Prohlídka v Plzni - Články - Pivní Obzor\nProhlídka v Plzni\n10. 10. 2008 00:14 autor: tomas\nČtenářů: 9421 | Fotogalerie\nJe to v čechách trochu paradox, ale když už se v čechách mladší ročník rozhodne uzřít na vlastní oči tradiční zrání piva ve dřevě a poznat jedno zaniklé řemeslo, které jinak nemůže pamatovat, musí zamířit ne do nějakého malého pivovaru, ale do toho největšího. Zrání piva v dřevěných spilkách a sudech či poslední fungující čeští pivní bednáři jsou k vidění už jen v plzeňském Prazdroji.\nJednou z příležitostí, kdy je možné si nejen přečíst podnikový časopis Za Branou, ale za samotnou krásnou historickou bránu se i vydat, je každoroční Pilsner Fest, konající se tradičně první týden v říjnu v době, kdy se v Plzni slaví výročí první várky uvařeného Pilsu, sládkem Josefem Grollem s bavorského Vilshofenu.\nSpeciální prohlídka pivovaru až na exkurzi v bednářské dílně, kam se každodenní prohlídky nevodí, mnoho dalšího nenabídla a tak když už na prohlídku do Prazdroje, tak raději mimo festival kterýkoliv den v určené hodiny, kdy prohlídka vede kromě starých sklepů přes novou i starou varnu, CK tanky a stáčírny.\nParta sedmi posledních plzeňských bednářů má na starosti údržbu dřevěných sudů, výrobu nových a i výrobu různých malých dekorativních soudků. Těžká a v podstatě už zmizelá profese, která byla součástí každého pivovaru, není rozhodně jen obyčejnou truhlařinou. Zajímavé je, že na moravě fungující bednáři vyrábějící sudy na víno prý nedokáží vyrobit sud pivní, ale ti plzenští sud vinný ano. Výroba pivního sudu je totiž mnohem náročnější, ať už nutností použít tvrdé dubové dřevo (sudy na víno se mohou vyrábět i z měkčích dřev), tak hlavně nutností sudy vysmolovat. U piva českého typu není narozdíl od vína žádoucí styk tekutiny se dřevem. Kutálet a manipulovat s takovým 40 hektolitrovým a cca 500 kilo těžkým sudem, aby se horká smola dobře rozprostřela uvnitř celého sudu, není rozhodně snadná a bezpečná záležitost.\nVýroba velkého 40hl. sudu trvá i měsíc, sud má sice životnost i 100 let, ale přijde bratru až na 1 milion korun, takže nějaký hromadný návrat dubových sudů do sklepů pivovarů už dnes opravdu nehrozí.\nPři přesunu autobusem se zatemnělými skly z bednárny do sklepů jsme se od mladého průvodce dozvěděli něco z historie a o úspěších Prazdroje (informace o výrobě Prazdroje v Polsku či Rusku byla pro něho úplně novou informací). O sousedním pivovaru Gambrinus se průvodce překvapivě nevyjadřoval zrovna pozitivně a ani turisté se do samostatně fungujícího pivovaru nevodí (to se má ale prý brzy změnit a po nutných opravách, budou mít turisté z různých končin světa příležitost vidět na vlastní oči i rychlo výrobu nejprodávanějšího českého piva).\nTabulky se zákazem focení v areálu mimo stanovená místa, tak jako u kasáren socialistických obránců míru, mají asi nejspíš za úkol ochránit podnik před vyzrazením tajemství výroby někam do číny a vzniku nějakých padělků. Jinak si tento nesmysl nedokáži vysvětlit. Za lidových 100,-Kč si je možné zakoupit povolení k focení (platí i v pivovarském muzeu) a tak jde třeba u zájezdů všechnosifotících japonců o zajímavý byznys na přilepšenou.\nI když jsem spíše zastáncem tradic, tak chápu že udržovat v provozu neuvěřitelné množství dřevěných sudů (v 9 kilometrů dlouhém pískovcovém sklepním labyrintu) by už v dnešní době nebylo možné ufinancovat a technicky zvládat. Tak rozsáhlé sklepní hospodářství ve dřevě, které bylo až do začátku 90.let v podobně velkém pivovaru celosvětovým unikátem, dokázalo přežít snad jen díky socialistickému přerozdělování, kdy se náklady na provoz moc nehlídali a hlavně peníze na investice šli do exportního podniku přednostně na úkor neúdržby a chátrání naprosté většiny dalších pivovarů. Škoda tradiční výroby, ale přechod na modernu byl s rostoucí výrobou a expanzí neodvratným krokem a tak desítky sklepmistrů, spilečných a bednářů vystřídala malá skupinka lidí obsluhující počítačem baterie vysokých CK tanků. Zanikla jedna výlučnost, ale je spravedlivé uznat, že v případě Prazdroje nezašli místní pivovarníci v úsporách za pomyslnou hranici jako v případě sousedního Gambrinusu.\nPrazdroj se vaří na stupňovitost (s 1 druhem piva odpadá jinde samozřejmé HGB ředění), na 3 rmuty (jako snad jediný v Čechách), z podzemní měkké vody (Gambrinus se donedávna vařil nebo ještě i vaří z upravené vody říční a městské), vlastního sladu a žateckého chmele. Kvašení probíhá v CK tancích, ale dvoufázově (jako třeba v Budvaru), kdy v jedněch CK tancích nahrazujících spilku probíhá hlavní kvašení a na dozrávání se používají tanky jiné (opět rozdíl oproti Gambrinusu, kde se vše zvládne v jedné nádobě a navíc ve zkrácené době).\nVýsledkem je výborné nefiltrované pivo, které je možné ochutnat například ve velmi pěkné restauraci Na Parkánu u plzeňského pivovarského muzea, nebo nefiltrované pivo dodávané do hospodských tankoven. Filtrací a následnou pasterizací chuťově ztratí každé pivo a ani exkluzivně se tvářící Prazdroj není vyjímkou. Prazdroj byl po celá desetiletí vždy dražším a exkluzivnějším pivem, které nemusí a ani nechce být všude. Bohužel až příliš expanzivní obchodní politika posledních let i současného vedení, navyšování objemů výroby, snaha být za každou cenu s pivem všude i v různých provozovnách, kde si o ideálních podmínkách čepování a skladování piva mohou nechat jen zdát, exkluzivní pivo rozhodně nedělá a exkluzivní je snad už jen vysoká cena. Licenční výroba v Polsku a Rusku, která Prazdroj (tak neodmyslitelně spjatý s místem svého vzniku) zařadila po bok globálních piv typu Heineken nebo Carlsberg u kterých je známá země původu, ale konkrétní místo vaření nezná prakticky nikdo, byla zároveň krokem, kterým plzenští sami popřeli exkluzivitu svého piva. Nějaké opravdu značkové oblečení prodávané i v té poslední asijské prodejně či second handu by asi nikomu exkluzivní nepřišlo a vyšší cenu by nikdo rozhodně neakceptoval. Prazdroj je v čechách ale vyjímkou, češi jsou věrni legendám a tak si mohou plzeňští za svůj dobrý, ale vcelku běžný standardní produkt účtovat více než třeba v Německu, kde je Prazdroj jen jedním z mnoha.\nVe sklepech se udržuje poslední zbytek kvasných kádí a sudů, kde probíhá tradiční zrání jako ukázka pro turisty (zájezd střídá zájezd, do pivovaru přijíždí přes 180000 turistů ročně a Prazdroj, který má podle všeho ve světě velmi dobrou pověst tak začíná v návštěvnosti pomalu dýchat na záda Karlštejnu) a pro chuťové srovnání s moderní výrobou (někde jsem zaregistroval i neoficiální informaci od jednoho bývalého plzeňského pivovarníka o tom, že je do dřevěných sudů stáčeno pivo z CK tanků a tradiční výroba je prezentovaná jen na oko pro turisty). Nějaký náznak pivní deky v kvasné kádi na spilce ale byl, takže se tradičnímu zrání ve dřevě dá i věřit a zmíněný zdroj byl možná zaujatý. Ochutnávkou dvou deci piva ze sudu a krátkým poslechem mladých zkouřených bubínkářů celá prohlídka skončila.\nHlavní program Pilsner festu se odehrával hlavně na náměstí a osobně jsem se ho už nezúčastnil. Areál pivovaru toho v brzkém odpoledni mnoho nenabízel, nepočítám - li tedy dvě výčepní místa s pivem za 30,-Kč do obligátního kelímku. Dvořákem, Smetanou a dalšími umělci propagovaná pivní kultura v TV reklamě, tak zůstává v reálu někde ukrytá a ani největší a bohatý pivovar bohužel necítí potřebu při své vlajkové akci čepovat svoje pivo důstojně do skla. V takovém bavorsku, kde pivní kultura není jen prázdným pojmem, by pivovar čepující pivo na nějaké větší akci do kelímků, tamní pivaři poslali do patřičných míst. Při všeobecné lásce českých pivovarů i pivařů k plastům už ani nepřekvapí krize českých sklářů.\nV obrovské restauraci na Spilce by se nějaké to místo k sezení našlo, ale lepší volbou byla zmíněná útulnější restaurace Na Parkánu (tentokrát s trochu arogantní obsluhou) u pivovarského muzea, ve kterém navíc probíhá do 30.10 zajímavá výstavka o zaniklých plzeňských hospodách a restauracích a kde je třeba zajímavé vidět jak neslaně nemastně vypadal Parkán na konci 80.let, dlouho před přestavbou do dnešní hezké nostalgické podoby. Větší skupiny návštěvníků muzea provede třeba starší paní, která by skupince, ke které jsem se náhodně připletl, dokázala o pivu a Plzni povídat poutavě a zajímavě dlouhé hodiny.\n#1 - před branou\n#2 - slavná brána\n#3 - za branou\n#4 - kde jsou návštěvníci?\n#5 - portfólio firmy\n#6 - tradice už jen v návštěvnickém centru\n#7 - varna pivovaru Gambrinus přístupná zatím jen na fotkách\n#8 - pivovarská vodárna\n#9 - panoráma\n#10 - stará varna\n#11 - starý výstav piva\n#12 - bednářská dílna\n#13 - mistři bednáři\n#14 - u sklepního výtahu\n#15 - plán sklepního labyrintu\n#16 - stará spilka\n#17 - stará spilka\n#18 - stará spilka\n#19 - starý ležácký sklep\n#20 - ochutnávka\n#21 - ležácký sklep\n#22 - pivovarský autobus\n#23 - starý výstav piva\n#24 - pivní veterán\n#25 - pivovarský dvůr\n#26 - restaurace na Spilce\n#27 - dvorek na Parkáně\n#28 - zaniklá hospoda na Rychtářce\n#29 - ohříváčky na pivo\n#30 - pamětní soudky\n#31 - výčepní na Parkáně\n#32 - na Parkáně\n#33 - na Parkáně\n#34 - Pilsner fest na náměstí\n#35 - útulno je na Parkáně


Kariérní příběhy - Lindström\nHome / Kariéra / Kariérní příběhy\nV Lindström můžete působit na různých pracovních pozicích\nPřečtěte si pár osobních příběhů, co zaměstnanci Lindströmu říkají o své práci a svých povinnostech.\nKdy jste v Lindström začala?\nV květnu 2011, na pozici Key Account Manager ve finském týmu Key Accounts Team. Na začátku roku 2012 jsem postoupila do globálního týmu a nastoupila na pozici Global Key Account Manager. V únoru 2015 jsem začala na pozici Team Leader v útvaru Global Corporates Unit.\nVšestrannost a práce se zákazníky znamená pro mě nejvíc. Líbí se mi, že mám svobodu rozvíjet svoji spolupráci s klienty. Je skvělé, že vidím vlastní práci ve výsledcích rozvojových projektů!\nJak se hodnota Lindström „radost z učení“ projevuje ve vašem každodenním životě?\nKaždý den se naučím něco nového. Mé pracovní dny nejsou totožné. Lindström je skvělý v kombinování zkušenosti a nové vize prostřednictvím různých druhů modelů spolupráce. Je to perfektní kombinace pro rozvoj provozu!\nCo byste řekla o Lindström lidem, kteří neznají naši společnost?\nLindström je společnost, kterou stojí za to poznat. Máme výborné hodnoty, které jsou také užitečné v každodenním životě.\nJaký typ člověka by byl podle vás ideální pro Lindström?\nPokud jste produktivní, pozitivní a připraven se rozvíjet, dovede vás to daleko.\nArea Sales Manager, Indie\nProč jste se ucházel o místo v Lindström?\nPracovala jsem v Lindströmu od začátku, když firma založila pobočku v Bombaji v roce 2010. Chtěla jsem se podílet na zavádění servisu pracovních oděvů, což je v Indii něco zcela jedinečného.\nJak byste popsal Lindström jako zaměstnavatele?\nV Lindströmu jsem vždycky měla svobodu dělat věci svým způsobem. Zde se o zaměstnance pečuje.\nCo je nejvíce inspirující na práci v prodeji, tedy podle vašeho názoru?\nInspiruje mě možnost setkávat se s lidmi v různých pozicích z různých oborů. Při prodeji se také hodně naučíte. Pracovala jsem s různými zákazníky, kteří působí například ve farmaceutickém, potravinářském a automobilovém průmyslu.\nJak vidíte svůj vlastní profesní rozvoj v Lindström?\nJednou bych se chtěla dostat do vedoucí pozice. Za účelem dosažení tohoto cíle jsem také pracovala v Lindströmu v jiných pozicích, jako je například vedení zákaznického účtu a IT. Také jsem přešla do Bangalore, což je pro mě nová vzdělávací zkušenost. Expandujeme rychle v Indii i jinde. Bylo by skvělé pracovat jednou pro Lindström v jiné zemi.\nKdy jste v Lindström začal a co tomu předcházelo?\nNastoupil jsem v listopadu 2005. Byl jsem v Rumunsku prvním zaměstnancem Lindströmu. Předtím jsem pracoval v prodeji v mezinárodních společnostech, například v Pepsi a Colgate Palmolive.\nCo vás do Lindström přilákalo?\nTo, co mě zaujalo v Lindströmu, byl podnikatelský nápad a skutečnost, že servis pracovních oděvů není v Rumunsku tak rozvinutý, jako v zemích západní Evropy.\nPopište svůj obvyklý pracovní den, pokud to lze charakterizovat?\nKaždý den je jiný. Problémy související s podnikáním stále přicházejí a je třeba je vyřešit rychle. Analýza zpráv je také součástí mé práce, a líbí se mi to. Setkání na Skypu s kolegy a nadřízenými jsou také často součástí mé každodenní práce. Také navštěvuji servisní střediska Lindströmu, za která odpovídám.\nLíbí se mi, že mohu pracovat s lidmi, budovat týmy a přinášet výsledky. Práce se zahraničními kolegy je zajímavá zejména proto, že otevírá nové příležitosti učit se nové věci a pochopit, jak každodenní operace probíhají v různých kulturách.\nPokud je člověk nadšený, zodpovědný a má nadání pro zákaznický servis, bude vynikající právě pro Lindström.


