Tiiso | Komentáře | ČSFD.cz\nBatman: Rok jedna si očividně jde svou cestou i když zároveň dodržuje všechna "Batman" schémata jak to jde. Předloha byla jasná: Frank Miller napsal prostě jeden z nejlepších komiksů této doby, aspoň co se Batmana týče. Tudíž dodržování linie jeho vyprávění přišlo Warnerům určitě jako dobrý nápad než naopak. A ve výsledku se to vlastně všechno projevilo. Tento hodinový snímek mám vcelku rád a přiznávám se, že si na něj nejčastěji vzpomenu, když uzřím Batman začíná od Nolana (bodejť když obé čerpá z jedné předlohy). Děj animovaného filmu se "motá" někde kolem stejného, člověk v něm najde i shodné vedlejší postavy, nikde nenudí, spojité vyprávění o dvou počínajícíh hrdinech klape celkem solidně. Scény jsou plné akce a plné neustálého zápolení a na hromady vystřílených nábojů také dojde. Co více si vlastně přát? Nastavené tempo vydrží až dokonce, vše dobře dopadne (tedy skoro), zloduši jsou potrestání, takže teď už jen umýt, vyčistit zuby a do postele. Čtyři silné hvězdičky, ale pozor velmi pevně ukotvené v rámci animovaného filmu, který je navíc natočen dle předlohy komiksu\nDruhé pokračování vyprávění o často naštvaném a neustále suspendovaném Harry Callahanovi, radikálně mění náladu a samotnou atmosféru vyprávění o proti celkem ve všech svých směrech krotké "jedničce". Příběh na nic nečeká a hned od začátku nastavuje dobré tempo, dobrý styl filmové řeči a za třetí dobrý příběh. Protivníci jsou zde natolik záporní, až se Harry počíná jevit jako obyčejný "polda", který v práci vydělává peníze. Situace a příběh donutí Clinta na tváři vykouzlit ještě kamenější a nehybnější výraz než jsem u něho zvyklý. Ačkoliv jsem ho neviděl tak často v neohrožených "chlapáckých" akcích tak jako v předešlém snímku nemění to nic na poutavosti vyprávění. Nakonec je stejně donucen vytahovat svůj Magnum 44 více než je zdrávo. Snímek skvěle šlape. Je to kvalitní žánrovka, která velmi slušně navazuje na předchozí film Drsný Harry a v ničem o proti němu nezaostává. Jde sice svou cestou - tam kde je vidět (Drsný Harry) velká nadsázka a i zábava - zde kontruje spíše tíha společenských problémů, zejména těch velkoměstských; - tam kde je určitá lehkonohost v řešení nastálých situací, zde cítíme spíše respekt hlavního hrdiny. Aby bylo jasno, nepovídám tady nic o tom, že by se Clint v tomto filmu něčeho zalekl a utíkal domů. To zase ne! Příběh ho zde spíše nutí aby více projevil jaký je uvnitř a jaké zásady či morální kodexy vlastně vyznává. Taková rozhodnutí v prvním díle dělat nemusel (až na slabé vyjímky). Linie vyprávění v Drsném Harrym byla celkem jasná a jednoduchá. Zde tomu již tolik není. Toto vše zmíněné, ale dohromady velmi dobře funguje. Snímek má spád a doopravdy mě až dokonce zajímalo jak to dopadne. Takže všichni fanoušci C.E. směle do toho. Film je na technické úrovni standartní. Co můžu vyzdvihnout je celkem zajímavá (ačkoliv ničím převratná, to zase nečekejte) doprovodná hudba známého skladatele Lao Schifnera. Každopádně snímku sluší širokoúhlá verze než ta TV ořízlá (i když v dnešní době by snad již snímek měl jít i v TV v poměru takovém v jakém byl film natočen tedy 1:2.30).\nSeč se Tuggle a ostatní snažili zřejmě co mohli, jejich vyprávění někde zhruba po dovu třetinách spadlo do průměrného žánrového "béčka", ve kterém samotný konec, ve kterém jsem byl svědkem bitky hlavního hrdiny mezi projíždějícími nápravami vagónů, dokonce vytvořil na mé tváři úsměv. Je to, ale škoda. Snímek měl začátek a kus děje hezky rozjetý; vyprávění se pohybovalo někde na pomezí temného thilleru a těžké detektvivky. Hodně tomu napomáhali dva aspekty: kdy jedním je kamenná tvář Clinta a druhá tmavé ulice New Orleans plné neřesti. Věřím, že kdyby tvůrci dokázali udržet načrtnutý rámec stylu vyprávění, dostal by se snímek o několik řádů výše. Ačkoliv těžko soudit, spousty diváků by tento vývoj také jistě strhlo. A to právě z důvodu pomalého a temného tempa příběhu. Ale mě poslední třetina snímku, která dosti změnila kurz a chytla laciný vítr do plachet, spíše zklamala a hlavně kvůli tomu posílám film do šedivého průměru. To u mě znamená, že film vyloženě nenazlobí, ale když ho v životě neuvidím, také se nic nestane. Clint Eastwood ve snímku podává svůj standartní výkon; své fanoušky rozhodně "nenaštve", dokonce v jednom záběru je vidět jeho úsměv, což považuji za vyjímečnost. Hudební doprovod průměrný, kamera a střihové "serepatičky" taktéž. Sice můžu spekulovat o tom, že kdyby film točil sám Eastwood mohl dopadnout lépe, ale to mě k ničemu nepomůže a na filmu to nic nepřidá. Tři hvězdy už tradičně za Clinta a zajímavý začátek.\nO kvalitu příběhu se postaral již pan Čapek a tedy záleželo již jen na tom jak se námět podaří přetavit do rychle se míhajícíh filmových políček. A rovnou řkám, že dobře. Valstně velmi dobře. Nejen díky pečlivé režii J. Krejčíka le hlavně díky pánům Šmerala a Jiřího Sováka. Oba totiž své role tak dobře zahráli až je radost na ně pohledět. Samozřejmě že jim v tom dobře pomáhají i ostatní aktéři v povídkách se objevujících. Je sice kolikrát na zamyšlenou jestli se takové knižní předlohy (v tomto případě Čapkovi detektivní povídky) mají vůbec přenášet na filmová plátna či na obrazovky TV. Výsledek totiž není nikdy jistý a kolikrát dobře napsaný příběh nemusí chytit v obrazové verzi dobře za srdce. A musím právě podoknout, že u čtení jsem se emočně bavil lépe; ale nejsem zde proto abych srovnával takto odlišná umění. Čistě z hlediska filmového povídky nedopadly vůbec špatně, jsou řemeslně odvedeny dobře a herci výborně zahrány. Ale co se týče celkového dojmu příběhu, jeví se mě tak nějak ploše. Bez většího záběru na poli emocí. Proto ty čtyři hvězdičky.