valdama jäänud tunne, et tegemist oli pelgalt sissejuhatusega. Meile tutvustati mängulauda, reegleid ja nuppe. Tehti proovivooru abil selgeks ka mängu flow. Loodetavasti algab tegelik, kõrgete panustega, mäng juba järgmises osas. Raamatu lõpuks olid mul ju kõigi nende RuSHAde ning RSHAde tähendused lõpuks meelde jäänud. Patt oleks nüüd lasta sellel niisama raisku minna!\nPeeter Helme, Haakrist ja ajarelv, Kirjastus Postimees, 2019, lk 200\nTanel Perni arvustus Sirbis\nJoel Jansi arvustus Eesti Päevalehes\nAhto Mulla intervjuu autoriga ajalehes KesKus\nAndrei Hvostovi arvustus Eesti Ekspressis\nSildid: alternatiivajalugu, nüüdiskirjandus, Peeter Helme, põnevusromaan, romaan, teadusulme, ulme\nJoel Jans & Maniakkide Tänav - Kosmose pikk vari (...\nAllan Aan & Tiit Karuks - Jooksja. Enn Selliku lug...