Kouřil: Hlučín je pro mě silnější než Prostějov a Frýdek - Frýdecko-místecký a třinecký deník\nKouřil: Hlučín je pro mě silnější než Prostějov a Frýdek\nTřinec – Na demolici Rosic už ve fotbalovém Třinci nikdo nemyslí. Pozornost všech se upíná ke středečnímu derby se silným Hlučínem, které začíná tradičně v 10.15 hod.\nIlustrační foto. | Foto: Miroslav Čech\nPodzimní třetiligový duel skončil smírem, Třinec si z Hlučína odvezl remízu 1:1. Stejným výsledek přeneslo rovněž pohárové střetnutí, v němž celek kouče Kouřila vybojoval postup v penaltovém rozstřelu.\nV létě Hlučín v Třinci vyhrál 1:0, v zimě dokonce 2:0. Přestože šlo pouze o přípravná utkání, výsledky naznačily, že vedoucí celek MSFL rozhodně nečeká snadné pořízení. „Hlučín je pro mě silnější tým než Prostějov a Frýdek-Místek," prohlásil trenér Třince Miroslav Kouřil a pokračoval: „Čeká nás jeden z nejtěžších zápasů sezony proti nesmírně silnému a kompaktnímu soupeři."\nA také běhavému – slušelo by se dodat, protože právě výtečná fyzická připravenost je silnou stránkou výběru trenéra Hajného. Zdá se, že ve zdánlivé výhodě je Třinec. Na obnovení sil měl přesně čtyřiadvacet hodin navíc a jeho jednostranný sobotní duel s Rosicemi stál hráče mnohem méně sil než jejich hlučínské protějšky v nedělním souboji s béčkem Baníku (2:2). „Proti Rosicím jsme samozřejmě chtěli dávat góly, ale podvědomě jsme se šetřili na Hlučín, aby se nikomu z nás nic nestalo," přiznal třinecký záložník Martin Motyčka.\nKondice, fotbalovost, Hlučín, Prostějov, Frýdek-Místek. Pokud chce Třinec zpátky do druhé ligy, žádné alibi si hledat nemůže. Musí se ohlížet sám na sebe, ne na své rivaly. A toho nejbližšího, z Hlučína, musí prostě pokořit. „Jdeme tvrdě za svým cílem, uděláme pro to maximum. Chceme jít zpět nahoru, musíme to urvat za každou cenu," burcoval svůj tým třinecký kapitán Pavel Malíř a dodal: „Hlučín je silný, má kvalitní fotbalisty. Bude to jiný oříšek než Rosice. Přesto hrajeme doma, chceme jít za vítězstvím. Se soupeřem se utkáváme často, máme mu rozhodně co vracet. Uvidíme, s jakou taktikou přijde trenér." (rom)\nTřinec ztratil s lídrem náskok dvou gólů, v nájezdech ale Spartu srazil Růžička\nPokud se předpokládá, že by Třinec a Sparta měli být největšími favority na účast ve finále play…\nHokejisté Frýdku-Místku dali bůra Benátkám, Suchánek má nulu\nSobotní duel Chance ligy hokejistům Frýdku-Místku vyšel. Doma rozmetali Benátky nad Jizerou.\nReparát vyšel a přinesl body Třinci. Oceláři uťali série díky jedné třetině\nVe čtvrtek se rozešli bez toho, aniž by bylo hozeno jediné buly, o 24 hodin už žádná díra v ledu…\nLetošní ročník Beskydské laťky se neuskuteční. Bude to poprvé od roku 2003, co tento tradiční…\nTřetí posilu ve dvou dnech oznámil fotbalový Baník Ostrava. Po krajních obráncích Sannehovi a…\nJan Nezmar: Práce v Polsku? Rád poznávám nové věci\nFotbalisté Třince remizovali v Karviné, ligistovi skórovat nedovolili\nPřáním každého otce je, aby se jeho syn dostal co nejvýš, říká Vladimír Coufal\nPeugeot 207 první majitel, servisní knížka, nehavarované Peugeot 207 první majitel, servisní knížka, nehavarované Peugeot 307 Peugeot 207 koupeno v CZ, nehavarované Peugeot 508 Peugeot 208 Peugeot 308 Peugeot 308


Turistické známky - No. 1779 - Vojtěchovská rozhledna u Hlinska\nVojtěchovská rozhledna je postavena v nadmořské výšce 589 m u obce Vojtěchov nedaleko Hlinska. Rozhledna má kovovou konstrukci, do výše 5 m kamennou podezdívku a je doplněna dřevem.\nNavštívil jsem Vojtěchovská rozhledna u Hlinska\nOtevřeno od dubna do října o víkendech a o prázdninách denně. Známek mají dostatek. Pěkný výhled.\nMimo prázdniny v dubnu, květnu, červnu, září a říjnu otevřeno pouze v so, ne a svátcích.\nsobota, neděle, svátek (mimo Velikonoční pondělí)\n9.00 - 17.00 hod\ndenně 9.00 - 17.00 hod\nPříjemná menší rozhledna s dobrým výhledem. TZ bez problému uvnitř v pokladně.\nzakoupena na rozhledně za 30,- Kč. Pokladna je schovaná v rozhledně, aby Vás v chladnějších dnech neodradily zavřené dveře :-) Vstupné stále 20,- Kč.\nDuben, květen, červen - soboty, neděle, svátky 9 - 17 hod.\nČervenec, srpen - denně - 9 - 19 hod.\nV případě zájmu o prohlídku mimo otvíračku - od 5 osob - po domluvě dne dopředu na tel. 721609957.\nZáří, říjen - soboty, neděle 9 - 17 hod.\nKonečné dřevo a kámen\nNení velká ale je krásná oproti fádní kovové konstrukci..\nTZ koupena na rozhledně ve čtvrtek 17.4.2014. Běžně mají otevřeno v dubnu jen o víkendu,ale na www stránkách je uvedeno tel.číslo, kam je možné zavolat a domluvit se. Moc milá paní nám tedy přišla otevřít, říkala, že ten den je tam už potřetí !! Pěkná stavba, i když malá ale výhled je hezký.\nMoc pěkná stavba s dobrým rozhledem, i když jen 59 schodů... Dalekohled také skvělý. Turistických známek dostatek, vstupné 20,- Kč.\n07.07.2012 - TZ na rozhledně v sobotu odpoledne. Pěkná menší rozhledna s příjemným pánem v pokladně.\nTen dalekohled je super.... :-) měli by ho instalovat na všech rozhlednách :-) Skkvělá věc pro toho kdo si nevozí vlastní .... Jinak paní v pokladně ochotná milá usměvavá. Návštěvu vřele doporučujeme :-)\nVřele tuto novou rozhlednu doporučejeme. Nejen hezká stavba ale i nádherný výhled. Ten ještě umocní velký dalekohled který je namontovám na horní vyhlídce. 20Kč za 6 min nebo 10 Kč za 3 min. A mají tam opravdu velký výběr upomínkových předmětů. Návštěva stojí za to. Pozor jen do konce října, přes zimu je zavřeno.\nMy měli na první pokus štěstí, počasí dnes bylo opravdu úžasné a výhled nádherný a nebojte známek a další upomínkových předmětů mají dostatek, už jsme známým o této rozhledně říkali a teď můžeme ukázat i novou známečku\nTak rozhledna na třetí pokus konečně zdolána :-). Paní byla přítomna, přítomno bylo i nádherné počasí a to se pak výhledy jenom kochalo. Jinak se známečkama, na stojánku byla poslední, kterou jsem okamžitě zabavil. Čili, jak je to nyní se zásobou no. 1779, těžko říct.\nZdravím, tak rozhlednu jsme při včerejší služební cestě náhodou a náhle spatřili ze silnice z auta, pokyn zněl jasně, okamžitě provést přestávku. Bohužel i přesto, že mělo být otevříno do pěti, my už našli rozhlednu zamčenou (bylo tak cca kolem čtvrt na pět). V každém případě je to ale velmi povedená stavba, pokud bude hezké počasí, výhled z Vysočiny na Jeseníky, Kralický Sněžník, Suchý Vrch, Orlické a snad i na Krkonoše nebude mít chybu! Z důvodu nepřistupnosti rozhledny nemůžu podat info, zda je zde k dostání známka, ale viděl jsem nálepku označující známkové místo.


Velká novela daňového řádu opět aktuální | GT News\nPoslanecká sněmovna opětovně projednala velkou novelu daňového řádu, jejíž původní návrh pouze o několik málo poslaneckých hlasů neprošel v dubnovém hlasování. Jedná s o upravenou podobu původního vládního návrhu. Co tato změna daňového řádu přináší? Zavádí zálohové vrácení daňového odpočtu, obsahuje zásadní revizi systému sankcí, stanoví právní podklad pro podporu elektronizace správy daní a mění kontrolní postupy. Předmětem tohoto článku je seznámení s nejzajímavějšími změnami, které tato novela daňového řádu z našeho pohledu přináší.\nJednoznačně pozitivní změnou je zavedení institutu zálohy na daňový odpočet. Dosud mohl správce daně zadržovat celý nadměrný odpočet, přestože předmětem prověřování byla pouze minimální část odpočtu. Tento postup však odmítl Ústavní soud ve svém nálezu ze dne 22. 2. 2019 sp. zn. II. ÚS 819/18. Novela tedy reaguje na zmiňovaný nález Ústavního soudu a nově záloha na daňový odpočet umožní, aby byla daňovému subjektu vrácena část nadměrného odpočtu na DPH, kterou správce daně nehodlá prověřovat v rámci postupu k odstranění pochybností nebo daňové kontroly. Vrácení odpočtu bude provedeno ještě před stanovením daně formou zálohy. Nárok na zálohu však nevznikne, pokud její výše nedosáhne částky 50 000 Kč.\nPokud správce daně shledá naplnění důvodů pro vznik nároku na zálohu na daňový odpočet, bez zbytečného odkladu ji předepíše do evidence daní a vyrozumí o tom daňový subjekt. Správce daně provede obligatorní test vratitelnosti zohledňující existenci případných nedoplatků. Vzniklý vratitelný přeplatek vrátí správce daně bez žádosti ve lhůtě 15 dnů ode dne předepsání této zálohy do evidence daní.\nZálohu pak správce daně vypořádá v rámci rozhodnutí o stanovení daně. Pokud se ukáže, že vyplacená záloha byla vyšší, než je celkový zákonný nárok, daňový subjekt bude povinen vrátit rozdíl ve lhůtě 15 dnů ode dne právní moci (dodatečného) platebního výměru a uhradit úrok z prodlení.\nSNÍŽENÍ VÝŠE ÚROKŮ\nNově dojde ke sjednocení s občanským právem výše\n(i) úroku z prodlení (hrazeného daňovým subjektem),\n(ii) úroku z vratitelného přeplatku (hrazeného správcem daně) a\n(iii) úroku z nesprávně stanovené daně (hrazeného správcem daně)\nna výši repo sazby stanovené ČNB zvýšenou o 8 % p. a. (viz nařízení vlády č. 351/2013 Sb., ve znění pozdějších předpisů). Výše úroku z nesprávně stanovené daně po dobu, kdy je vedeno exekuční řízení, činí dvojnásobek.\nPolovině úroku z prodlení bude odpovídat výše:\n(i) úroku z posečkané částky (hrazeného daňovým subjektem) a\n(ii) úroku z daňového odpočtu (hrazeného správcem daně).\nPodle přechodných ustanovení se stávající výše úroků uplatní do dne předcházejícího dni nabytí účinnosti novely, ode dne nabytí účinnosti novely se uplatní úroky v nové výši.\nZMĚNA TOLERANČNÍ DOBY PRO PLACENÍ DANÍ\nNovelou dochází k úpravě tolerance při prodlení s placením daně, po které úrok z prodlení nevzniká, z nyní platných 4 pracovních dnů na 3 (kalendářní) dny. Na 1 000 Kč je zvýšen limit pro předepsání úroků u jednoho druhu daně u jednoho správce daně za jedno zdaňovací období nebo za jeden kalendářní rok u jednorázových daní.\nZavádí se právní úprava prominutí pokuty za opožděné tvrzení daně. Daňový subjekt bude mít možnost požádat o prominutí pokuty za pozdě podané daňové přiznání, pokud toto přiznání podal. Správce daně bude moci zcela, nebo zčásti pokutu prominout, pokud k prodlení s podáním přiznání došlo z důvodu, který lze s přihlédnutím k okolnostem daného případu ospravedlnit. Podle důvodové zprávy by mělo jít o výjimečný případ, který je z lidského hlediska omluvitelný a z hlediska materiálního představuje prohřešek spíše formalistický, může jít i o situaci, kdy v důsledku opakující se chyby daňového subjektu došlo ke kumulativnímu vzniku pokut ve více případech, které jsou ve vzájemné věcné a časové souvislosti, přičemž celková výše těchto pokut by byla nepřiměřená společenské škodlivosti daného jednání. Jak dále uvádí důvodová zpráva možnost docílit prominutí pokuty za opožděné tvrzení daně by však neměla svědčit daňovým subjektům, které se do prodlení dostaly v důsledku vlastní liknavosti, nezodpovědnosti či dokonce úmyslného jednání.\nNovela daňového řádu si dále vzala za cíl podpořit zjednodušení a digitalizaci správy daní a přesunout komunikaci se správcem daně do on-line prostředí. Za tímto účelem rozšiřuje funkcionalitu existující daňové informační schránky. Daňové informační schránky budou nově například umožňovat učinit (předvyplněná) elektronická podání s využitím vybraných údajů, které správce daně o daňovém subjektu zpracovává.\nDále například dochází ke snížení pokuty na 1000 Kč za nedodržení povinné elektronické formy podání, přičemž tato pokuta vzniká až poté, co nebyla vada podání odstraněna na výzvu správce daně.\nElektronická komunikace se správcem daně je podpořena rovněž tím, že dojde automaticky k prodloužení lhůty pro podání daňového přiznání na 4 měsíce po uplynutí zdaňovacího období, pokud nebude daňové přiznání podáno nejpozději do 3 měsíců po uplynutí zdaňovacího období a následně bude toto podáno elektronicky.\nPro prodloužení lhůty pro podání daňového přiznání na 6 měsíců po uplynutí zdaňovacího období nebude nově třeba uplatňovat plnou moc udělenou poradci u správce daně před uplynutím 3měsíční lhůty po uplynutí zdaňovacího období. Nově k prodloužení této lhůty postačí, pokud přiznání nebude v této 3měsíční lhůtě podáno a následně přiznání podá poradce.\nZMĚNA V KONTROLNÍCH POSTUPECH\nNovela daňového řádu sleduje novou koncepci daňové kontroly, kdy nově nebude vyžadována fyzická přítomnost daňového subjektu (nebo jeho zástupce) při zahájení a ukončení daňové kontroly. Nově se stanoví, že daňová kontrola je zahájena doručením oznámení o zahájení daňové kontroly, ve kterém je vymezen předmět a rozsah daňové kontroly. K doručení oznámení může dojít přímo při protokolovaném jednání, ale též korespondenčně. Důvodová zpráva slibuje, že navržené řešení nepovede ke zhoršení stávající situace daňového subjektu, ale umožní správci daně volbu takového postupu, který bude hospodárnější a přiměřenější pro obě zúčastněné strany.\nNově také dojde k zákonnému ukotvení dosud pouze judikované situace, kdy nevydání výzvy k podání daňového tvrzení před zahájením daňové kontroly, ač důvod pro její vydání byl naplněn, sice neznamená zpochybnění účinků zahájení daňové kontroly, nicméně daňovému subjektu nevznikne povinnost uhradit penále z částky daně stanovené na základě takto zahájené daňové kontroly.\nK ukončení daňové kontroly dojde doručením oznámení o ukončení daňové kontroly, k němuž bude přiložena zpráva o daňové kontrole podepsaná úřední osobou, tj. upouští se od institutu projednání zprávy o daňové kontrole.\nNovela také ruší 30denní lhůtu, v níž má být zahájen postup k odstranění pochybností v situaci, kdy z podaného daňového přiznání vyplývá, že daňovému subjektu má vzniknout daňový odpočet.\nV návrhu se počítá s nabytím účinnosti ode dne 1. 1. 2021. Předmětná novela daňového řádu byla dne 27. 5. 2020 schválena Poslaneckou sněmovnou, další část legislativního procesu ji však ještě čeká.