\nUpozornění: kdo nemá Charlese Bronsona v lásce a kdo nemusí jeho kamený výraz, nepouštějte si nebo nechoďte na tento snímek. Protože v opačném případě se přes toto nepřeneste. Záběrů na obličej páně Bronsona je totiž na obrazovce či plátně ažaž. Poselství snímku je jasné a jednoduché: jsem obyčejný občan, jsem utlačován, jsem ohrožován, pomoc nikde-tak jdu a vyřeším to po svém. Musím řící, že na toto téma existuje přehršle filmů a děl. S jinými portagonisty či protagonistky, s různou kvalitou a s různým provedením. Proto to upozornění na začátku. Ale na druhou stranu zde zmíněné "poselství" je předkládáno přece jen trochu odlišným (a lepším) způsobem. Snímek patří u mě do skupiny filmů, které jsem kdysi, kdysi viděl (nějakým způsobem mě utkvěly v paměti) a pak jsem se po letech k nim opět odstal. A pak záleží nam to jestli oni dokáží opět něco přinést nebo už ne. Přání smrti ten čas přežilo a celkem obstálo. Nešel jsem v průběhu sledování "kafovat" a ani jiné neřesti provádět a vydržel jsem do konce. Snímek není čistá žánrová záležitost tak bych ji nehodnotil. Přeci jen dokáže některými okamžiky zapůsobit na emoční procesy filmové duše. Dokáže donutit i k většímu objemu vyprodukovaných myšlenek v mozkovnách sledovačů. A nutí i k malinkaté konfrontaci vlastních zážitků s vlastními zkušenostmi typu: co kdyby, já kdybych apodobně. A o to přeci jde. Zkrátka film nebude ve filmových pověstných, domácích poličkách zabírat přednější místo, ale neuškodí si ho občas (řádově roky :-)) pustit. Rozhodně nenaštve a neuškodí.\nVelmi dobrým způsobem zvládnutá "žánrovka". Jinými slovy film se sice brodí ve vodách B filmů, ale v těch vodách si vede velmi dobře a snímek dokáže příznivce tohoto stylu vyprávění opravdu upoutat. Bronson svým hraním-nehraním dokonale vystihuje charakter postavy, kterou ztvárňuje (jako kdyby hrál někdy něco jiného). Ačkoliv jde v podstatě o zápornou osobu, svými charakterovými rysy a v konforntaci s postavou mladého Jan-Michaela Vincenta, který stojí v opozici co se "morálky" týče, se dokáže i svým (rozuměj Bronson) způsobem divákovi zalíbit a umožní mu se k němu více přiblížit. A o to vlastně ve snímku zřejmě jde. V opačném směru totiž jen těžko říci co páni tvůrci tímto snímkem chtěli sdělit. Takže odhoďte veškeré příměry a pohledy na lidské chování a nechte se unášet příběhem pokleslých hrdinů, kteří když chtějí, umí být ve svém světě takřka dokonalí a hlavně sví. Počáteční scéna pak představuje dá se říci vrchol, jelikož je udělaná bravurně a stylově. Následující rozvíjející děj již nedokáže tuto scénu ničím dohnat. Ale samotné vyprávění se nikde zbytečně nezadrhává a i když scénář je mnohdy velmi čitelný a lehce předvídatelný, neznamená to, že by se filmeček nedal sledovat. Dokonce se musím zmínit i o hudebním doprovodu, který jsem v první polovině filmu dokázal vnímat. Jde často o jednoduchý klavírní rif, který se k probíhajícímu se ději dobře hodil. Jak jsem podotknul na počátku, Mechanik zabiják je čistě žánrový film. Mělo by se na něj takto pohlížet. A jako klad mu přiznávám to, že tuto svou hodnotu umí přednést divákovi lehce a stravitelně bez následujících pachutí. Hezké tři hvězdy.\nA tak se směle přidám k většině a snímek strhnu do průměru. Problémem je, že by ale bylo příliš jednoduché o filmu řící, že je pouhým průměrem. Tak jednoduše to prostě nejde. Za prvé jde o sérii Alien a za druhé režisérem není jen tak někdo. A to je právě ten kámen úrazu. Očekávaný snímek ve mě udělal rozporuplné pocity a po několika projekcích, kdy jsem doufal, že třeba objevím nějaké skryté klady a mistrně ukryté poselství, film vlastně pohřbívám. (A tak jsem při tom letěl pro BD disk). Škoda toho nevyváženého děje a snad i amaterství v samotném scénáři, když byl naproti tomu začátek filmu a jeho část děje takovým požitkem pro oči, uši a i vlastní filmovou duši. Alien z roku 1979 patří do mé TOP TEN a co člověka mohlo potkat lepšího než, že jeho tvůrce opět po letech sedne a zkusí pokračování. V tomto případě Prequel? A ono ejhle, místo profesionality příjde taková "ojetina". Těžko říci komu je snímek ve finále vlastně určen. Pro současnou am. a ev. mládež? Pro skalní fanoušky Alien série (to snad asi ne)? (teď mě napadá, že V:Vzkříšení je vlastně lepší, jelikož si na nic nehraje a já ho posuzuji za slabší dílek do skládačky). Nebo to bylo všem jedno a šlo čistě o peníze a všichni se svezli na jméně a kultu, který se za ty roky vytvořil? Těžko soudit. Film jako B movie by celkem uspěl (ale to by jsme v něm neviděli takovou trikovost); jako pokračování Vetřelčí ságy je to ale "miš maš" a prohra co se logiky a náplně týče. A to příjde Prometheus 2. Ó bóže. Herecké výkony se střídají jako na houpačce. Hlavní mužská postava je mě lhostejná a její představitel jako vystřižen z Beverly Hills (Inu subjektivní pocit). Naopak ženský protějšek je dívatelnější, uvěřitelnější ale jak jsem již podotknul, její snaha se utopí v příběhovém guláši, který vévodí druhé polovině filmu. A největší zklamání mě připravil ten fakt, že jsem se ani jednou vůbec nebál. Každopádně snímek ukazuje již na plno velké slabiny, které začínají bujet ve všech velkých blockbustrech Hollywoodské produkce těchto let. Slabé 3 hvězdičky.\nNikdy bych neuvěřil, že se něco (série 007) stejné dá pořád a pořád předkládat jijným způsobem. Sam Mendes mě přesvědčil, že to prostě jde. V době kdy mnozí lidští hrdinové, ve svých nekonečných filmových reinkarnacích mají tendenci přeměn v superhrdiny, Mendes hodil opačný kurz (skvěle tento trend nabídl M. Campbel se svým Casino Royale) a dvojitou nulu nám předhodil jako bytost veskrze obyčejnou a zranitelnou. A aby se zarytí fanoušci "Old School" J.B. nemohli zlobit, tak ten přerod zabalil do několika klasických "Bondovin", ale takovým způsobem, že potichu zírám. A nejlepší na tom je, že jsem snímek viděl již několikrát (cca pět až šestkrát) a zírám více a více. Ten film prostě zraje. Úvodní "klasická" scéna se velmi dobrým způsobem přemění v lahodně pomalou (takřka deset minut bez dialogů) scénu v Šanghai, která opět přeskakuje do rytmičtějšího Macaa. Když jsem snímek viděl poprvé, nasazený rytmus mě moc neseděl a scény byly poněkud zdlouhavé a nerovnoměrné (proto film ode mě původně dostal 4h). Ale s každou další projekcí se tento pocit ztratil a já jsem plný radosti, že jsem asi našel režisérův záměr. Ale toto je čistě subjektivní pocit. Snímek pak dále pokračuje v nastaveném trendu ke svému konci, který nejen uměl překvapit (co se obsahu týče), ale i ukázat, že se tvůrci nebojí svět kolem agenta Jejího Veličenstva, předložit opět po svém. Za to jim posílám dík. S D. Craigem nemám osobně problém a tak není filmu co moc vytknout. Záleží již jen na malých subjektivních pocitech diváctva. Soundtrack není vymšlen špatně. Je poplatný roku 2012 a uvidí se jestli bude mít za nějaký ten čas co nabídnout. Stejné je to s úvodní skladbou. I když za sebe říkám, že od Casino Royale mají skladby co kvality se týče, vzestupnou tendenci. Trikovost a filmové zpracování velmi dobré, snad až na scénu s havarující soupravou metra. Takže ať chci nebo ne, vychází mě hodnocení někde mezi 4-5h.