OTAKAR BATLIČKA, OK1CB \nOTAKAR BATLIČKA, OK1CB (1895-1942)\nDr. ing. Josef Daneš, OK1YG (doplnil OK1TEH)\n(Z materiálu ke knize Jiskry, lampy, rakety)\nJeden z posledních snímků Otakara Batličky, OK1CB\nOtakar Batlička, OK1CB, u svého zařízení. Snímek je z roku 1932.\nNarodil se 12. března 1895 v Praze na Královských Vinohradech. Dětství prožil v Přemyslově ulici a v romantických zákoutích vyšehradských hradeb, na Císařské louce a kolem Vltavy. Vyšehrad už pamatuje hezkou řádku klukovských part. Ta Batličkova si říkala „Tarantule - slíďák". Obrovský pavouk, jehož kousnuti sice není smrtelné, ale vyvolává několika denní onemocnění s vysokou horečkou. Je škaredý a jde z něho hrůza. Mladistvý Batlička tehdy netušil, že se jednou někde ocitne na strmém srázu, pod ním prudká řeka a ve vzduchu blížící se bouře. Chce se zachytit a vyšplhat nahoru. Ruka mu zajede do mechu - a ze štěrbiny vylézá tarantule. Tělo jako myš, osm chlupatých nohou, každá jako malíček. Za ní druhá a třetí. Vedle se objevují další...\nZ obecné školy šel Batlička do měšťanky a odtud do gymnázia. Byla to rozložitá školní budova na rohu ulic Na Smetance a Španělské, postavená v typickém stylu středních škol z počátku tohoto století. Koncem druhé světově války utrpěla bombardováním. Zde byla v roce 1906 založena a 27. října slavnostně vysvěcena - jak praví kronika - „za panováni Jeho Veličenstva blahé paměti nejmilostivějšího císaře a krále Františka Josefa I., za působeni slovutného pána císařsko-královského zemského inspektora J. Sobičky c. k. vládního rady, velectěného pána pana cÍsařsko-královského okresního inspektora J. Libického" (atd.) obecná škola. Později zde bylo také gymnázium.\n„Bez maturity to nikam nepřivedeš. říkával otec, zaměstnanec pražské plynárny. Míval mnoho práce a na syna, který už ve čtyřech letech ztratil maminku, mu nezbývalo mnoho času. Otakarovým světem bývala především jeho parta. Měl velkou přirozenou inteligenci, jistě by se mohl dobře učit, ale nebavilo ho to a císařsko-královské ovzduší tehdejší školy mu bylo protivně. Dostal se do konfliktu s profesorem přírodopisu a neúnosnou situaci vyřešil svérázným způsobem: utekl z domu. Utekl daleko. Do jižní Ameriky.\nTak začíná životní příběh Otakara Batličky, OK1CB.\nKdyž jsem se vypravil do školy Na Smetance pátrat po nějakých záznamech, přivítali mne:\n„Batlička? To je ten spisovatel?\nNa kartotéčním lístku pražské univerzitní knihovny k Batličkově knize Tábor ztracených čteme o autorovi: „Dělal v půlstovce zemí sto řemesel, v meziválečné době vyučoval boxu, sportovně létal, závodil na motocyklu, byl prvním soukromým vlastníkem vysílačky, za okupace se věnoval ilegální zpravodajské práci a zemřel v koncentračním táboře."\nV předmluvě kterou k jeho knize Tanec na stožáru napsal po Batličkově smrti Bohumil Jírek, se praví\n„Jeho stanice byla dokonalejší než státní rozhlas. V r. 1925 jej v Sámově ulici navštívil perský šach který chtě na vlastní oči spatřit přístroj, jimž bylo dosaženo spojení s Blízkým východem. Hovořil s Piccardovým balónem, Nobilovou výpravou a Papaninci. Zachytil voláni potápějící se japonské lodi a tak dlouho vysílal do éteru její polohu, až přivolal pomoc. Obdržel za to poděkování od japonského velvyslanectví. V r. 1930 zahájil v nuselské odbočce bezplatné kursy radiotelegrafie pro mládež.‘\nViděl jsem ho na fotografii s čibukem v ruce. Ruda Archman, OK1PK a Vilda Klán, ex OK1CK však tvrdí, že byl nekuřák.\nTaké se o něm psalo, že na svých cestách po světě pracoval jako lodní telegrafista a že svou vysílací kabinu v Sámově ulici upravil jako lodní kajutu.\nA jak zemřel Batlička? Na pamětní desce na domě, kde bydlel, stojí psáno, že byl popraven. Hlas revoluce píše, že byl ubit při pokusu o útěk z koncentráku. Podle jedné verze mimo tábor podle jiné uvnitř tábora.\nPřed první světovou válkou to na hranicích ještě nebylo tak přísné. Batlička dorazil do Hamburku a za několik týdnů dostal jeho otec pohlednici z Argentiny (ing Jirát, ex OK1KI, ji vidě). Zúčastnil se výpravy na Matto Grosso, pobyl na Amazonce, mezi Indiány a v Mexiku. První světová válka ho zastihla v Buenos Aires. Jako rakousko-uherský státní příslušník by se býval měl přihlásit na konzulátě, odjet s ostatními Rakušáky a Němci do Evropy a nastoupit do armády Do císařsko-rakousko-uherské armády? Ne! Udělal dobře. Odvážela je loď Prinz Hohenzollern. Jakmile vyjela z neutrálních vod na širé moře, Angličané ji potopili.\nDům, v jehož druhém patře bydlel OK1CB\nBatlička se dal najmout na norskou loď. Dodatečně zjistil, že to byla vlastně loď německá, která plula pod norskou vlajkou a vezla do Německa měď a ledek. Snažila se prorazit anglickou námořní blokádou, ale ještě než připlula k norským břehům, dohnal ji britský křižník Vivid a poslal ji ke dnu. Batlička se zachránil a byl internován v zajateckém táboře na Isle of Man. Nějak se odtud vymanil a byl odveden. Říká se, že k Royal Air Force, ale nevím jestli je to pravda. V jeho osobních spisech je zaznamenáno, že za I. světové války sloužil v anglické armádě. O letectvu žádná zmínka není.\nPoznal Afriku i Dálný východ. O rozsahu jeho cest a o prostředí, v němž se pohyboval, si můžeme udělat jakousi představu z jeho povídek. Děje se odehrávají v jižní, střední i severní Americe, v Indii, v Africe, na moři mezi Amerikou a Evropou i na mořích jižní polokoule. v Austrálii, v pralesích, na pouštích. ve velkoměstech, na lodích i v letadlech a dramatické příběhy s ještěry, nebezpečnými zvířaty i lidmi mají původ ve vzpomínkách na osobní zážitky.\nPo první světové válce se vrací na čas do Prahy. Znovu se vydává do světa, tentokrát do USA. O tom co tam viděl a zažil, však nikdy nikomu neřekne ani půl slova. Po návratu pracuje u nějaké anglické firmy, u YMCA jako tlumočník a u Hamburg - America Lines. Jednou se podívá z okna a u náborové kanceláře Červeného kříže v Neklanově ulici vidí sympatickou dívčí tvář. Nemůže se odtrhnout.\n„S tou se ožením!!\nPopadne malorážku. namíří a střelí.\nJmenovala se Marta Špačková a byla z Plzně. Vzpomínky lidí, kterým o seznámení s Otakarem Batličkou vyprávěla, se drobátko rozcházejí. Podle jedněch ji prostřelil podpatek, podle druhých klobouk. To však není podstatné. Důležité je, že krátce na to, tj. 29. dubna 1920, měli svatbu. Batličkovo toulání skončilo.\nOta byl vynikající střelec. Tomuto svému umění vděčil za svůj návrat z pralesů a džunglí. A vzpomínal na své učitele, kteří mu vpravili do hlavy základní poučku: vystihnout pravý okamžik, kdy se má stisknout spoušť.\nKdyž už bylí s Martou svoji, bavívali se tak, že ji posadil, napíchal ji do drdolu sirky a jednu po druhé odstřelovat. Nebo si hráli na Viléma Tella. Sestřeloval jí s hlavy jablko. Vždycky perfektně.\nPozději se přestěhovali do Sámovy ulice 624 (za protektorátu Hemina 624. nyní Čiklova 7). Je to ulice, která se svažuje, po pravé straně je krátká fronta domů, po levé trojúhelníkový park. Popisné číslo zůstalo zachováno. Batličkovi bydleli ve druhém patře. Vilém Klán, ex OK1CK, si pamatuje, jak z okna Ota prostřeloval noviny známým na lavičce v parku. Sestřelování krabiček pozpátku podle zrcátka a prostřelování minci, vyhozených do vzduchu, to byla lapálie. Také si to rozdal s nejlepším armádním střelcem Brachtlem. Ale, kde byl Brachtl!\nPark před domem OK1CB\nOp OK1CB (Pražský ilustrovaný zpravodaj č. 43/1933).\nRig OK1CB (Pražský ilustrovaný zpravodaj Č. 43/1933)\nBatlička také uměl vázat uzel na všechny možně způsoby a mluvil několika cizími jazyky. V kapse měl doklad o úspěšně vykonané kormidelnické zkoušce a další papíry pro lodní službu. Jestli však budete někde číst, že Batlička sloužil jako lodní radiotelegrafista, tak tornu nevěřte. Z jednoduchého důvodu: tehdy to ještě neuměl. Není také pravda, že by byl prvním amatérem vysílačem. Tím byl Motyčka, ex OK1, ex CSOK1, ex OK1OK a OK1AB.\nK Batličkům chodily různé návštěvy. Ale že u něj byl v roce 1925 perský šach, aby se podíval na první vysílač, který navázal spojení s Blízkým východem - to už je trochu moc.\nBacilem radioamatérství infikoval Batličku jeho spolužák, policejní inspektor B. ErtI OK1WZ. Pozval ho do SKEČ, kdo se Batlička spřátelil se Štětinou, OK1AZ. Mayerem, OK1NA, ing. Budíkem s Archmanem, OK1PK. Dne 15. listopadu 1931 podává žádost o koncesi. Žádá o OK1CB a to bez zkoušky. Odůvodňuje to tím, že pracuje na krátkovlnném signalizačním zařízení pro vojenské civilní letectvo, že vynalezl žárovku se řiditelnou svítivostí a nakonec otevřeně a upřímně dodává, že nemá vysokoškolské vzděláni a že se té zkoušky bojí.\nMinisterstvo pošt a telegrafů nesouhlasí a předvolává Batličku na 3. března 1932 v 10 hod. před zkušební komisi ve složení dr. Kučera, dr. Burda, Ing. Singer a tajemník Špinka. Špinka hraje francouzský text. Batlička udělá (při tempu 50 značek za minutu) 3 chyby, které ještě během zkoušky opraví a neopravené. To stačí. Z teorie také něco ví a je mu tedy dne 3. března 1932 udělena koncese s jednacím číslem 13 620 a přidělena volací značka OK1CB.\nJeho osud je zpečetěn.\n18.11. 1929 si Batlička prohlédl výstavu, kterou pořádal Nuselský radioklub v Zárubově restauraci na Jezerce. (Restaurace je zrušena a v té budově je umístěno studio barevné televize). Viděl tam přijímače tovární i amatérské. Slavnostního zahájení se zúčastnil starosta města Nusle Mayer, hlasatelka rozhlasu paní Tomanová, členové předsednictva Radioamatérského sdružení v Nymburce Svoboda a Pik, zástupci klubu kadeřníků v Nuslích Jelen, Hromádka, Smíšek a další prominenti. 6. ledna 1930 se Batlička vypravil s členy radioklubu na exkurzi do strašnického vysílače.\nRok 1931, kdy se Batlička dal na vysílání, byl osmým rokem existence Československého rozhlasu a druhým rokem koncesí na „amatérské vysílací stanice radioelektrické“. Československá republika byla na začátku druhé dekády svého trvání.\nDnes by se těžko hledala domácnost bez rádia. Tehdy bylo asi 300 000 rozhlasových abonentů a v tomto počtu se každoročně jevily (i přes vzestupnou tendenci) značné sezónní výkyvy. Rozhlasový přijímač Philips Superinduktance 730 stál 5350,- Kč, Philips Superinduktance 720 (bez reproduktoru) 3975,- Kč, dvou- a třílampovky 1000,- až 2500,- Kč, lampy (tehdy ještě ne elektronky) se prodávaly po 130,- až 180,- Kč. Batlička, který v r. 1927 nastoupil u Elektrických podniků hlavního města Prahy jako řidič tramvají a průvodčí, vydělával asi 600,- měsíčně. Došlo na tatínkova slova. Neměl maturitu a mohl tedy být přijat jen jako zřízenec. Pracoval v pankrácké a žižkovské vozovně a v r. 1931 míval službu u výhybek na náměstí Republiky. Znamenitě se uplatňoval jako průvodce cizinců ve vyhlídkovém autokaru Elektrických podniků.\nByla to doba, kdy kulminovalo amatérské stavění rozhlasových přijímačů. Většinou se montovalo podle takzvaných modráků, zapojovacích plánů. Někteří bastlíři ani pořádně nevěděli, co a proč zrovna takhle zapojují, ale když si dali pozor a nic nepopletli, tak to hrálo. Na rozdíl od druhé poloviny dvacátých let byl již k dostáni hojný sortiment součástí, takže nikdo už nemusel vinout nízkofrekvenční transformátory, ani podomácku vyrábět odpory, kondenzátory nebo „lampové spodky“. Na pořadu dne byla přestavba bateriových přijímačů na síťové a neutralizace vf stupňů u přijímačů s přímým zesílením; vznikaly neutrodyny, neutrovoxy, peridyny apod. Objevují se stíněné lampy a koncové pentody. Růst výkonů rozhlasových stanic si vynucuje větší selektivitu. Rodí se superhety.\nVznik amatérského vysílání u nás se datuje od poloviny dvacátých let. Koncem dvacátých let se spontánně rozvíjí, přestože je zakázáno a že se každý amatér vysílač dopouští přečinu podle paragrafu 18 a 19 zák. č. 60/1923 Sb. z. a n. Ministerstvo národní obrany oznamuje dne 3. dubna 1928 dopisem č. j. 4404/dův/ ministerstvu vnitra 19 volacích značek Československých amatérských vysílacích stanic, sledovaných vojenskými odposlechovými stanicemi, tzv. CRS. 2. března 1930 (č. j. 292 taj-lV/2 odd) jich MNO hlásí 61. Nejvíc je nazlobil OK2MAG, který 22. února 1930 navázal spojení s maďarskou policejní stanicí HAP4 v Szegedu.