\nTřeba jsme tento film všichni nějak nepochopili a nenašli v něm tu skrytou zprávu pro masy?!? Úplně přesně si pamatuji jak sedím u kamaráda, na obličeji papírové brýle k red-blue 3D a hledám Roberta Rodrigueze na plátně (samozřejmě jako autora). A bohužel nenacházím. Roberte nezlob se, ale: je to fakt hrozná blbost. Blbost ze všech možných úhlů. Anebo jsem ten film nepochopil?\nÚvodní téměř čtyř minutová scéna bez jediného střihu, nastavila laťku tak vysoko až jsem se počal obávat, že ji následující děj jen těžko bude překonávat. Naštěstí opak je pravdou. Film je (ačkoliv od spousta recenzentů a publika je nesmlouvavě vražen do žánrové škatule) v mých očích výbornou směskou všech různých filmových pochutin. To je zřejmě aspekt, který mnoha divákům nemusí jít pod nos, jelikož dle titulků pod názvem má jít o krimi a film-noir a to může být dosti zavádějící. Ale kdo chce i tento zmíněný žánr v něm docela hladce najde. Mně osobně ten guláš stylů velmi oslovil a zároveň potěšil. Ta ohromná nadsázka, která se v něm dá najít je prostě originální. Nadsázka, která ale pouze neobrací všechno ve smích a pohrdání. Navíc tvůrci dokázali do této nadsázky, která hodně vyčnívá, dostat do fungující lajny i samotný příběh, který hezky plynne a který dokáže bezproblémů přiblížit postavy a jejich osudy samotnému přihlížiteli (rozuměj divákovi). A to je právě moment, který tak v tomto filmu oceňuji. Mám pocit, že kdyby byl příběh vyprávěn jen v žánrových intencích, nebyl by tak chutný (pouze subjektivní pocit). Dále tu máme ohromnou sebeironii, kterou lze samozřejmě najít v situacích, které se odehrávají kolem Wellese. Dialogy jsou v těchto momentech umocněny stylizovanou kamerou a obvyklými světýlky. Ale nenechte se zmást mými neumělými slovy. Snímek umí i pěkně překvapit a ukázat i trochu z odvrácené strany lidské psyché. Jako zajímavost mohu přihodit, že uprostřed tohoto mého rozplývání ale narážím na rozpor. Ten tkví v tom, že vlastně celkově snímek působí emočně dosti ploše a je spíše studený než aby mně rozbušil srdce. Tak proč tedy pět hvězd? Určitě za um režiséra (a vtomto případě i herce) a jeho originální pohled na filmování jako takové. Nemohu si pomoci, ale jeho snímky jsou takové jinačí. Dále pak za výkony některých herců. Kromě Wellese bych vyzdvihnul Akima Tmiroffa. O samotném filmovém zpracování nemá cenu mluvit. Je to výborná práce z technologií a musí se prostě vidět. Dále snímku dobře sekunduje hudba Henryho Manciniho. A vůbec je toho ve filmu spousty o čem by se dalo psát. Nejlepší je ho zhlédnout a posuďte si sami.\nV krátkodobém horizontu a zahalen v sladkém hávu neznalosti jiných filmových děl, dokáži pochopit nadšení a uznalé pokyvování hlavou v rytmu popových skladeb filmem se proplétajících. V hodnotách opačných, než jsou v první větě zmíněné (tedy v dlouhodobém horizontu poznávání filmového umění a zhlédnutí několika jiných děl) dávám tomuto dílku s bídou tři bodíky. Nikoliv za kameru, střih, barvičky, a samotné herce (vyjma Jennifer Lopezovou - její výkon v tomto filmu je lapidárně řečeno "nijaký"). Tyto aspekty snímek postrkují výše. Šedý průměr dávám za samotný příběh a jeho běh. Filmu chybí lehkonohost brakového žánru, kterou umí na plátno hodit vynikajícím způsbem např. Stoneovi současnící Robert Rodriguez, pan Tarantino či bratři Coenovi. A proč je sem pletu? Protože chtě nechtě po celou dobu sledeování U-Turn se mě do hlavy díla zmíněných pánů samy draly do mozku a samy prováděly srovnávací mechanismy. A to jsem se je snažil od té hlavy odhánět co to šlo (pozor jde o subjektivní postřeh). Stone za prvé vykradl sám sebe (Natural Born Killers) a pak ještě několik dalších děl jiných tvůrců natočených v 90's. Nikdy jsem proti tomuto nic neměl. Ale musí se to dělat dobře a ne jen pro samoúčelnost. Velká škoda jelikož samotný námět je vděčný a herci či kameraman (bodejť bych analogii nenašel když za ní seděl Robert Richardson že?) jak jsem řekl na začátku se snažili seč mohli. Ale to nestačilo. Děj je překombinovaný a místy tak legrační, že do podtitulku měli tvůrci napsat že jde o satiristickou road movie, ktrerá paroduje sebe sama-pak by snímek dostal jiné grády. Jenže to se nedá ze snímku poznat. Na parodii je málo úsměvný a na vážný příběh o "průserovým" dni je málo vážný.\nDobrý den všem. Zřejmě nepřihodím nic nového, ale mě to nedá. Ano, tak je to prosté. Po dobrých začátcích a moc nepovedených posledních dvou filmech tohoto režiséra, mě "Stalo se" vlastně příjemně překvapilo. Ano souhlasím s tím, že herecké výkony nestojí za moc; souhlasím, že finální rozuzlení příběhu je nemastné a neslané; souhlasím, že hraní na lásku zde nefunguje atd. atd. To vše je pravda. Pravdou, ale je také skutečnost, že mě tento film na svou hodinu a půl dokázal připoutat. Nedovolil mě odejít si pro kávu, nedovolil mě přemýšlet nad tím co zítra kde zařídit či nezařídit. Svou simplicitou prostě funguje dobře. Snímek má hlavu a patu. V daném okamžiku dal co jsem chtěl. Zaujmul a donutil mě k nějaké té myšlence. A v tomto případě mě zanechávají chladným některé připomínky typu: díry v logice; pokulhávání za rozumem apod. Ano jsem (prozatím :-))soudný a odsuzuji tento snímek tak jak koneckonců všichni "zde" do šedého průměru, ale nemohu se zbavit pocitu, že tu a tam přeci jen z té šedi vykukuje kousek dobře odvedené a snad i vážně myšlené filmařské práce. Takže za tři. To znamená Dobrý.