\nI Batlička „černil“. Rok před zkouškou už vysílal pod značkou OK1CB. Měl tříwattového Hartleye a zeppelinku a posílal univerzální QSL- Iístky SKEČ, do kterých se jen dotiskovala volací značka a připisovalo stanoviště. Když dostal koncesi, pořídil si krystalový oscilátor o max. příkonu 15W. 3. listopadu 1932 o tom informoval Ministerstvo pošta telegrafů. Z tehdejších amatérů ještě žijí a jsou činní OK1MC, OK3AL, OK1PK (ti měli koncesi už před Batličkou), OK1PL a OK1AF (získali koncese v témže roce jako Batlička, ale o něco později). Některým dalším průkopníkům, kteří svého času mnoho vykonali, zbyly už jen vzpomínky.\nQSL lístek „unlis"\nJe fakt, že českoslovenští amatéři začali pracovat na krátkých vlnách dříve než pošta. Ta však již 1. prosince 1930 zahájila pravidelný radiotelegrafní styk s USA a to mezi OKI na 13 255 kHz, případně 8910 kHz, OKH na 6270 kHz a WKQ a WQH (během dalších měsíců ještě WES, WKL, WEV). Hned v prvním dnu vyslala naše pošta 50 a přijala 43 telegramů. Rozhlas Praha měl 5,5 kW, Brno 2,8 kW, Ostrava 11,2 kW, Bratislava 13,5 kW a Košice 2,6 kW. Připravovala se stavba liblického vysílače o výkonu 120 kW. Jak může někdo publikovat tvrzení, že amatér má silnější nebo dokonalejší stanici než státní rozhlas?\nUvolnění amatérského vysílání nebylo žádnou jednoduchou administrativní záležitostí. Předcházelo dlouhé a svízelné meziministerské jednání. Ministerstvo pošt a telegrafů se snažilo urovnat amatérskému vysílání cestu. 26. dubna 1928 píše pod č. j. 25142/Xl-1928 ministr pošt Dr. Fr. Jan Nep. Nosek ministerstvu vnitra: „....Stanovisko ministerstva zahraničních věcí, aby alespoň v omezeném měřítku a při nejpřísnějším výběru koncesionářů bylo započato již nyní s pro půjčováním koncesí na pokusné (amatérské) vysílací stanice, sdílí také Ministerstvo pošta telegrafů, které nemá nijakých resortních důvodů, jež by mluvily pro další odpírání těchto koncesí a zamítání všech žádostí za jejich propůjčení. . . MPT hodlá tuto věc předložiti ministerské radě v případě, že by ministerstvo vnitra a ministerstvo národní obrany trvala na zamítavém stanovisku, ohlášeném na meziministerské poradě 5. 3. 1928..".\nMinisterstvo národní obrany požadovalo záruky za technickou a obsahovou úroveň amatérského vysílání, ministerstvo vnitra za kádrový výběr a dodržení hledisek státně-bezpečnostních. Nakonec byly oba resorty, dokonce i ministerstvo vnitra, ochotny souhlasit. Kladly však podmínku, že ministerstvo pošt ze svého rozpočtu zřídí a bude udržovat náležitou kontrolní službu. A když tedy MPT sdělilo zástupcům MNO na poradě 5. května 1930 a ministerstvu vnitra 12. 5. 1930 dopisem č. j. 439/Pp-Xl- 1930, že kontrolní naslouchací služba byla zřízena, mohlo přikročit k udělování koncesí na amatérské vysílací stanice. V citovaném dopise vnitru MPT (za ministra Dr. Pixa) píše: „Stanice nebudou oprávněny vysílat nějaké „programy‘; ale jen stručná sdělení, týkající se pokusů a ladění, a jen takové emise, které nenáleží pod pojem rozhlas.“\nRádiová služba naslouchací byla zřízena v Technickém a zkušebním ústavě v Praze. Do konce r. 1930 bylo plánováno zřízení dalších služeben RSN Brně a v Košicích a do konce r. 1931 v Moravské Ostravě. Měla tři pracovní skupiny: První (poštovní tajemník Vladimír Fišer a poštovní asistent Miloslav Janáček) sledovala amatéry; druhá (poštovní tajemník Ferdinand Burle a jeho zástupce Antonín Dvořák) měla na starosti říšskoněmecký a sovětský rozhlas; třetí skupina (poštovní tajemník Alexandr Klempa a poštovní elév Josef Laclav) sledovala rozhlas maďarský.\nDruhá a třetí skupina RSN měly život poměrně snadný. Československá republika se zrodila z trosek Rakousko-Uherského mocnářství, v němž Slovensko bylo částí Uherska. Po první světové válce se tehdejší Horthyho vláda nechtěla smířit s „odtržením“ Slovenska od Maďarska a všemi prostředky, počínajíc propagandou, přes vyzvědačství, pohraniční incidenty, až k přímým válečným přípravám, se snažila dostat Slovensko zpět. Pro tyto snahy existoval výraz „iredenta“, který patřil k běžnému slovníku tehdejší žurnalistiky. Do těchto snah byl plně zapřažen i maďarský rozhlas. Velitelství 11. pěší divize Košicích upozorňovalo, že se poslouchá výhradně Budapešť, která svými iredentistickými přednáškami přenosem různých iredentistických slavností vyvíjí na Slovensku daleko účinnější a nekontrolovatelnou propagandu, než různí agitátoři nebo iredentistický maďarský tisk. Na stejné téma promluvila na valné hromadě Čs. Radiosvazu v r. 1933 v Olomouci Dr. Nesnídalová; ve stejném smyslu často psal i Československý Radiosvět.\nNěmecký rozhlas, zejména po nástupu Hitlera moci, navysílal dost toho, co se dalo s úspěchem „prodat nahoru“. I sovětský rozhlas, zvláště jeho české relace, se těšil nevraživé pozornosti tehdejších mocipánů.\nFišer s Janáčkem měli tvrdý chleba. Museli se hodně snažit, aby ulovili něco, co by mohlo být zajímavé pro vyšší místa (S tímto problémem se ostatně setkala i další generace odposlechových kontrolních služeb).\nV březnu 1932 si RSN vzala na mušku Batličku. Zaznamenávala jeho odpolední spojení: 4.3. OK3JR (Randýsek), 5.,15. a 19.3. OK1AZ (Štětina), 20.3. OK1PK (Archmann), 21.3. OK1AA (ing. Scháferling), 22.3. OK1PK a OK1SV (ing. Srdínko), 23. 3. OK1AZ. Dále oznámila, že při spojení 14. 3. pozval Štětinu na návštěvu a že 13. 3. přijal ze stanice SP1BT depeši ‚PSE 73 FR MY COUSINE DR SIMON PRAHA VINOHRADY LUZICKA 38“, kteroužto Batlička potvrdil a slíbil vyřídit.\nZáznam jednoho ze spojení OK1PK- OK1CB v Archmannově deníku (11.8. 1931).\nV neděli, 20. března 1932, bylo zamračeno a nevlídno, jak bývá, když zima končí a jaro ještě nezačalo. Po půl druhé po obědě usedl Rudolf Archmann, OK1PK, ke stanici. Byl typografem. Protože byla krize, nemohl zavadit o práci. Mohl by tedy mít na vysílání dost času. Ve skutečnosti neměl. Tehdy se smělo vysílat, jen když nevysílal rozhlas, což bylo od 07.15 do začátku povětrnostních zpráv v 09.50, odpoledne mezi 14.00 a 16.20 (tato pauza se postupně zkracovala a vymizela ze všech nejdříve) a od 23.00 do ranní relace „Vesele do nového dne“, která začínala v 06.30. Archmannovi bydleli na Žižkově v někdejší Tomkově ulici v přízemí činžáku. Stanice OK1PK byla umístěna v kuchyni ve staré, několikaetážové skříňce, kterou Ruda opravil a vyleštil.\nStanice OK1CB začátkem třicátých let. Na polici pod volací značkou je umístěn vysílač.\nOK1PK zavolal Lisabon, CT1BX. Dověděl se, že je tam jasno a horko. Potom udělal Nancy, F8DMF, s dobrou vzájemnou slyšitelností. V 15.00 ho zavolala stanice F8RSP, která se pak už neozvala, a v 15.18 navázal spojení s Nuslemi, OK1CB. Spojení začalo telegraficky. Po výměně reportů zařadily obě stanice do série s anténním přívodem mikrofon a pokračovaly fonicky. RSN pořídila tento záznam:\n-.20/3 OK1CB při spojení s OK1PK kromě povolených zpráv vyslal i tuto: „Jsem celý den doma, tedy byste mne mohl navštívit. Doporučuji vám, abyste si koupil poslední Věstník MPT a přečetl si, co je tam psáno o stanici OK1CB a OK1PK. (Byly to jejich adresy a informace o udělení koncese - pozn. red.) To je vše, co bych vám chtěl říci. Zde QRU skončím. Děkuji a poroučím se a naše posluchače prosím, aby zavolali OK1PK nebo OK1CB.“\nV 16.08 odpověděl OK1PK (kromě dovolených zpráv): „Děkuji vám za zprávu o tom věstníku. Tedy na shledanou dnes, za necelou hodinu u vás. Vidím, že musím končit, „protože jede radiožurnál.“ - Pozítří přičinila RSN ještě poznámku, že Batlička vysílal 23. 3. ve spojení s OK1AZ hudbu na foukací harmoniku, že špatně vysílá na klíč, manipulace s vysílačem je neumělá a tón nečistý a že užívá nedokonale filtrovaného proudu. Druhého dne poslala celý elaborát ministerstvu.\nVyřídil ho Dr. Kučera a to 24. dubna 1932. Jak bylo na ministerstvu zvykem, vypracoval na referátním archu nejdříve votum, které obsahovalo rozbor a posouzení případu:\n„Zprávy, kterými Batlička zve amatéry Štětinu a Archmanna k návštěvě ve svém bytě, nelze považovati za zakázanou osobní korespondenci, poněvadž nelze předpokládati, že by byla normálně svěřena telegrafní službě. Ani o zprávě ze Lvova (SP1BT) nelze souditi, že by byla normálně svěřena telegrafu. Vzkazy takových pozdravů jsou běžnou věcí společenskou a bylo by malicherné zakazovati takové drobné pozdravy radioamatérům. Také korespondence o Věstníku MPT je nezávadná.\nHudbu na foukací harmoniku nelze považovati za součást všeobecného rozhlasu a není to tedy činnost koncesí zakázaná. Bude však třeba koncesionáři vytknouti, že užívá nedostatečně filtrovaného proudu.“\nPo votu následuje výnos, který začíná slovy: Zjistili jsme opětovně, že tón Vašeho vysílače je velmi nečistý...\nBatlička reagoval dopisem ze 30. dubna 1932, ve kterém vysvětluje, že vadný tón byl způsoben nevhodnou vysílací lampou, nikoliv nedostatečným filtrováním, prohlašuje, že je 100% experimentátor a uzavírá: „Pokud jde o tón a jeho čistotu, račte laskavě vzíti v úvahu, že experimentuji." (Podtrženo Batličkou.)\nKdyž se vešlo k Batličkům z chodby, byla v předsíni proti dveřím stěna s věšákem na šaty. Z druhé strany byla kabina s radiostanicí, postavená z překližky, asi 1,5 m široká, větraná ventilátorem. Fáma, že byla zařízena jako lodní kajuta, má pravděpodobně svůj původ v nekrologu, který o Batličkovi napsal jeho spolupracovník z odboje, podplukovník Emanuel Pryl. Ten vynikal jako malíř. Technikem nebyl a zřejmě si ve své umělecké obrazotvornosti promítl Batličkovu kabinu do představy lodní radiostanice.\nAnténu měl OK1CB původně na domě, ale později mu Klán, OK1CK, s Cinnerem, OK1CU, napnuli anténu přes celé náměstíčko, pod Bělku, směrem k vyšehradským hradbám. Při stavbě došlo k dramatickému okamžiku.\nBatlička vlastnil jen jediný krystal a na jeho kmitočet, 7052 kHz, byla vypočítána a pečlivě odměřena délka zářiče. Cinner měl „žabku“ a začal drát „šponovat“. Najednou Vilda Klán s hrůzou pozoruje, že se přesně odměřený drát protahuje a protahuje. Když už ho bylo skoro 5m navíc, začal řvát: „Tondo, přestaň, nebo nás Ota zastřelí!!“\nRychle anténu upevnili a její skutečná délka zůstala jejich tajemstvím. Batlička nic nepoznal a nikdy se to nedověděl.\nOta rychle překonal začátečnické potíže a stal se výborným provozářem. Jeho doménou bylo pásmo 40 m, které mu v té době poskytovalo dobré DX možnosti. Udělal WAC a jeho jazykové znalosti, získané pobytem v cizích zemích, mu umožňovaly konverzaci ve španělštině, angličtině a němčině. Všeobecně se tvrdí, že toho uměl víc, než uved) v osobním dotazníku při nástupu do zaměstnání, mimo jiné, že byl jedním z mála Evropanů, kteří ovládají jazyk amerických Indiánů a že pouze považoval za zbytečné hovořit o tom v osobním odděleni pražských Elektrických podniků. Stal se amatérem tělem i duši a jako takový dovedl bystře rozpoznat stěžejní problém: propagaci a získávání dalších zájemců, zejména mladých.\nByl skvělým řečníkem a mistrným vypravěčem. Měl o čem hovořit a uměl to. Měl rád mladé lidi a ti šli za ním. V r. 1933 začal s přednáškovými kursy. Jeden z jeho nejvýznamnějších žáků, Karel Kamínek, OK1CX, charakterizoval v Krátkých vlnách 1946 svého učitele Batličku takto:\nPodnikavý, odvážný všímající si všeho pokroku, stal se samoukem v oboru krátkovlnného vysílání a dosáhl mezi prvními u nás amatérské koncese. Své výtečně organizační schopnosti uplatnil v tehdejší krátkovlnné sekci Nuselského radioklubu, kde svým nadšením získal pro amatérské vysílání řadu mladých lidi a v kursech. Jež sám pořádal, vychoval asi 15 amatérů vysílačů a mnoho RP.