\nVšední snímek s romantickou zápletkou a ničím nevybočujícím závěrem příběhu. Takto mimo jiné hovoří oficiální texty distributorů a recenzí. Ano víceméně se k tomuto přikláním. Sobota je opravdu filmem, který má odlehčovat nelehkou dobu druhé světové války a nelehké žití obyvatelstva v ní. Děj, který se ve snímku odehrává je dnes již klasickým romantickým melodramatem okořeněný kapkou komediální příchuti. Nabízí se otázka: Je potřeba takový film vůbec vidět? Myslím si, že ano. Je určen sice hlavně pro příznivce herců a hereček Adiny Mandlové, Hany Vítové a Oldřicha Nového, ale nabízí mezi nimi přeci jen trochu více než jen obyčejný průměrný kinematografický počin, co se tohoto žánru týče. Samotný děj je předkládán dá se říci lahodně a dobře stravitelně. Má svůj logický řád a vlastně nikde nenudí. Nedostane Vás sice ničím na kolena a o velké emoční záchvěvy duše zde také nejde. Ale na druhou stranu dokáže svým pojetím zaujmout a dovolí Vám strávit hezkou hodinku a půl. Hlavní přínos vidím ve skutečnosti, že tvůrci ničím netlačí na pilu, nesnaží se býti za každou cenu vážní, ale přesto se jim podařilo dostat na plátno lehkou formou nějaké to poučné moudro a nějakou tu životní zkušenost. Samotný příběh spíše kontruje obecnému podvědomí, které dovolilo vzniknout jiným filmům, ve kterých hlavní hrdinové jdou pevně za svými cíly a za minulostí se neotáčejí. Zde jde naopak o velký okamžik usmíření a odpuštění na všech stranách (ačkoliv postavy také musí za svou vizí kráčet s hlavou vzhůru). Jak jsem ale podotknul, neodehrává se před námi žádné slzavé údolí plné nudných sladkobolných frází. Celý příběh se naopak nese v odlehčené formě a dotčený děj v něm dostává tímto poněkud jinou formu. A navíc co si budeme namlouvat; sledujeme hlavně protagonisty samotného snímku. A protože všichni výše zmínění hrají opět skvěle a jejich dialogy jsou čitelné a uvěřitelné, dovolí nám film režiséra Václava Wassermana splnit to co od něj divák může očekávat. Neurazí a dobře vyplní např. dlouhé deštivé dopoledne kdy čekáte na dobrý oběd.\nA tak shodně jak u prvního filmu s postavou Roberta Langdona (Šifra mistra Leonarda) tak i u Andělů a démonů člověk chtě nechtě zabrouzdá do nekonečného srovnávání knižní předloha vs výsledný snímek. Ačkoliv jsem již mnohokráte sdělil jak se tomuto srovnávání má člověk prostý jednoduše vyhnout (protože film je film a kniha knihou) najdou se chvíle kdy to prostě nejde. Výsledné hodnocení diference děl ale patří někam jinam, budu se tedy držet kinematografie. Režisér Howard je zkušený človíček. Nenechal tedy ani v tomto svém díle moc prostoru ke kritice – tedy pokud vynechám děj samotný. Ten se dotýká úzce nikdy nekončící války náboženství s ateismem a divák se sám musí rozhodnout, jestli na takovouto látku chce na Stříbrné plátno zajít či nikoliv. Pokud ano čeká ho poctivá filmařina odpovídající tomuto století. Tempo je rychlé, akce jsou dobře „koukatelné“, scény a záběry kamer přijatelné. Herecké výkony průměrné a jejich dialogy nijak geniální. Co to tedy dohromady vlastně znamená? Odpovím si sám a jednoduše: Andělé a démoni jsou jen dalším průměrným počinem, který dozajista velkého uznání nedosáhne, co se udržení na výsluní nehynoucí slávy v historii kinematografie týče. Děj mě hned od počátku seznámil s důležitými body a s důležitými osobami. Po nějakých dvaceti minutách mě již vyprávění posadilo do centra dění příběhu tedy do římského Vatikánu ve kterém probíhá právě Konkláve - volba nového Papeže. Zde již započala vlastní zápletka, která má celkem hlavu a patu i když trpí několika drhnoucími okamžiky lehké stravitelnosti či naopak nudné vláčnosti tempa. K této negativní kritice se dá ještě přihodit ta skutečnost, že děj je nejenom celkem lehce dopředu čitelný (nikoliv co se detailů týče) ale má i místy tu moc, že vzbuzuje lhostejnost k tomu co se bude dále dít. Přiznávám, že toto může být pocit čistě subjektivní. Herec Tom Hanks (představitel Roberta Langdona) skoro nikdy nezklame a je i v tomto filmu prostě velké pozitivum ačkoliv mu děj nedovolí, aby dělal něco jiného než jen většinu času postávat a házet ze sebe uvěřitelným způsobem moudra. Za hollywoodské harakiri pak považuji před vrcholovou scénu (před vrcholovou proto, proto že prostě není poslední) ve které Ewan McGregor uchopí ten předmět doličný o který zde jde a uletí s ním v helikoptéře pryč. Nemohu si za boha vzpomenout, jestli je tato scéna i v knize (předpokládám, že ano). Jestli ano nepřipadala mě tam natolik směšná jako ve filmu. Vrátila mě na zem a ubezpečila, že se přeci jen dívám na obyčejný blockbuster a co bych tedy chtěl. Jako klad vyzdvihnu hezkou hudbu Hanze Zimmera a pěkně zachycené prostředí, ve kterém se vše odehrává. Tři hvězdičky za průměr.\nThe social network, fenomén v podání internetové sociální sítě Facebook, nenechal klidná ani ziskuchtivá Hollywoodská studia. To dá rozum. Nastupující generace (nejenom ona) si bez webu a bez sociálních sítí zvláště, pomalu ani svůj život neumí představit. V roce 2004 Facebook vznikl a po sedmi letech nevypadá na to, že by tak hned chtěl upadnout do zapomnění. Svými minulými skandály si přidal jen a jen na reklamě. Zakladatel Mark Zuckerberg je člověk poněkud svérázný a když sečtem všechny tyto aspekty, je nasnadě, že po zfilmování brzy někdo sáhne. To se stalo a můžeme poděkovat filmovému bohu, že se režie ujal David Fincher. To je filmař, který jen málokdy své diváky zklame. I v tomto snímku prokázal své kvality. Hned od prvního okamžiku mě svým umem dobře zatáhl do děje, který je sice chronologicky krapet zpřeházený, ale nikoliv nepřehledný. Hlavní myšlenka příběhu tkví nejenom v monitorování vzniku celého facebooku, ale i ve sledování probíhajících soudních pří do kterých se sám zakladatel Facebooku dostal. Pokud někdo historii vzniku sociální sítě zná, zbude mu „pouhé“ očekávání, jak zpracování příběhu dopadne. Slovo pouhé není v uvozovkách jen tak. Všichni ostatní, kteří se topí v bahně nevědomosti (jako třeba já) se pomocí filmu i dozví spousty zajímavých informací. Jak jsem podotknul, hned od prvního dialogu, rozehrává režisér vysoce kvalitní filmovou hru; perfektním způsobem představuje postavy; prolínáním chronologicky nenavazujících (co se detailu týče, nikoliv celku) pomalu a jistě přitahuje mou pozornost. Fincher má velký smysl pro dramatickou gradaci. A garantuji Vám, že té je v tomto snímku až až. Přitom ve filmu The social network nejde o pouhé popisování událostí, které napsal sám život, a tudíž jsou lehce z tohoto života stáhnutelné - řečeno mluvou mladé generace. S látkou je totiž pracováno více než citlivě. Charakteristiky jednotlivých postav jsou načrtnuté v obdivuhodné rychlosti, stručnosti a přesto s ohromující přesností. Stejně tak nějak v hlavě Zuckerberga vznikl samotný projekt, jak je z filmu vidno. Ta lehkost vyprávění se nese vlastně celým snímkem. Přitom film nemá ve své snaze, na někoho konkrétně poukazovat, odsuzovat či moralizovat. A věřte, že některé postavy k tomuto hezky svádí. Hlavní poselství se s přibývajícím koncem jasně proklamuje a zviditelňuje. Ve finále je jasné, že režisérovi nejde o pouhý životopisný fimeček, který se sveze na vlně popularity (ačkoliv tento názor sdílí dosti lidí), ale opět přináší něco více, tak jak snad jeho všechny snímky. Něco více, co se dotýká hlouběji lidské duše. Ve finále jsem pochopil, že nejde o to, jestli Facebook něco přináší či ne. Jde o to hlavně, jak se může lidská ctižádostivost, ambice nebo motivace projevovat v běžném spolužití s ostatními lidmi a v běžném životě. Čím více poznáváme povahu dotčených postav, tím více své emoce popouštíme a dáváme větší průchod svým citovým procesům. Myslím, že o tom tento film je. O tom, kam až chce člověk zajít ve svém jednání. O morálce, etice a ostatních lidských aspektech samotného života. Film je odveden, tak jak jsme již u Finchera zvyklí, tedy velmi profesionálně. Počínaje výbornými dialogy, přes kameru, herecké výkony a doprovodnou hudbou konče. Na té má svůj podíl mimochodem i skladatel Atticus Ross, který je podepsán pod hudbou filmu Kniha přežití, která je také velmi dobrá. Snímek jsem prověřil již třemi projekcemi a podotýkám, že neustále roste. Pět hvězd.\nNeobvykle pojatý, animovaný film, který nám předkládá universální i když ne vždy všeobecně přijímané pravdy. Najdeme v něm dosti nezvyklý vztah jednoho amerického pána Maxe s mladičkou australskou dívkou. Ten vztah se rozvíjí pomocí dopisů, které si ti dva přes celý svět posílají. Jelikož oba dva trpí různými „nenormálními“ neduhy, jsou si blíže, než-li by se na první pohled mohlo zdát. Právě ta „nenormálnost“ je s postupujícím časem více a více sbližuje, i když ne v tak romantickém kontextu, jak by se mohlo jevit. Film je totiž plný absurdit; ne vždy příjemných situací. Některé jsou i dosti morbidní. Ve snímku lze najít taktéž i dosti černého humoru. Ale přes všechny tyto aspekty, které by snímek spíše mohli posunout do jasné roviny tragikomedie, se film nese v duchu příjemného očekávání; dokáže budit emoce, a co více dokáže se vtělovat do pozice diváka. Čímž oba dva hrdiny více přibližuje chápání a akceptování běžného „normálního“ člověka. Slovíčko normální, které se mně do této malé recenze propašovalo v tak hojném počtu a ještě ke všemu v uvozovkách, má ve své obojakosti opodstatnění. Ačkoliv obě hlavní postavy jsou svým způsobem dosti „cáklí“, promiňte mi ten výraz, nelze je jednoduše nazvat blázny. Jejich malé úchylky nejsou dalek od úchylek většiny z nás. Ale jen málokdo se k tomu dokáže přiznat. Zde se jeví jen hodně nafoukle. Je to tím, že jsou stále na pořadu dne. Chci říci, že si jich tvůrce všímá hojně a vlastně je na nich postaven i příběh. Jak jsem podotknul, daří se mu toto výborně. Nejenom že okamžiky příběhu nenudí, ale umí pěkně zatáhnout do děje. Pomáhá tomu i samotná animace. Skutečnost, že animace je spíše spojována s rodinnou zábavou zde nutí k neustále pozornost, jelikož vidět opilou matku s cigaretou v ústech, není zase tak běžný jev. Postavy namluvili herci P. S. Hoffman, Toni Collettová, Eric Bana a další. Jejich hlasy působí příjemně s tím, že P. S. Hoffman svým hlasem doprovází celý příběh, jelikož jeho postava divákům pořád neustále něco vysvětluje. Je to okamžik, který se buďto líbí anebo naopak. Někteří diváci by ocenili, kdyby tolik nemluvil (důvod likvidace atmosféry), někteří – k těm patřím já, tedy aspoň co se tohoto snímku týče – naopak doprovodný monolog uvítají. To je věc názoru. Snímek režiséra Adama Elliota dokázal došplhat na skvělé čtyři hvězdy.\nNámezdní síla režiséra Alana Bridgese trpí některými klasickými neduhy filmového počinu. Tyto neduhy se netýkají výkonů herců, zvládnutí námětu či scénáře. V tomto případě chybě připisuji neudržení zvoleného tempa a neschopnosti vytěžení z nastolené atmosféry co nejvíce. Od počátku příběhu totiž atmosféra, kterou vytvářejí výkony Roberta Shawa a Sarah Milesové je vlastně to nejsilnější, co se dá na snímku vidět, lépe řečeno cítit. Robert Shaw představuje člověka, který vlastní malou autodopravu a nechává se najímat k různým úkonům s automobilovou dopravou spojenou. Není tedy nic zvláštního, že je najímám zástupci vyšší střední třídy v úlohách pomocných, přepravních, anebo jako v tomto případě, i jako v úloze osobního řidiče. Sarah Milesová si ho právě jako řidiče a příležitostného pomocníka najme. Po dobu sledování odvíjeného příběhu můžeme být svědky jejich prohlubujícího se vztahu, který na většině úrovní přerůstá v lásku. Avšak v lásku, poněkud nešťastnou jelikož Milesová ví moc dobře kde je její místo. i když ne možná její srdce, tak určitě její mysl ví kam patří a s kým by se na veřejnosti měla stýkat. Na rozdíl od Shawa. Budování charakterů obou osob je na potěšitelné úrovni. Více a více chápeme jejich pohnutky a následné činy. Pomáhají tomu i perfektní výkony obou herců. Robert Shaw se ukázal v dobré formě a jej přesvědčivý a uvěřitelný. Sarah Milesová je na tom obdobně. Její rozervaná duše plna emocí a myšlenek je dobře čitelná. Příběh pokračuje a dramaticky graduje. Film přináší dost zajímavých okamžiků, některé nesou i stopy zlověstnosti či tajemnosti. Lze najít i skryté černé myšlenky lidské duše, i když jen v náznacích. Právě tyto okamžiky jsou silné a věrohodné. Tvůrci jak jsem zmínil dokázali dobře nastínit celou tu dramatičnost, kterou nevyrovnaný vztah dvou lidí umí v životě připravit. Zde však klady neúprosně končí. Děj vrcholí k melodramatickému konci. Právě v tomto okamžiku dochází ke kvalitativnímu zlomu. Samotný život a jeho aktéři umí připravit spousty nepředložených a nenaplánovaných situací. To je v pořádku. Ta, ke které zde dochází, logicky vytváří následné reakce všech zúčastněných. Ale ačkoliv reakce Shawa může působiti srozumitelně, mě poněkud rozladila. Ta reakce, v běžném životě je často vídána a dá se možná říci i více akceptována, ale v tomto filmovém příběhu, na mě působila spíše nepříjemně; přinesla rozčarování neřku-li zklamání. Celá ta úspěšně budovaná nálada padla za oběť právě Robertově reakci. Tudíž nejde o reakci samotnou, ale v symbióze, kterou měla s vlastním příběhem vytvořit. Nechci tím říci, že vlastní chování hlavního představitele přináší nějaké špatné či nenormální dojmy. Chci vyzdvihnout emoční okamžik a jeho výsledný efekt na mou filmovou duši. Musím s nelibostí podotknout, že tento efekt nezapůsobil zrovna nejlépe. Z celého dramatu udělal více frašku než důstojné ukončení vážného tématu. Přiznávám, že můj úsudek je více než méně subjektivní a že spousty diváků s tímto nemusí souhlasit. Ale to nic nemění na tom, že tímto snímek utrpěl a přišel o vyšší hodnocení. Tudíž uděluji průměrné tři hvězdy.