“\nNěkdo dělá jen to, co musí. Plni své povinnosti a stará se o rodinu. Ve volném čase má nějakou zábavu, která mu usnadni obnovu pracovní síly pro příští den. Mysli jen na sebe. Batlička nepatřit do takové kategorie. Byl člověkem dynamickým, měl rozhled a neviděl smysl života v zalézání do ulity.\nBatličkův přijímač - vysílač pro pokusy v dolech\nNestačilo mu být dobrým řidičem a svědomitým průvodčím. Už tehdy přišel s nápadem nainstalovat do tramvaji mikrofony a reproduktory. Dojímaly ho tragédie horníků v zavalených dolech a chtěj jim poskytnout nástroj k usnadněni záchranných prací - rádiové spojeni. Byl prvním, kdo se u nás o něco takového snažil. O těchto pokusech referoval denní tisk i Československý radiosvět. Jeden z tehdejších přístrojů se zachoval, alespoň ve své vnější podobě: dřevěná bednička s původními ovládacími knoflíky. Pokusy se konaly 15. února 1934 na dole Mayrau (nyní Gottwald II.) ve Vinařicích u Kladna, v hloubce 400 m, ve vlhkém a značně teplém prostředí. Přijímací stanice byla umístěna v bytě ing. KIimka. Zúčastnil se i vrchní báňský inspektor Ing. Tvardek, vrchní báňský inspektor z nučických dolů Volflich a další odborníci.\nStavba přístrojů pro tento pokus trvala Bátličkovi půlroku. Pracovaly na vlně 45.54 m a byly určeny pro fonii i telegrafii. Byla sestavena i tabulka jednoduchých tísňových signálů pro různé eventuality. Tyto signály mohl vysílat i naprostý laik.\nPřes značné rušení, o jaké není v takovém případě nouze, byly signály dobře slyšet a pokus proběhl úspěšně.\nV r. 1935 pracoval na ministerstvu pošt a telegrafů Václav Živsa. (Později byl zaměstnán na goniu pražského letiště a stal se známým v souvislosti s katastrofou francouzského dopravního letadla F-AMYD u Kašperských hor o Štědrém večeru 1937.) Ve funkci úředníka MPT sepsal a svému nadřízenému, dr. Kučerovi 21. prosince 1935 předal toto hlášení:\n‚Podepsanému referentu bylo důvěrně oznámeno, že Ot. Batlička disponuje ještě jednou stanici, umístěnou v Neratovicích. Tato stanice vysílá energii až 200 W a byla přemístěna z Prahy, aby se O. Batlička vyhnul blízké kontrole. Ži."\nRSN už tehdy končila své působení. Neúspěšné pátrání po tajné vysílačce Černé fronty a vražda v hotelu Záhoří v lednu 1935 urychlily vznik Kontrolní služby radioelektrické, mezi amatéry nazývané „Keser“. Dr. Kučera jí postoupil Živsovo sdělení. 28. prosince 1935 došla odpověď:\n„Vzato na vědomost. Pro nedostatek personálu nemůžeme však věc dáti ihned vyšetřiti (jedná se o pouhé překročeni koncesních podmínek), neboť v první řadě snažíme se zakročovati v případech, kdy je podezření na ohrožení státní bezpečnosti. Poznamenáváme, že ani pro tento druhý případ nedisponujeme dosud vhodným personálem v dostatečném počtu.\nZ ohlasů denního tisku\nV Československu, zejména v pohraničních oblastech, žilo před II. světovou válko asi tři a půl miliónů Němců, z nichž velká část tvořila masovou základnu Henleinovy Sudetoněmecké strany. Politika nacistů usilovala o sjednocení veškerých Němců do jediného státu (ein VoIk - ein Reich) a odtud ke světové hegemonii nadřazené germánské rasy. Rakousko a Československo byly jejími prvními postupnými cíli. V polovině třicátých let odeznívala hospodářská krize. Soustřeďovaly se reakční síly, inspirované nacismem a rostlo protifašistické lidové hnutí. Jak bezprostřední je hrozící nebezpečí, uvědomovali si nejlépe pracovnici zpravodajských služeb. Pátrali po říšskoněmeckých agenturních sítích, potýkali se s německou a maďarskou špionáží, sledovali intenzívní válečné přípravy Wehrmachtu. Usilovně se budovalo pohraniční opevnění.\nV únoru 1937 se Hodžova vláda dohodla s demokratickými německými politiky o úpravě zastoupeni Němců ve veřejné správě, o jazykové praxi a dalších věcech. Henleinovci tuto dohodu stroze odmítli a vyvolali výtržnosti a rvačku v poslanecké sněmovně. Na podzim téhož roku se naše zpravodajská služba dovídá o vysílačkách nacistické špionáže v Praze v Plzni, v Litoměřicích, v Českých Budějovicích, v Brně a v Košicích. Lidé chodí do práce i za zábavou, prožívají své každodenní trampoty i drobné radosti jakoby nic. Amatéři se hádají na valné hromadě ČAV v Praze od 28. března 15,45 do 29. března do půl čtvrté ráno. Zvláštní vydáni komunistického deníku Moravská rovnost (únor 1938) charakterizuje situaci slovy: „Náš lid se podobá bezstarostně spící rodině, které chytá střecha nad hlavou.“ Není divu. Lidově noviny hlásají - pod dojmem nedávné návštěvy ministra zahraničí Krofty v Paříži - palcovými písmeny přes celou stranu: „Francie věrně při nás“, a Ferdinand Peroutka ujišťuje: „Nevěříme, že by Německo chystalo proti nám válečný útok" (Lidové noviny 26. X. 1937).\nBatlička patři k těm, kdo - přes nepochopení a nezájem vyšších míst - propagují angažovanost amatérů vysílačů v prácí pro obranu státu. K 1. listopadu 1935 byl jmenován kancelářským manipulantem. V sezóně je jeho hlavní prací provádění cizinců při vyhlídkových jízdách Prahou. Bohumil Jírek ho charakterizuje (v předmluvě ke knize Tanec na stožáru): „Byl nesmírně houževnatý, dovedl každou věc jaksepatří popadnout do ruky. Když šlo o pravdu a spravedlnost, svlékl kabát a šel se poprat.“\nEx OK1CK vzpomíná: „Občas se stalo, že se objevil unavený a nevyspalý. Dověděl jsem se náhodou, že to bývalo po cestě. Jezdíval rychlíkem do Německa a přivážel zprávy. Také udržoval styky německými emigranty, kteří zde žili. Detaily žádné nevím." Jírek píše, že Batlička měl kontakty s paní Margarete della Reder, které patřila továrna nedaleko Berlína, vyrábějící výsuvné antény pro německá vojenská vozidla.\n„Viděl jsem dvakrát paní della Reder“, říká ing. Jirát. „Byla vysoká, elegantní, štíhlá, asi v tom věku jako Ota.“\nBližší podrobnosti o Batličkových kontaktech v Německu se asi nedovíme. Generál Bartík, štábní kapitán Longa, štábní kapitán Fárek i ostatní důstojníci, kteří by mohli něco vědět, jsou už mrtvi. Písemné materiály se podařilo zničit ještě před vpádem německých vojsk do Prahy. V papírech Londýna to není. Že Batlička v té době měl pas a do Německa jezdil, to je pravda. Zde zřejmě platí Jírkova formulace: Když šlo o pravdu a spravedlnost, svlékl kabát a šel se poprat.\nMinisterstvu pošt a telegrafů a OK1PB, Vilému Provazníkovi z Chomutova za to, že víme, jak vypadala stanice OK1CB před vypuknutím druhé světové války. MPT rozeslalo začátkem roku 1938 všem amatérům dotazník, který Batlička pečlivě vyplnil. Provazník, OK1PB, 25. února 1938 Batličku navštívil a vyfotografoval.\nO. Batlička, OK1CB, u svého zařízení, jehož popis je v textu. Autorem snímku je OK1PB\nNa jeho fotografii je po levé straně vidět pracovní stůl s psacím strojem, přijímačem PENTO SW 3 AC, osazeným elektronkami 58, 58, 59, a s poštovním telegrafním klíčem. Mezi psacím strojem a přijímačem stojí reproduktor. Nad přijímačem visí zdroj, vedle něho absorpční vlnoměr s doutnavkou a s výměnnými cívkami. Stěna je ozdobena QSL lístky: W2, W3, Tl2, SV1, ZC6, J5CC aj. Čelní stěnu vyplňuje vysílač, osazený elektronkami B 406 (CO), TC 04/10 (FD) a P 400 (PA), vestavěný do pětietážové skříně o celkových rozměrech 100x50x40cm. V první drahé etáži jsou uloženy tři eliminátory; každý stupeň vysílače má svůj vlastní zdroj. V nejvyšší etáži je vestavěn anténní člen Collins. Anténa byla (podle Batličkových představ) dlouhá 42 m a směřovala od jihozápadu k severovýchodu. Délka svodu byla 6,8 m. Uprostřed každého panelu je umístěn měřicí přístroj, po stranách ovládací knoflíky. Celá radiostanice je upravena úhledně, nikde se nic nepovaluje, žádné zbytečné dráty.\nBatlička pracoval do dvou hodin odpoledne. Trochu si zdřímnul a v půl jedenácté večer zapínal vysílač. Někdy také v pět odpoledne. Jeho oblíbené pásmo bylo 40 m, ale vyjížděl i na 80 a 20 m. Vysílal klidným tempem 50 až 60 značek za minutu, což tehdy bývalo u DXmanů obvyklé. Jeho klíčování bylo rytmické, pravidelné, jedině při SK trošku protahoval poslední čárku. Jeho doménou byl noční DX provoz. Zajímal se o přeslech (skip) ve vztahu k terénu. S tím zřejmě souvisel i jeho průzkum šíření elektromagnetických vln pod zemským povrchem v dolech.\nA jak to bylo se záchranou potápějící se japonské lodi? Ing. Jirát říká, že je to pravda. Potvrzují to i oba synovci Batličkovi, ing. Gerndt a ing. Joklík. Žádné písemné doklady se (zatím) nepodařilo najít. Nikdo si však nepamatuje nic bližšího, ani rok, kdy k této události mělo dojít. Proto jsem si netroufal učinit dotaz na japonském ministerstvu zahraničních věcí, jestli se o tom, případně o poděkování japonského vyslanectví v Praze Batličkovi, zachoval v archívech nějaký záznam. Pečlivým pročtením těch pasáží Batličkových povídek, ve kterých figuruje rádiové spojení, zjistíme, že i když byl vynikajícím amatérem vysílačem - provoz mobilních stanic lodních a leteckých neposlouchal a neznal. Aféra s tísňovým voláním lodi Corina před několika léty je výstrahou, abychom k takovým věcem přistupovali nanejvýš opatrně.\nVýstup profesora Piccarda balónem do stratosféry byl senzací roku 1932. Piccard startoval na curyšském letišti Dübendorf 18. srpna a přistál téhož dne v severní Itálii. Dosáhl výšky 16700 m. O spojení sním se snažilo mnoho amatérů. Z našich se to podařilo Weirauchovi, OK1AW, který dostal od Piccardova asistenta a účastníka letu, dr. Cossynse, písemné potvrzení. Provoz sledovala přijímací stanice ČTK a z velké části i radiostanice na letišti ve Kbelích. Batlička Piccarda hlídal, ale spojení s ním neměl. V tomto smyslu referuje i tehdejší tisk.\nTvrzení, že Batlička navázal spojení se vzducholodí ltalia (výprava generála Nobile k severnímu pólu), je nesmyslné. ltalia byla nad naším územím v roce 1928. Tehdy Batlička ještě nevysílal. ltalia pracovala na kmitočtu 333 kHz s brněnským letištěm OKB a s amatéry žádná spojení nenavazovala.\n10. března 1938 říšskoněmecké vojsko zabírá Rakousko. Tím se Čechy a Morava dostávají ze severu, západu i jihu do nacistického obklíčení. Denní tisk naznačuje v článcích na téma „Nejsme opuštěni v těžké době“, že my se můžeme spolehnout na pomoc Francie i Anglie. Vláda připravuje národnostní statut, ale Henlein ho v Karlových Varech odmítne a staví požadavek německé samosprávy ve všech oborech veřejného života a plnou svobodu přiznání k německému světovému názoru (rozuměj nacistickému). Německá samospráva v rukou henleinovců by se rovnala odtržení pohraničních území s veškerými opevněnými pásmy od republiky.\nZačátkem léta nacvičuje říšská armáda útoky na pevnůstky. 3. srpna 1938 ve 14 hod. 53 min. přijíždí do Prahy „prostředník“ vyslaný britskou vládou, lord Runciman. Ubytuje se v tehdy nejlepším pražském hotelu Alcron, proslulém mimo jiné tím, že v něm hrál R. A. Dvorský a jeho Melody Boys. Aby se lordu Runcimanovi nezdál vzduch v Alcronu příliš suchý, rozprašují kolem jeho pokojů navlhčovací mlhovinu. 28. srpna se lord radí na Červeném Hrádku s Konrádem Henleinem. 2. září je v Německu nařízena pohotovost gestapa a SS a začínají se rekvírovat motorová vozidla. V Berlíně zasedá porada vyšších velitelů armády, námořnictva a letectva. 4. září mají Lidové noviny článek s palcovým titulkem: „Veřejné mínění Anglie s námi.“ Napětí a nervozita vzrůstá každou hodinou. 6. září Francie povolává záložníky a zvyšuje stavy v Maginotově linii na dvojnásobek. 12. září večer, po Hitlerově projevu v Norimberku, dochází v pohraničí k násilnostem, při kterých je 21 mrtvých a 75 raněných. Vláda vyhlašuje v pohraničních okresech stanné právo. 21. září odevzdává lord Runciman své vládě závěrečnou zprávu. Po druhé hodině v noci předávají britský a francouzský vyslanec v Praze prezidentu republiky ultimátum svých vlád. Komunistické noviny následujícího.dne vycházejí s celou první stranou vybílenou. Zůstala jen fotografie československého vojáka s přílbou na hlavě a s puškou v ruce. Ostatní bylo zabaveno. V jiných novinách čteme: „Všemi opuštěni ustupujeme násilí. . .".\nTovárny zastavují práci, ulice se plní demonstranty. V 9 hod. Hodžova vláda odstupuje. Předsedou nové vlády se stává generál Syrový.\nČeskoslovensko má smlouvu se Sovětským svazem. Ta je však vázána (a to nikoliv na přání SSSR) na smlouvu s Francií a na souhlas Anglie. Moravská rovnost píše 23. září tučným písmem přes celou stranu: „SSSR nám chce přijít na pomoc.“ V témže čísle v článku „Otázka sovětské pomoci“ rozebírá situaci B. Šmeral: „Může nám Sovětský svaz jít na pomoc, i když nepůjde Francie? Ano, může. Jest zapotřebí jedno: Aby československá vláda o pomoc požádala." [poznámka OK1TEH: realita vztahu mezi nacistickým Německem a SSSR byla ale tehdy trochu jiná, viz http://cs.wikipedia.org/wiki/Pakt_Ribbentrop-Molotov ]\nBatlička si uvědomoval hrozící nebezpečí. Svědčí o tom titulní list jeho přednášky z roku 1936\nV pátek, 23. září, byla vyhlášena mobilizace.\nVálka měla vypuknout ve středu, 28. září ve 14.00. Toho dne ráno britský ministerský předseda Neville Chamberlain probíral včerejší Hitlerovu řeč ve Sportovním paláci v Berlíně. Našel v ní několik přátelských vět na adresu Mussoliniho. Požádal úředníky z Foreign Office, aby se spojili s britským velvyslancem v Římě, lordem Perthem. Mohl by Mussolini zapůsobit na Hitlera, aby počkal ještě 24 hodin? Lord Perth se odebral k ministru zahraničí hraběti Cianovi, který se bezodkladně dal ohlásit u Mussoliniho. Ten zatelefonoval Hitlerovi, kterému již mezi tím došel Chamberlainův telegram. Tak došlo k mnichovské konferenci, na které bylo mezi Německem, Itálií, Velkou Británií a Francií dohodnuto odstoupení třetiny československého území Německu a to včetně opevnění a důležitého průmyslu. „Pod clonou frází o záchraně světového míru byl spáchán čin, který svou nestoudností předčí všechno, co se stalo od (první) světové války“, komentuje sovětská Pravda 4. října 1938.\nPro amatéry znamenaly tyto události zrušení koncesí a zabavení vysílačů. Definitivní tečku za nadějemi na jejich vrácení udělala okupace českých zemí a druhá světová válka.\nPražští amatéři vysílači se za okupace scházeli U medvídků. Batlička mezi ně nechodil. Tím pilněji docházel do redakce časopisu Mladý hlasatel, za redaktory Foglarem a dr. Burešem, kteří týden co týden zařazovali do časopisu jeho povídky. Je nemálo lidí, kteří se na ně ještě po létech pamatují. Tato generace však již odchází. Vypůjčit si staré ročníky Mladého hlasatele není snadné. Batličkova literární činnost by bývala upadla v zapomenutí, kdyby nebylo redaktora Bohumila Jírka. Navštívil jsem ho v Havířově. Má ve svém bytě útulnou pracovnu. Podél stěn skříně s knihami, na stole psací stroj, papíry plné poznámek, rozevřený zeměpisný atlas. Dvě desetiletí už studuje Batličkův život a jeho dílo. Zastihl ještě naživu paní Martu Batličkovou, mluvil s lidmi, kteří se s Otou stýkali. Všichni věděli o stanici OK1CB, málokdo však znal podrobnosti, zejména podrobnosti technické. Vznikaly pověsti, které pak Jírek bona fide včlenil do předmluv Batličkovým knihám a odtud se šířily do časopiseckých statí, do rozhlasových i televizních pořadů.\n„Šlo mi o to přiblížit autora čtenáři, ukázat, jak žil, oč v životě usiloval.“\n„Knížka Na vlně 57 metrů vyšla jako první?“\n„Ano. Obsahuje soubor originálních povídek. Některé jsou zkráceny a jazykově osvěženy. Když jsem psal předmluvu, opíral jsem se o vzpomínky paní Batličkové, pamětníků a současníků.“\n„Jsou to Batličkovy osobní zážitky?“\n„Povídky jsou zčásti autobiografické, zčásti volně fabulované.“\nKdyž Batlička hledal existenci, ucházel se o místo neuniformovaného strážníka. V žádosti píše: „Znám dokonale všechny díly světa.“ Z tohoto zorného úhlu se můžeme dívat na jeho povídky. (Policejní ředitelství v Praze mu 24. března 1922 odepsalo, že přijímání nových sil k policii bylo zastaveno a že tedy nemůže vyhovět jeho žádosti.)\nKniha Na vlně 57 metrů byla přeložena do polštiny. Další díla jsou Tanec na stožáru a Rájem i peklem. Jírek se neomezil jen na knižní zpracování publikovaných povídek. Se souhlasem paní Batličkové Batličkova synovce ing. Joklíka zpracoval motivy Otakara Batličky a náměty z jeho pozůstalosti do volně komponovaných povídek. Zachránil tak jméno Otakara Batličky před zapomenutím a zajistil mu trvalé místo v české literatuře. V publikaci Chaloupka-Vondráček: Kontury české literatury pro děti mládež (Albatros 1979) čteme na str. 215: „Od běžného standardu časopiseckých próz se Batlička odlišoval nejen větší vyzrálostí stylovou, ale přede vším tím, že romantiku dobrodružných témat dovedl velmi dobře spojit s přesvědčivým obrazem skutečného života v cizích zemích, jeho stinných stránek, sociálních rozporů apod. Předčasná smrt přervala další Batličkův literární vývoj, ale i jeho jediný, posmrtně vydaný dobrodružný román Rájem i peklem, svědčí, že od kratších próz vyrůstal v autora, jenž mohl u nás dosti chudou oblast dobrodružné četby osobitě a zdařile obohatit.“\nIng. Emil Jirát, ex OK1KI, 20. Xl. 1980\nJaroslava Jiříkovská, absolventka ostravské pedagogické fakulty (katedra českého jazyka) vypracovala v r. 1980 diplomovou práci na téma Život a literární dílo Otakara Batličky.\n„Knížka Rájem i peklem je poslední?“\n„Ne. Ještě je zpracována Sázka v klubu AGS a také JaguářI muži. Rukopisy jsou připraveny a Čekají na vydavatele."\nPraha, firma Fragner, rok 1940. Na stole inženýra Jiráta zazvonil telefon, Batlička. „Přijď ke mně dnes večer!“\nV Sámově ulici potkal inženýr Jirát Martu.\n„Ota na vás čeká. Řekl, abych se šla trochu projít.“ OK1CB byl doma sám.\n„Teď ti,Emile něco povím. Buď řekneš ano, nebo řekneš ne. Když ne, tak si představ, že to, co ti povím, nikdy nebylo vysloveno.“\n„To víš, že neřeknu ne.“\ning. Jirát byl o 16 let mladší než Batlička, patřil však k současné generaci amatérů vysílačů. Zkoušku udělal 9. října 1931 a byla mu přidělena volací značka OK1KI. Pracoval s vysílačem COFDPAPA, ale po válce se už ke krátkým vlnám nevrátil. Býval členem SKEČ.\nOta hovořil tlumeným hlasem. Pak se vrátila Marta a ing. Jirát se rozloučil.\nKrátce na to ing. Jirát kráčí Dvořákovou ulicí na Smíchově a zastaví se před domem č. 13. Dvořákova ulice byla přejmenována na Pecháčkovu a dům č. 13 je nyní domem č. 2 na náměstí 14. října. Tmavý večer, nikde ani světélko. Je válka, přísně se dodržuje zatemnění. Ing. Jirát vystupuje po schodišti do prvního patra, do druhého, stále výš, až tam, kde schodiště končí. Napravo a nalevo oplechované dveře a jedny dveře dřevěné, bez oplechování. Zde, v ateliéru malíře Emanuela Pryla, se schází odbojová skupina, kterou řídí major ing. Vladimír Ellner.\nUdálosti roků 1938 a 1939 otřásly celým národem. Jejich dramatický spád, exponenciálně narůstající gradient napětí, mobilizace, katastrofa, obsazení českých zemí, arogance okupantů, teror - to všechno vytvořilo atmosféru odporu. I když se v prvních měsících okupace hospodářská situace ještě nijak markantně nezhoršila, nacistický režim neomalenou tiskovou propagandou pro říši a jejího vůdce a dotěrností, s jakou se neustále předváděl, se bezděčně, zato však důkladně staral, aby ses ním nikdo nemohl sžít a smířit. Spontánně se rodily odbojové organizace. Náplň jejich činnosti sahala od politické propagandy přes sabotážní a zpravodajskou činnost až ke shromažďování třaskavin, zbraní a munice a k přípravě ozbrojeného povstání. Skupina majora Elmera má za úkol navázat rádiové spojení se Sovětským svazem. V Prylově ateliéru je dost místa k natažení antény a protiváhy, odtud se bude konat první, zkušební spojení.\nOd toho večera už uplynula řada let,ale ing. Jirát má vzpomínky, které nevymizí. Byl Batličkovým přítelem. Vypátrali jsme ho v Prešově. Otevřel knížku Na vlně 57 metrů. Na titulní straně je psáno rukou Batličkovy manželky: „Praha, 13. července 1965. Nejlepšímu a nejšlechetnějšímu příteli, kterého Ota upřímně měl velmi rád, v upomínku věnuje Marta Batličková.“\nRukopis Otakara Batličky\n„To zařízení bylo potřeba uvést do chodu“ vypravuje ing. Jirát. „Sešli jsme se na to v nějaké ulici v Podolí. Vysílač byl v kufříku, stejně tak i přijímač. Zdroj byl zvlášť. Vysílač byl řízený krystalem.“\n„Jaký to byl výrobek?“\n„Byla to americká práce. Přístroje byly popsány ruskými nápisy. Byl u toho návod k použití, který jsem měl přeložit. Byl psán rusky, ale nebylo možno se v něm vyznat, protože byl přeložen z anglického originálu do ruštiny; ten překladatel zřejmě uměl dobře anglicky, ale nevěděl nic o rádiu. Zkusili jsme to a nakonec to chodilo dobře.“\n„A jaký jste měl dojem o těch přístrojích?“\n„Vysílač mne ani tak nevzrušoval, ale přijímač, to byla pohádka.“\n„Jaké antény jste používali?“\n„Anténa a protiváha byly u toho. Anténu bylo možno natáhnout buďto na půdě, nebo venku a po skončení relace se vždycky sbalila.“\nStanici obsluhoval Batlička. Ing. Jirát sledoval provoz ve svém bytě ve Strašnicích.\n„Na jakém přijímači?“\n„Ten přece neměl záznějový oscilátor?“\n„Neměl, ale bylo to slyšet.“\nJe to zřejmě tak, jak ing. Jirát říká. Sám jsem už slyšel hodně telegrafie na rozhlasový přijímač a to ani zdaleka ne tak kvalitní, jako byl Telefunken Big-ben.\n„Pamatujete se na volací znak?“\n„Volací znak byl FKX a to X se měnilo podle krycích jmen operatérů. Protistanice měla stálou značku FKX. Pracovalo se vždycky večer.“\n„Na jaké vlně?“\n„Bylo to poblíž 40 m pásma, pokud se mohu upamatovat, tedy asi 47 m. Protistanice byla kousek vedle. ‘,\n„Od koho jste dostávali texty k vysílání?“\n„Jak vypadal takový telegram?“\n„Když jsme dostali sdělení, že poslouchají, tj. když se ozvalo FKX K, vysílali jsme svou zprávu, která se skládala z číslicových skupin.“\n„Měli jste plán spojení nebo byla protistanice permanentně na příjmu?“\n„Relace byly určeny předem. Datum i hodina. Major Ellner to měl napsáno na papíru, který přišel od Sovětů. A ještě něco: Ellner mně dal pokyn ke kontrolnímu odposlechu proto, že první čtyři a po slední čtyři čísla ve zprávě tvoří základ pro šifru. Na tu čtyřku bych nepřísahal, ale poněvadž mně vysko čila z podvědomí, bude asi správná.“\nV říjnu 1941 bylo poměrně teplo. Vlídný podzim chladným, mlhavým jitrem a slunečným, hřejivým polednem. V neděli, 12. října, rozkvetly kočičky a u Příbrami někdo našel hřib 1 a 1/4 kg, úplně zdravý. Libeňské posvícení uzavíralo sezónu roku. Opičí cirkus, stěna smrti, elektrické automobily, krámky s praženými mandlemi a cukrovou vatou. Hezkou neděli zakončil pražský rozhlas Spící krasavicí od Čajkovského.\nV pondělí přišel k Batličkům kloboučník Fetter, který dělal spojku a zařizoval, co bylo potřeba. Někdy se u něho scházeli. Prohlíželi nějaké papíry, které pak Fetter odnesl. V úterý, 14. října vyrazil Ota, jako obvykle, časně ráno do práce. Byl už jmenován kancelistou a tatínka to těšilo. Marta přebírala hrách. Minulý týden byla na tramvaji vzrůša. Chytli chlapa, který rozřezával mladým ženám střevíce a zraňoval je na nohou. Na špičce boty měl přimontovánu žiletku. Jinak nic nového. Obligátní bombardování Londýna; německá armáda, která držela Polsko, Belgii, Holandsko, Francii, Norsko, Dánsko využívala hospodářského a průmyslového potenciálu celé střední i západní Evropy, sklízela první neúspěchy na východě. Nedostala Leningrad ani Stalingrad a před Moskvou uvázla.\nBatlička vyšel na nepříliš široké schodiště, scházel dolů a přemýšlel. Proti němu kráčeti dva muži pláštích. Ohlédl se. Jiní dva sestupovali s třetího patra. Než se nadál, byli u něho. V levé kapse kalhot kovová, elipsovitá známka na řetízku, v kapsách plášťů pistole a služební průkazy.\nBatlička uměl odolávat nesčíslným nástrahám a nebezpečím. Uměl zneškodnit jedovaté hady. Byl snad jediným, kdo přežil torpédování lodi Olaf křižníkem Vivid. Tarantule. . . tehdy přišla průtrž mračen, tarantule zalezly a Batlička se vyšplhal na sráz.. . Teď je má kolem sebe a je zaskočen. Jeho pistole Walter PPK leží nečinně ve skrýši v kuchyni. Dva se vrátili s Otou do bytu a udělali prohlídku, dva hlídali venku. Pistoli nenašli. Byla na ní pověšena lopatka a smeták. Rezervní náboje byly uloženy v papírech a Fetter je v roztržitosti odnesl i 5 papíry. Téhož dne, skoro v tutéž hodinu, byli zatčeni major Ellner, Pryl, Vojtíšek a další.