\nFreska Magnolia si hraje svým pojetím na něco, čeho v mých očích podotýkám, nedokáže ve finále dosáhnout. Nevyvracím jistou originálnost vyprávění. I když jsem nucen poznamenat, že jsem se neubránil jistému pocitu plagiátorství z filmu Pulp Fiction. Ani ne tak vykrádáním příběhu, ale spíš způsobem tvorby a vytvářením atmosféry. Tohoto pocitu jsem se nedokázal zbavit po celou dobu sledování. Což mně potrápilo a ve výsledku to zapříčinilo nižší hodnocení. (Uznávám, že je to čistě můj soukromý pocit a nelze ho začlenit do objektivity). Ke kladům přihazuji velice dobré herecké výkony všech zúčastněných, zejména Toma Cruise a Williama H. Macyho. Ale ani ostatní nezaháleli a je vidět, že se jim pod taktovkou režiséra Paula Thomase Andersona, dostalo řádného vybičování se k vyšším výkonům. Dále ke kladům přihodím velmi dobrou ruční kameru, která lidem na plátně leze doslova do obličeje, provází je vhodnými pohledy úhlů při jejich konání a vůbec je s ní pracováno dobře a vynalézavě. Začátek filmu nastolil výborné tempo vyprávění, které ale posléze ztrácí na výkonnosti. Počalo mě unavovat, místy nudit. Film se rozpadá do přílišné fragmentace událostí, které samy o sobě fungují skvěle; v ubíhajícím ději však již tuto svou symbiózu nedokážou udržet. Snímku nesvědčí příliš mnoho náhod na jednom místě. Je mě jasné, že tento okamžik je právě Gró tohoto filmu, ale na mě nedokázal dostatečně zapůsobit. Tudíž je nasnadě, že po nějaké hodině a půl jsem již marně pátral po smyslu příběhu a začínalo mi být zcela jedno kam se osudy postav budou ubírat. Tento subjektivní pohled na věc, ale nic nemění na tom, že bych snímek nedoporučil. I přes jeho úctihodnou délku, musím přiznat, že je to vcelku originální počin, ve kterém si spousty diváků najdou to své. Magnolia patří bezesporu do novátorského pojetí kinematografie a za to ji patří jenom a jenom díky. Celý film je podmazán velmi dobře volenou doprovodnou hudbou, která umí podržet atmosféru. Pro mě ale Magnolia dokázala vykřesat tři průměrné hvězdy.\nDvouhodinový příběh obsahuje poněkud „utahané“ tempo, které nedokáže rozhýbat ani těch několik akčnějších scén. Nic proti němu. Děj obsahuje určitou míru atmosféry i napětí. Největším aspektem přispívajícím ke kvalitě je celková vážnost jak tématu, tak pozice vyprávění. To je myslím největší klad, který lze ve snímku najít, hned po docela solidním výkonu samotného Delona. Děj je předkládán logicky, postavy v něm nepřekypují přehnanou srdnatostí a hrdinstvím. Je pravdou, že ke konci příběhu přeci jen poněkud vítězí smysl pro morálku a chuť něco s tím politickým neduhem udělat, (tudíž jsem byl svědkem klasického rozuzlení zápletky – dobro vítězí nad zlem, tedy aspoň částečně) ale pořád v mezích normálnosti a a byl jsem ušetřen přílišné teatrálností. Problémem celého tohoto počinu však je ta skutečnost, že po skončení filmu, obsah brzy vyprchá z mysli. Snímek nepřináší, žádné velké emoční okamžiky, žádné originální pohledy na politický thriller. Film je prostě průměrnou událostí, co se kinematografie týče, která dobře vyplní prázdnou chvíli před spaním. Průměrnost nedokáže překlenout ani celkem dobře zvolená doprovodná hudba, skládající se sice z nepříliš kvalitního motivu (je takřka nic neříkající a opakuje se stále dokola), ale je hraná saxofonem a ten prostě svým specifickým zvukem umí vytvořit dobrou filmovou náladu. K zajímavostem bych mohl říci pouze snad to, že úvodní dialog Dubaye s Maréchalem je natočen způsobem, ve kterém valnou část záběrů, není Dubayovi vidět do tváře. Vidíme pouze jeho siluetu proti svítající obloze. Vidím v tom jistou alegorii, která má ukázat, že život ve vrcholné politice se žije také dosti ve skrytu a s dvojí tváří. Snímek dostává ode mě průměrné tři hvězdy.\nSnímek bratrů Wachovských Matrix Reloaded navazuje na čtyři roky (1999) starý film Matrix, který vzešel ze stejné dílny a stejných rukou režisérů. Hned úvodní scéna jasně dokázala mou pamět vrátit právě o čtyři roky zpět a jala se záludně slibovat, co vše mně snímek může nabídnout. Ukázala mi perfektně technicky zvládnutou honičku, souboj a následnou přestřelku, která se odehrála během pádu z výškové budovy na zem. Výskal jsem při ní nadšením. Výborně namixovaný prostorový zvuk celou scénu jen skvěle doplnil a pozdvihl na vyšší úroveň filmové reality. S postupujícím dějem toto mé nadšení nabylo bohužel střídavé tendence. Totiž střídavé směrem nahoru a směrem zase dolů co se kvality týče. Bratři pojali příběh trochu z jiného pohledu než svůj Part One. Svým způsobem toto pojetí chápu. Ono aby se dalo o něčem dalším točit, musí zákonitě vzniknout nějaký rozvoj původní myšlenky. Záleží pak již jen na samotném směru rozvinutí. Toto rozvinutí obsahuje hodně filozofický podtext vypravování. Pointa, která je načrtnutá v prvním díle, je zde viděna více duchovně a je vněm více používáno metafor a narážek. Samotný fakt, že je lidstvo v područí inteligentních strojů, že je pod jejich nadvládou se zde v druhém díle více rozvádí pomocí dialogů a monologů hlavních i vedlejších postav. Avšak jiným směrem než by se dalo očekávat. Kancléř podzemního města Sionu, ve kterém přežívají zbytky lidské rasy, sám tuto myšlenku v rozhovoru s Neem (Keanu Reeves) rozvíjí více než jen náhodně. Naráží zde na smysl toho, zda jsme vůbec ještě schopni veškeré stroje ze svého života vyškrtnout či nikoliv. Tohoto poselství se Bratři zachytili a je to vlastně to jediné co se zde snaží říci. (Dobrá, ještě zde máme obligátní řeči o svobodě a uvědomění si sebe atd.) To že z tohoto povídání tu a tam vznikají nějaké malé zápletky, že jedna osoba posílá hlavní hrdiny za nějakou jinou osobou a tím může vzniknout další kousek vyprávění, neznamená nic jiného, že se nám na plátně či obrazovce může předvést jen další trikový a akčně nabitý okamžik, které oba režiséři tak milují. Vůbec jim toto neberu. Matrix byl a je převratem a milníkem v kinematografii co se obrazového a trikové pojetí filmu týče. Stejně tak Matrix Reloaded přináší další a další nové okamžiky digitální technologie na stříbrném plátně i když musím smutně dodat, že nic originálního nepřinesly, pouze jen velmi dobře rozvinuly to, co již v roce 1999 bylo viděno. Zkrátka jinými slovy by se dalo říci, že tvůrci využili výhry, kterou dosáhli prvním dílem, svezli se