\nJeště než došlo k Batličkovu zatčení, měl už vyšetřovatel gestapa, Oskar Fleischer, dobrý přehled o činnosti okruhu FKX. Věděl, že stanice, kterou obsluhoval František Chyba, měla od července do září se sovětskou stranou nejméně devět relací, že v sudé dny používala značky HA + jedno volitelné písmeno, v liché dny YU + volitelné písmeno a vlnových délek 48, nebo 61 nebo 65 m. FKX odpovídala na vlně 46 nebo 53 m. Jindřich Fröde měl k dispozici krystaly 5347 kHz a 4618 kHz. Jeho volací značka byla v sudých dnech IR + volitelné písmeno, v lichých 10 + volitelné písmeno. Vlnové délky sovětská stanice FKX zůstávaly stejné. Přijímače byly na tehdejší dobu malé, 10x20x12cm, a obsáhly 2 až 18MHz ve třech rozsazích. Vysílač byl osazen jednou elektronkou 6H6 a třemi 6L6. K soupravě patřila anténa 15 m a protiváha 8 m dlouhá. Horší bylo, že gestapo znalo i šifrovací klíč. Vědělo, že jeho základem je kniha Vojtěcha Martínka Než se kořeny uchytí. Vědělo, které skupiny radiogramu obsahují pokyny k dešifrování, mohlo tedy rozluštit zachycené depeše a těžit z nich.\nZa takových okolností neměl Batlička mnoho naděje. Když skončily výslechy v Pečkárně, byl převezen do věznice v terezínské pevnosti. Jirátovo štěstí bylo, že ho Batlička angažoval bez vědomí vyšších složek odbojové organizace a neinformoval je ani dodatečně.\nPátého února 1942 večer řekli Batličkovi, že půjde na transport. Nějaké takové zvěsti a dohady kolovaly už pár dnů. Transport znamená změnu, vytržení z vězeňského stereotypu. Vyjet ven, vidět krajinu, domy, lidi a byť i jenom zdálky - život, který pro vězně přestal existovat. Transport do neznáma. Někdo zachytil z hovoru bachařů slovo Himmels fahrt - cesta do nebe.\nTransport (asi 400 lidí) se soustředil na III. dvoře a mezi třetí a čtvrtou hodinou ranní vyrazil do Bohušovic. Kráčeli bez snídaně, mrazem a sněhem. Na nádraží čekal příjemně vytopený osobní vlak. Na oknech vozů byly nalepeny nápisy Arbeiterzug (dělnický vlak). Každý měl místo k sezení, nikdo je však nesměl bez dovolení opustit. Vozy byly přísně střeženy strážemi SS, které nedovolily promluvit.\nV Praze vlak přibral ještě další lidi a vyjel k Českým Budějovicím. Pozdě odpoledne se pohyboval po břehu Dunaje. K večeru zastavil na malém nádraží na soutoku Dunaje a Emže.\nNa nádražní budově nápis: MAUTHAUSEN. Prošli širokou branou v drátěném plotě. Před nádražím strmá, zasněžená stráň, dole zakončená zdí. Kolem dokola plno SS-mannů. U té zdi je seřadili do pětistupů. Asi 1 km za městem je křižovatka. Odtud vede velkým obloukem silnice ke koncentračnímu táboru. Přetíná ji vozová cesta, která stoupá úvozem do příkrého kopce.\nZde to začalo.\nHulákání, rány, kopance. Esesáci bijí hlava nehlava. Zadní řady tlačí na přední, nastává panika. Celý transport se dává do běhu. Na této cestě obyčejně padají první ranění, kteří jsou pak na místě dobíjeni. Batličkův transport tvoří především mládežníci. Jsou podvyživeni několikaměsíčním vězněním, mají za sebou výslechy na gestapu, od včerejška večer neměli nic v ústech, ale jsou mladí a ženou se do kopce. Probíhají kolem dřevěných baráků, kolem kuchyní SS a pošty. Před nimi se tyčí vysoká, pochmurná stavba ze žulových kvádrů. Nahoře ohrada z pěti ostnatých drátů na izolátorech.\n„Mützen ab!“ (Smeknout!)\nVstupní brána, snímek z 5.května 1945 při osvobození Americkou armádou\nUříceni vstupují bránou, po jejíž obou stranách se tyčí čtverhranné věže se střílnami. V ose brány je 180 m dlouhý apelplac, vysypaný pískem a uválcovaný. Po jeho pravé straně dva přízemní baráky s podezdívkou, prádelna a kuchyň. Třetí budova je zděná. Obsahuje bunkr (lágrová věznice se zamřížovanými okny), pitevnu a krematorium. Po levé straně tři řady baráků.\nSeřadili je před koupelnou. Tam je jednoho po druhém přebírala táborová správa. Další rány. Nejhůř jsou na tom ti, kterým vedoucí politického oddělení, Hauptsturmf Karl Schultz připsal do papírů: Begrüssen! (Pozdravit!) Na sněhu před koupelnou zůstalo ležet dvanáct nehybných těl.\nPostupně je odváděli do sklepa, kde se museli svléknout do naha, odevzdat své věci, a odtud byli nahnáni do koupelny pod horké sprchy. Při tom byl ubit k smrti dr. Jindřich Procházka, policejní komisař z Prahy. Dostavil se vězeň se stříkačkou a všechny důkladně desinfikoval lysolem a petrolejem. Tělo pálilo jako v ohni. Holič je ostříhal dohola a odřel veškeré chlupy na celém těle. Pak jim dali zašívané prádlo, modře pruhované tenké mundůry, barety a dřeváky a vyhnali je na apelplac, kde v mrazivé noci čekali několik hodin, než byli všichni ubytováni. Byly z toho zápaly plic a během týdne několik mrtvých.\n„Přivítání“ v Mauthausenu bylo součástí pečlivě propracovaného systému. Koncentrační tábory byly jedním z nejdůležitějších prostředků k udržení nacistů u moci. Lidé v nich byli internováni bez jakéhokoliv soudního projednávání, bez možnosti obhajoby, bez kontroly veřejnosti, političtí na základě rozhodnutí tajné státní policie, kriminální zločinci na základě rozhodnutí kriminálního policejního úřadu. Mauthausen byl tábor III. stupně, určený pro nepolepšitelné případy, které měly být likvidovány těžkou prací za nesnesitelných podmínek.\nDen začínal v zimě v 05.45, v létě 04.45 úderem na zvon u brány. K snídani bylo 1/4 litru polévky z polévkové nebo zeleninové směsi, k obědu 3/4 litru až 1 litr polévky z tuřínu, večer v 19.00 hlavní apel, který trval (když všechno klaplo) asi půl hodiny a pak večeře: kolečko salámu, kterému vězňové pro jeho rozměry říkali „Briefmarke“ (poštovní známka) a černá „káva“ zpražených bobů a bukvic. Ve středu ještě 5 dkg margarinu, v sobotu lžíce marmelády a lžíce tvarohu.\nJádrem tábora byl žulový lom. Denně tam pracovalo asi 1300 vězňů, kteří i za mrazů byli oblečení do tenkých, spíše pyžamu než šatům podobných mundůrů, s dřeváky na nohou. Vězňové vynášeli z lomu kvádry asi 50 kg těžké po 186 úzkých, příkrých schodech se sklonem 38° na výškovém rozdílu 36 m. Kdo padl, strhl s sebou další. Denně zde byli mrtví a těžce ranění. Vězňové z karanténního bloku pracovali v r. 1942 na planýrce, kde museli poklusem vozit kolečka naplněná kamením nebo pískem a tahat pětitunový válec. Kdo nemohl, byl na místě ubit. Mauthausenský vězeň vydržel průměrně 6 měsíců. Šanci na přežití měli jen ti, kdo se dostali do dílny nebo na nějaké klidné venkovní komando. Každý člen strážního oddílu SS musel při nástupu podepsat prohlášení, že byl poučen, že není dovoleno týrat vězně. Služba v koncentráku byla však pohodlnější než fronta. Proč by tedy nebyl iniciativní? Horší než SS byli parťáci a blokaři z řad vězňů - kriminálních zločinců. Ti patřili k lágrové prominenci, měli pohodlné lůžko, dost jídla a nemuseli pracovat. Aby si udrželi své postavení, snažili se být ještě iniciativnější než nejhorší z esesáků. Na deset vězňů (koncem války na 15) připadal jeden SS-mann. V době Batličkova přijezdu Wachtruppe Mauthausen čítala 460 mužů, rozdělených do tří kompanií. K těm je ještě nutno připočítat 250 mužů Häftlingswache pomocné stráže, která se rekrutovala z vězňů, nosila přílby a byla ozbrojena klacky a šavlemi.\nVšechno v táboře, od samého začátku, od příchodu do konce, bylo vypočítáno na fyzické i na duševní zničení, na vytváření permanentního stresu a vědomí naprosté bezprávnosti a nemohoucnosti, aby i sebemenší myšlenka na případný odpor byla v zárodku potlačena. Porušení disciplíny, často i vymyšlené, bylo stíháno 25 ranami býkovcem na zvláštním kozlíku, ke kterému byl vězeň připoután, nebo svázáním rukou za zády a pověšením vězně na dvě hodiny za spoutané ruce. Přitom došlo k vykloubení obou rukou v ramenou. Každý omdlel bolestí již během půl hodiny a byl přiváděn k vědomí poléváním studenou vodou.\nPo večeři bylo volno a v 21.00, zasena znamení zvoncem, nastal noční klid. V neděli byl oběd v 10 hod. a večeře v poledne. Odpoledne byly dvě hodiny povinného odpočinku. Pak se hrál na apelplacu fotbal, nebo býval koncert táborové hudby a na pódiu se konávala utkání v boxu. V prvním bloku po levé straně byla pisárna, opravna bot a nevěstinec s tuctem žen, dodaných z Ravensbrücku. Za návštěvu se platily dvě marky. Z toho 50 feniků dostala dotyčná žena a zbytek říšská pokladna SS, KZ-Zentrale v Oranienburgu.\nPár kroků odtud byla hlavní brána. Skládala se ze dvou dílů, které bylo možno stáhnout na jednu stranu a zahákovat. Hák byl na řetězu. Tam uvazovali i na dva - tři dny vězně za vzpažené ruce, omotávali jím řetěz kolem krku a vytahovali je za něj do výšky. To působilo nesnesitelné bolesti. Zoufalé skřeky se za noci rozléhaly lágrem.\nV osobních spisech Batličkových v Dopravních podnicích hlavního města Prahy je záznam, že zemřel 13. února 1942. Ing. Gerndt si pamatuje, že z Mauthausenu došlo o tom úřední oznámení a že jako příčina úmrtí je uvedena nemoc, pravděpodobně tyfus.\n‚Paní Batličková dostala pytlík s popelem a sdělení, že její manžel zemřel na zápal plic,“ tvrdí ing. Jirát dodává: „Pryl byl toho názoru, že Batlička byl popraven.“ Předkládá Prylův článek ‚Otakar Batlička, kamarád, bojovník, hrdina‘, kde je to výslovně řečeno. „Eman mínil, že ho zastřelili v bunkru, ale za celou dobu svého pobytu v lágru se nic nedověděl. Ještě za Protektorátu přišel k Martě nějaký navrátilec a vykládal, že Otu zastřelili na útěku.\n„Já jsem to také slyšel,“ přidává se ing. Jan Budík, ex OK1AU, ‚a sice na jaře 1942 v Buchenwaldu.“\n„Já jsem toho člověka neznal, nebo jsem si ho nedovedl vybavit. Na Batličku jsem si samozřejmě pamatoval velmi dobře. Byl jsem zatčen hned v březnu 1939 a odvezen do Dachau, takže jsem nevěděl, co s Batličkou je. Na jaře 1942 mě přemístili do Buchenwaldu a tam se ke mně někdo přihlásil se zprávou, že se Ota při transportu z jednoho lágru do druhého pokusil o útěk a přitom byl zastřelen. Nechtěl jsem se moc vyptávat, abych pak neskončil na politickém oddělení u výslechu. S člověkem, který mně tuto informaci přinesl, jsem se už nikdy nesetkal."\nMauthausenský koncentrák měl pobočné tábory v Ebensee, v Gusen a dalších 49 venkovních pracovních komand. Od Batličkova příjezdu do jeho smrti uplynul týden. Za tak krátkou dobu se nevyřídilo přidělení vězňů ani do pobočných táborů ani na venkovní komanda. Do lágru přijel zdráv, jinak by ho v Terezíně nezařadili do transportu. Během celého února nedošlo v Mauthausenu k žádnému skutečnému pokusu o útěk. Takzvané „zastřelení na útěku“ byla buď sebevražda elektrickým proudem v drátech, nebo vražda, když byl vězeň k drátům zahnán a tam podle předpisů stráží zastřelen. Hans Maršálek v knize „Die Geschichte des KZ Mauthausen“ uvádí, že 13. 2. 1942 bylo 12 čechů zastřeleno, 2 zastřeleni „na útěku“ a 17 zemřelo. Do které z těchto tří skupin patří Batlička?\nByl zatčen za civilního výjimečného stavu, vyhlášeného zastupujícím říšským protektorem R. Heydrichem (29.9. 41). Je tedy logické, že jeho případ měl být projednán stanným soudem. Rozsudky stanného soudu zněly: buď trest smrti, nebo předání tajné státní policii (což znamenalo deportaci do koncentračního tábora) nebo osvobození. Informace těchto rozsudcích byly zveřejňovány v denním tisku a ve vyhláškách, vylepovaných na plakátovacích plochách. Žádný z těchto pramenů Batličkovo jméno neobsahuje. Václav Berdych, jeden z mála, kdo přežili Mauthausen, autor knih „S číslem na srdci“, „Mauthausen“ a „Krvavé slunce“, míní:\nPamětní deska je dílem sochaře Jaroslava Heyduka\n„Jestliže přišla zpráva, že zemřel na tyfus nebo na zápal plic, pak je pravděpodobné, že popraven nebyl. Jako nový vězeň se mohl dostat na planýrku, na Strassenbau lIl., kde v té době umíralo nejvíc Čechů. V případě popravy německé úřady zpravidla posílaly oznámení, že dotyčný byl popraven na základě rozsudku stanného soudu v . . . ze dne . . . Většinou se to tak dělalo.“\nI kdyby se tedy jednalo jen o internaci, muselo bylo v době civilního výjimečného stavu být projednáno stanným soudem. Byl Batlička odsouzen?\n„Batlička souzen nebyl. Nikdo z celé skupiny se nedostal před soud,“ tvrdí ing. Jirát.\nEmanuela Pryla se zeptat nemůžeme. Zemřel 28. 1980.\n„Nevím nic o tom, že by byl manžel u soudu,“ prohlašuje kategoricky paní Prylová. „Nikdy jsem od něho neslyšela, že by byl souzen.“\nUplynul nějaký čas Od konce války, když se u lomu nedaleko Štěchovic objevila americká vojenská vozidla. Část mužstva hlídala, druhá část vydolovala několik beden. Než se dostavily československé bezpečnostní orgány, Američané odjeli. I s bednami. Bedna 414/IV ukrývala klíč k tajemství Batličkovy smrti: Seznam 1823 osob, odsouzených pražským stanným soudem. Je tam uveden Batlička, Fróde, Chyba, Toufar, Ellner, podplukovník Mašín a další. Rozsudek nad těmito lidmi je datován 19.1. 1942, v poslední den platnosti civilního výjimečného stavu na území pražského Oberlandratu. K smrti byl odsouzen i Emanuel Pryl, rozsudek nad ním však zřejmě nebyl potvrzen (rozsudky stanných soudů se staly vykonatelnými teprve po podpisu K. H. Franka).\nKdyž se o tom dověděl ing. Jirát, byl překvapen: „Byl jsem ve styku s Emanem od jeho návratu do Prahy až do roku 1962. Pak jsem ho ještě jednou navštívil, byl jsem v jeho ateliéru a Eman mne pak doprovodil k vlaku na Slovensko. To víte, že jsme se při všech setkáních vraceli k osudu skupiny. Nikdy se nezmínil o soudu a přece zážitek, že je člověk odsouzen k smrti, není něco, co se jen tak přejde!“\nZatajil Pryl Jirátovi, že byl souzen?Jestli ano, tedy proč? A proč nebyl rozsudek nad Batličkou a ostatními zveřejněn, když takové zveřejňování bylo běžné a právě ono mělo plnit účel zastrašování?\nOdpověď na tuto otázku poskytuje dopis předsedy pražského stanného soudu Joachima lllmera ze 6. listopadu 1941 K. H. Frankovi. lllmer sděluje, že stanné soudy v Praze a Brně mají odsoudit ještě 140 osob. Výkon rozsudků v Praze a v Brně není prý účelný a zveřejnění není nutné, lépe řečeno je vůbec nežádoucí. Navrhuje, aby tyto osoby byly odsouzeny, ale rozsudky aby byly vykonány v koncentračním táboře.\nProf. Ant. Nykl byl 6. ledna 1942 odsouzen stanným soudem k předání tajné státní policii. Přežil Mauthausen.\n„Jak to bylo u stanného soudu?“\n„U soudu? Já o ničem takovém nevím.“\n„Vy jste tedy nebyl souzen?“\n„Ne. Nikdy jsem u žádného soudu nebyl. Slyším to teď poprvé od vás. Pryl to nevěděl stejně jako nikdo z našeho transportu. Skutečně ne. Mysleli jsme, že jsme tam byli posláni z nějakého rozkazu k likvidaci.“\nNic nevěděl a neslyšel ani Zdeněk Deyl, který byl odsouzen stanným soudem téhož dne jako soudruh Nykl. Nebyly dodrženy ani elementární předpisy o řízení před stanným soudem. Delirium totalitního režimu, zpitého pocitem vlastní moci a představou, že bude vládnout do nekonečna, že může dělat s lidmi, co si zamane, a nemusí dbát ani svých vlastních zákonů a nařízení.\nPryl přednášel v září 1945 ve Světci. Záznam o této přednášce se zachoval v Čapkově muzeu v Týništi nad Orlicí. Pryl vylíčil, jak po příchodu do tábora vyvolali 12 jmen, mezi nimi Batličku. Všechny hned odvedli do koupelny, odtud do bunkru a tam prý je popravili. Takový bunkr můžeme vidět v Ravensbrücku (severně Od Berlína, NDR) nebo v Rabšteině u České Kamenice. Měl-li plnit represivní a zastrašovací poslání, musel být podstatně horší než celý tábor. Nikdo z mauthausenských vězňů, se kterými jsem se setkal, neměl o něm vlastní poznatky. Zachovaly se však vzpomínky vězňů z jiných táborů, a protože Němci měli smysl pro typizaci, můžeme předpokládat, že v Mauthausenu to nebylo jiné. Pokud nebyla stanovena výjimka, podávala se v bunkru jen poloviční dávka jídla. Netopilo se. Vězňům ponechávali jen spodní prádlo, odebrali jim ponožky i dřeváky. Vězeň musel od rána do večera stát bosýma nohama bez hnutí na studené, betonové podlaze. Každý pohyb, zpozorovaný stráží špehýrkou, byl záminkou k nelidskému týrání. Nečinnost byla horší než práce v lomu. Každý den byl nekonečný. Nekonečná byla i každá noc. Křeče z hladu a zima nedovolovaly vězňům spát. Takové byly Batličkovy poslední dny.\nO. Batlička byl popraven zastřelením 13. února 1942. Je to dokázáno zápisem v seznamu zemřelých, kniha l., pod položkou 103. Ten den byla tuhá zima. Poprava probíhala - jako všechno v lágru - ve stereotypních, vyježděných kolejích. Batlička zemřel na táborovém popravišti (v bunkru se popravovalo až od r. 1943). Ve svahu byla vykopána svislá stěna, široká 2,80 m, vyztužená dřevěnými trámy. Prostor před ní byl vydlážděn cihlami a posypán pískem. Napravo stály necky s dřevěnými pilinami a sud s chlorovaným vápnem, nalevo přenosná šibenice se sklápěcím můstkem. Vězně přivedli tak, jak byli na celách: ve spodním prádle a bosé. Byl přítomen celý štáb: velitel tábora Standartenführer Franz Ziereis, jeho adjutanti Viktor Zoller a Adolf Zutter, vedoucí táborové ochranné vazby Georg Bachmayer, šéf táborové správy Xaver Strauss, a šéf politického oddělení Karl Schultz (všichni v hodnosti Hauptsturmführer). Schultz přednesl exekuční rozsudek.\nVězňové se postavili čelem k trámům a šest kroků za ně popravčí četa.\nKomando krematoria naložilo mrtvá těla na vozíky, uhrabalo písek a posypalo chlórovým vápnem. Schultz podal Ziereisovi hlášení o provedené popravě a popravčí četa na Bachmayerův povel odpochodovala pořadovým krokem do svých ubikací.\nV Kobylisích, blízko vodárenské věže, je ulice, která nese Batličkovo jméno.\nVždy na jaře, ve výroční den pražského povstání, stojí pionýři čestnou stráž u pamětní desky na domě v Čiklově ulici, kde Batlička bydlel. I za ně a za jejich budoucnost položil Otakar Batlička, OK1CB, na mauthausenském popravišti svůj život.\nv roce 2008 přepsal a upravil pro web OK2KKW Matěj OK1TEH\nPůvodní článek vyšel na pokračování v Amatérském Rádiu na začátku 80.let


Test pingpongových stolů venkovních 2022 ∗ Test. TOP\nOdolá povětrnostním vlivům a změnám teplot.\nca. 15 700 CZK\nca. 8 000 CZK\nJak vybrat venkovní pingpongový stůl\nPing pong nebo také stolní tenis je poměrně oblíbený sport.\nVenkovní stoly by měly mít vždy robustní konstrukci s horizontálním zpevněním.\nMasivnost konstrukce souvisí i s tím, zda bude nebo nebude stůl vybaven kolečky.\nV případě skládacích stolů je dobré zaměřit se také na mechanismus samotného složení.\nZákladní rozdělení tohoto typu stolu, je podle toho, kde bude využíván, tedy na vnitřní a venkovní variantu.\nTento typ pingpongových stolů je určený pouze pro použití v interiéru (sportovní haly, domácnosti). Stoly jsou méně odolné, ale na druhou stranu levnější.\nVenkovní stoly jsou vyrobeny z materiálů, které snadno odolají povětrnostním vlivům a změnám teplot. Povrchová úprava je většinou antireflexní s UV filtrem. Stůl je tedy možné používat od jara do podzimu, případně v mírné zimě. Stoly mají vyšší pořizovací cenu.\nKvalita rámové konstrukce ovlivňuje stabilitu, odolnost, ale také životnost stolu. Venkovní stoly by měly mít vždy robustní konstrukci s horizontálním zpevněním. Nejvyšší pevnost zajišťuje konstrukce ze svařovaných pozinkovaných profilů. Tento materiál ale najdete u stolů určených do opravdu náročných podmínek a od toho se odvíjí také pořizovací cena.\nMasivnost konstrukce souvisí i s tím, zda bude nebo nebude stůl vybaven kolečky. Velká část velkých a zejména venkovních stolů kolečka má, protože usnadňují případnou manipulaci. Kola mohou být buď plastová (nejlevnější varianta) nebo pogumovaná. Dále se může jednat o velká nebo otočná zdvojená kola. Ty zajišťují větší komfort při přesouvání stolu.\nPři nákupu se také informujte o funkci dobrzdění pojezdu, která se bude hodit právě u velkých, těžkých stolů, protože zajistí jeho větší stabilitu.\nDruhé dělení pingpongových stolů souvisí s tím, zda se dají nebo nedají složit.\nPevná konstrukce Zpravidla stálá součást prostoru\nHodí se zejména pro komerční využití (sportovní haly, hřiště)\nSkládací stoly Běžnější varianta u obou typů stolů\nVětšinou lze sklopit k sobě obě poloviny hrací desky\nIdeální volba ve chvíli, kdy řešíte nedostatek místa\nV případě skládacích stolů je dobré zaměřit se také na mechanismus samotného složení. Jednodušší varianta je pákový mechanismus. Zde stůl zvládne složit i jedna osoba. Dále jsou modely, které vyžadují odmontovat síť nebo upínací mechanismus.\nU většiny stolů se setkáte s tím, že lze složit pouze jednu desku. Stůl ale můžete využít při hře proti sobě. Další varianta je složení obou stran. Pouze ve výjimečných případech se deska neskládá, skládají se nohy stolu.\nJedná se o nejdůležitější část pingpongového stolu a stejně důležité jsou i její parametry. Kvalitní hrací deska totiž výrazně ovlivňuje hru.\nHrací plocha pingpongového stolu by měla být v matném provedení. Nikdy by se neměla lesknout.\nZa klasické barvy hrací plochy jsou považovány zelená a modrá. Setkat se ale můžete i s šedou variantou. Výběr barvy je jednak otázkou designu, ale je nutné přihlédnout i na kontrast prostoru, ve kterém se hraje. To znamená, že např. není vhodné hrát na zeleném stole, který je umístěný na trávníku.\nPro výrobu hracích desek venkovních stolů se používá:\nVrstvený hliník (značkové modely)\nBeton (hřiště, jiná sportoviště)\nPozor na dřevotřísku, ta je určena pouze pro stoly do interiéru. Stejně tak dřevěné stoly se na venkovní použití příliš nehodí, i když jsou odolnější.\nOdrazové vlastnosti míčku jsou výrazně ovlivněny právě materiálem hrací desky. Kvalitní desku poznáte tak, že upustíte míček z výšky cca 30 cm. Ten by se následně měl odrazit do výšky 23 cm.\nZákladní rozměr stolu na ping pong je:\nDélka 274 cm\nJedná se o rozměr soutěžních stolů, ale na našem trhu najdete hrací desky s různými hodnotami. Záleží jen na vás, jaká velikost vám bude vyhovovat.\nTloušťka desky ovlivňuje jednak kvalitu samotného stolu, ale také jeho odolnost a životnost. Obecně se dá říct, že čím silnější deska bude, tím lépe – bude odolnější, snese vyšší zatížení. U každého materiálu se ale uvádí jiná hodnota, např.:\nPlast – ideální síla je 4 – 5 mm\nDřevo – uvádí se 19 – 22 mm\nSoučástí stolu může být:\nSíťka – může být výškově nastavitelná, možnost změny síly napětí síťky; nemusí být vždy součástí stolu, je nutné ověřit!\nDržák síťky – U pevných držáků není nutné jejich demontování v případě skládání stolu\nOchranná obvodová lišta desky – zabrání poškození hran stolu\nZámek desky – zámek může být součástí skládacího mechanismu; bezpečně desku zajistí ve složeném i rozloženém stavu\nVyrovnávací mechanismus – využijete zejména u venkovních stolů; díky adaptéru můžete měnit délku nohou stolu podle aktuální nerovnosti terénu\nDržák pálek a míčků, stříška proti dešti\nNejlevnější stoly, které jsou označeny jako „Outdoor“ koupíte za necelých 5000,- Kč. U nejdražších modelů se můžete dostat na částku až 60000,- Kč.\nDo cca 7000,- Kč – jedná se o cenovou kategorii, ve které najdete většinu stolů pro rekreační použití. Týká se jak vnitřních, tak venkovních modelů. Stoly mohou, ale nemusí mít kolečka. Velmi často je součástí alespoň nějaké příslušenství.\nOd 7000,- Kč – tyto stoly se vyznačují kvalitním zpracováním, které využijí jak hobby, tak i profi hráči. Najdete zde modely vhodné pro komerční použití.\nProč hrát ping pong?\nPing pong nebo také stolní tenis je poměrně oblíbený sport a to nejen v profesionální sféře, ale i v té rekreační. Stolnímu tenisu se mohou věnovat všechny věkové kategorie a jako každá jiná fyzická aktivita, i stolní tenis má pozitivní vliv na fyzické i psychické zdraví člověka. Ke hře budete potřebovat vhodný pingpongový stůl, dále pálky a míček.\nJak vybrat venkovní stůl na ping pong?\nPokud chcete vsadit na kvalitu, zaměřte se na tyto výrobce – Sponeta, Cornilleau, Stiga nebo Butterfly.\nca. 10 000 CZK ca. 15 700 CZK ca. 8 000 CZK ca. 13 500 CZK