na ní a vytvořili díl druhý, který tak trochu vaří z vody. Filozofické dialogy a zdlouhavé pasáže se tu střídají s akčními okamžiky plných triků a dobrých soubojů. Nic více nic méně. Budiž jim k dobru skutečnost, že se druhý díl točil v době, když už byl naplánovaný díl třetí (Matrix Revolution) a tudíž Matrix Reloaded byl pasován do takového delšího traileru, který má za úkol nás připravit na závěrečnou velkou bitvu o záchranu. Takto podobně je na tom druhý díl Pirátů z Karibiku, který taký není ničím jiným než přípravou na díl třetí kde se věci a myšlenky ukázané v díle předešlém, naplno rozvedou a ukončí. Co více říci? Matrix Reloaded je velmi dobrou akční sci-fi, která je vyrobena s precizností zaměřenou na trikovou detailnost filmování, technická stránka je tedy na vynikající úrovni; myšlenkově a příběhově již tolik ne. Má dobrý hudební doprovod, dobré herecké výkony ale zároveň mizernou teatrálnost v některých dialozích. Hodnocení tudíž vidím někde mezi třemi a čtyřmi hvězdami.\nSnímek nesmlouvavě svým pojetím, prošmejdil málo používané styly filmování. Zpočátku sledování jsem opravdu nabyl dojmu, tak jak si to tvůrci dozajista přáli, že jsem svědkem rychlé zpravodajské akce, navíc k situaci, která zde u nás panuje již nějaký rok. Přesvědčivost autentičnosti, šla režisérovi daleko lépe od ruky než např. tvůrcům „Čtvrtého druhu“ S Jojovichovou v hlavní roli. S takovýmto pokusem žurnalistickým ve filmu, se již pokoušel prosadit např. Paul Verhoven ve své „Hvězdné pěchotě“. Tento styl filmování vyžaduje, ale velikou kontrolu a soustředění. Stačí totiž pár chyby ne bo ztráta tempa a zážitek se obrátí v nelibost. V Districtu 9 k tomuto naštěstí nedošlo. Jeho příběh má styl a vyprávění svižné tempo. Blomkamp mi předvedl, jak hezky může vypadat béčkový typ snímku, když je myšlen upřímně a s dobrým úmyslem. Atmosféra je velmi přitažlivá. Ani nedokonalé a rozporuplné potvory z vesmíru, nedokážou tuto atmosféru kazit. O jejich vizáž přeci v tomto snímku zase tolik nejde. Shartlo Copley, představitel hlavní role, podal opravdu pečlivě odvedený výkon. Je dobře uvěřitelný, přesvědčivý. Rozhodně první dvě třetiny, navzdory některým dějovým nesmyslům hodnotím výborně. Jsou plné emocí, zážitků. Některé okamžiky mně dokázali naplno připoutat k sledování. Poslední třetina už takto výborná není. Změna stylu vyprávění, spíše k akčnější sci-fi drobně rozhodila perfektní běh motoru jinak skvělého snímku. Těžko říci jestli to byl záměr samotného režiséra či nikoliv. Spíše zájem investorů zabrouzdat i do řad širší veřejnosti. Tak nebo onak režisér Neil Blomkamp mě přesvědčil o tom, že jsem v žánru sci-fi neviděl zdaleka vše a že otřepaný příběh mimozemské invaze může vypadat pořád dobře.\nMendes předložil gangstersku, která nabízí hutnou atmosféru a výborný pohled na svět filmovou kamerou. U kamery si dovolím trochu pozastavit. Jelikož mně do obýváku přenášela opravdu skvělý filmový obraz. Pohledy, které nabízí, lahodí oku. Ty pohledy obsahují věrohodnost, profesionalitu, stálost a v neposlední řadě i schopnost dobře reagovat na to co se před kamerou odehrává. První část odehrávající se ve městě ovládaném Paulem Newmanem, takřka pozbývá barev a kontrastu. Obrazy jsou silně desaturované, plné kouře, děště a stínů. Ale naproti tomu nabízí kvalitní detailní záběry obličejů. Pomáhá to velmi dobře navodit atmosféru. Ve druhé části, v které se ocitneme v Chicagu, pojednou barvy vytrysknou naplno a jasně deklarují, že se tempo vyprávění mění a sním i samotný příběh. Jak jsem podotkl, celková atmosféra snímku nemá nikde výrazné chyby a její přítomnost je po celou dobu sledování řádně cítit. To jsou dva důležité atributy, které snímek Road to Perdition nabízí. Samozřejmě, že k nim připisuji i námět a příběh. Ale ten již tak dokonalý bohužel není. Místy je lehce předvídatelný. Jeho poetika, láska otce a syna, několikrát ztrácí na síle a působí spíše rušivě. A samotný závěr je již jasným trademarkem továrny na sny. Ale tyto nepatrné nedostatky nedokázali pokazit celkový dojem ze snímku, který mám. Dobové filmy Hollywoodu vždy šli a snímek Sama Mandese to jen dokazuje. Herecké výkony jsou další moment, který by komentáři zabral dalších spousty řádků. Takže snad jen, že Hanks i Newman tradičně profesionální a dobře uvěřitelní ve svých rolích. Craig mírně křečovitý, ale může za to myslím, nedostatečný prostor ve scénáři. Oproti němu Jude Law podal velmi pěkný výkon. Má prostě charisma a nemusí ani moc mluvit. Stačí, když se jen dívá. Projekce byla spuštěna z Blu-ray disku. A transfer Road to Perdition splňuje dobře všechny technické nároky, které toto medium nabízí. Pro někoho může být zklamáním, všudepřítomný digitální šum v obraze, který je dobře pozorovatelný. Zato zvuková stopa ve formátu DTS HD MA výborně napomáhá k dotvoření celkového filmového dojmu. Celkově hodnotím snímek někde mezi čtyřmi a pěti hvězdičkami.\n•\tHumor nacházející se ve snímku bratrů nemusí a dozajista ani nebude každému chutnat. A já myslím, že to je jenom dobře. Poněvadž snímky, které se líbí hodně lidem, povětšinou stojí za starou bačkoru. Jen pár vyvolených si mohou dát za rámeček zprávu, že dokázali dobýt filmový svět a že dokázali oslovit diváky napříč věkem a vyznání. Spousta velkohubých projektů ze současné doby, by rádo takové přízvisko dostalo, ale nemají na to. Po přečtení spalte je takřka komediální freskou, proveřující svými zamotanými situacemi hlavní postavy děje. První třetina obsahuje poklidnou rovinu, která mě skoro až nudila, ale dala mě docela dosti prostoru k tomu, abych si mohl dobře prohlédnout všechny představované aktéry. Zhruba po třiceti minutách filmového času, příběh a jeho děj dostávají jasnější kontury a tvary, až se celé vyprávění velmi slušně rozjede, aby nakonec svou cestu ukončilo v kvalitním závěru. Kdo čeká od filmu akci, krev, adrenalin ať raději sáhne po jiném počinu. V této bláznivé komedii divák dostane spíše skoro psychologickou studii jednotlivých postav a postaviček. Seřadil jsem si je podle oblíbenosti, kterou určovala kvalita hereckého projevu. Clooneye, Malkoviche a Pitta jsem posadil na první místo. Protože jejich výkony mě opravdu bavili a byli dobře uvěřitelní. (Doporučuji originální zvuk s titulky). Hned v závěsu za nimi se mně líbila Frances McDormandová, která sovu postavu ztvárnila opravdu skvěle. Zato Tilda Swinton předvedla slabší odvar své oskarové role z Michaela Claytona. Její projev měl podobnou rovinu a pozici, ale nefungoval tak dobře jako ve zmíněném snímku, kde si také zahrála po boku George Clooneye. Samotný děj a zápletka, rozděluje diváky na dva tábory. Lidé snímek buď oceňují, nebo naopak. Lhostejných ale zanechal málo. Patřím do skupiny, která vidí ve filmu více kvality. Ačkoliv jde v ději vlastně o banality, hlouposti a situace, které asi málokoho takovýmto způsobem potkají, přeci jen se v něm dá najít spousty aspektů z našeho současného života a ve spoustě situací se určitě mnozí i najdou. Rukopis Coenovců je jasně čitelný a mě se jeho charakter zamlouvá čím dál více. Bratři ve svých počátcích šli hodně na doraz a hodně do krve. S postupujícím časem, pro spousty lidí jakoby měknou a jsou za to dosti kritizováni. To je pravda. Ale mně se jejich vývoj líbí. Snímek Po přečtení spalte má bláznivý konec. Při závěrečných titulcích mně bylo jasné, že jsem zhlédl počin, který tvůrce hlavně bavil, právě když ho vyráběli a že tímto nechtěli nic světoborného říci. Pokud k němu budete takto přistupovat, věřím, že se dočkáte kvalitní filmové zábavy.\nSnímek Baye Transofrmers splňuje opravdu jen to, co si producenti vytýčili. (a v tomto případě dokonce méně)Totiž komerční zájem a vydělání nějakých těch peněz. Nic více, ale také nic méně. Kdo věděl, do jakých vod vstupoval, dostal co mu právem patří a co si zasloužil. Mainstreamová kinematografie Hollywoodu jednadvacátého století je lehce čitelná a pokud v reklamě a trajleru uvidím jasné prvky tohoto byznysu, umím si dobře spočítat, co mě na plátně bude čekat. Transformers patří k tomuto produktu a film podle toho vypadá. Je obrazově velkolepý až megalomanský. Triky bezchybné (ILM), akce a různé pohledy kamery také takřka bezchybné. Aktéři pohlední a mladí, bez akné či žlutými zuby. Doprovodná hudba bouřlivá a hlasitá a jaksepatří sterilní. Zkrátka klasický vzorec. Nemám proti němu nic. Viděl jsem již dosti takovýchto produktů a jsou mezi nimi tací, kteří mě potěšili a ke kterým se vracím. Zvláště pokud tvůrcům nejde jen čistě o peníze a dokážou do počinu nacpat nějaké to moudro či emoci. U Transformers jsem poslední zmiňované hledal marně. Děj je jasně nalinkovaný, tudíž se životem neslučující, situace jsou pečlivě drženy a vedeny k ničím překvapujícímu cíli. K zamýšlené opakované projekci, někdy v budoucnosti by divákovi měla zůstat v nabídce filmu, vizuálnost a trikovost. Čili technická stránka věci. Po několikeré repríze v rozmezích několika let (snímek jsem viděl asi dvakrát či třikrát) musím konstatovat, že transformers nedokáže nabízet ani tuto rovinu. Všechny ty hračky se okoukaly a počaly nudit. Michael Bay nabídl, ač se to zpočátku nezdálo, hrozně málo minutáže věnující se akci. A ta co tam je, trpí nedostatky. Záběry jsou povětšinou chaotické. Vzhledem k velikosti samotných transormerů dochází na plátně k nepřehlednosti. A je jedno jestli film sledujete ve veřejném kině, nebo na různých úhlopříčkách doma. Snímku by slušel obrazový formát 1,85:1 než 2.35:1. Anebo vyloženě Imaxový formát. U druhých transrormerů, pokud vím se nějaké záběry na imaxové kamery točili. Takže mě zůstali k dobrému ohodnocení záběry naopak ty klidné, kdy návštěvníci z vesmíru někde postávali a vedly své dialogy. V těchto chvílích bylo dobře vidět, co ILM umí a jaký mají cit pro detail. Shrnutí: Transormers nejsou natolik silné, aby dobře zapůsobili na první pohled, natož aby dokázali bojovat s časem a konkurencí, která se každoročně valí z vrat továrny na sny. Dvě hvězdičky.\nMoon je bezesporu důkaz, že s málem prostředků se dá udělat působivý příběh. Film je sice velmi přísně žánrový a úzce ohraničený svým pojetím. Klaustrofobické drama odehrávající se pouze s jedním hercem a jedním počítačovým mozkem. Paralela nabízející se s Kubrickovým Hallem je sice nabízející, ale jen zdánlivě. Grett je ve svém elektronickém jádru přeci jen jiný. Snímek otevírají scény s titulky, které jsou celkem originálním způsobem vetkané do děje, ale podobné jsem již mohl vidět ve filmu Rukojmý s Brucem Willisem. Postupující vyprávění mě pak seznámilo se Samem Bellem, mimochodem výborně zahraným hercem Rockwellem, a jeho osudem. Příběh je od poloviny dobře předvídatelný. Ale tomu neubírá na jeho kvalitě, která se ukrývá hlavně v dobře vybudované atmosféře. Technické zpracování odpovídá vloženým investicím. To znamená, že interiéry jsou lepší a uvěřitelnější než měsíční exteriéry, které přeci jen trpí určitým nedostatkem věrohodnosti a pečlivosti. Jenže to nic nemění na tom, že výsledný zážitek, který jsem po zhlédnutí dostal, oplývá více klady než naopak. Doprovodná hudba na mě působila spíše obyčejným dojmem. To znamená, že doplňovala vhodně předesílaný děj, ale nijak originálním způsobem. Snímek sice asi prohraje souboj s časem a uvidím, jestli mě opakovaná projekce přinese opět to, co ta první, ale jinak tento debut režiséra hodnotím celkem kladně a čtyřmi hvězdičkami.\nPočin, který lze zařadit do abstrakce, co se týče zpracování. Prvotní nápad nebyl zlý. Ale výsledek už takový dozajista není. To znamená, že se tvůrci snažili, seč mohli. Některé okamžiky snímku se jim dokonce podařilo vytvořit na výbornou. Celou řadu, ale zase ne. Film drží pohromadě vizuálnost. Jenže ta také není po celou dobu jen a jen výborná. Obsahuje řadu milých a pěkných obrazů a technických hraček. Sledováním se ale poněkud přejí a brzy okoukají. Rozhodně bych se vyhnul srovnání s filmem Rodrigueze Sin City. Ten obsahuje hutnou atmosféru a geniální nadsázku, co se děje týče a perfektní vizuální zpracování, kterému pomáhá propojení reálných herců s počítačovými triky. Renesance nemá ani jedno ani druhé. Ačkoliv se děj tváří dosti vážně (a svým způsobem je), nemá ten dar prostoupit zcela lidskou duši a neumí zatáhnout diváka plně do děje. V mnoha okamžicích při sledování vítězila stránka vizuálnosti a často mě bylo jedno, jakými osudy postavy procházejí. Celkový dojem ze snímku mám tedy spíše nevyrovnaný a rozporuplný. Jako přesnídávka v zamračeném dopoledni fungoval sice dobře, ale zároveň tuším, že jsem ho mohl strávit i lépe. Za odvahu a dobrý původní nápad dávám tři hvězdy.\nMůj komentář se nebude odlišovat, nějakým velkým způsobem od ostatních zde na čsfd, uvedených. Režisér svůj příběh posadil do poněkud teatrální, nebo lépe řečeno naivnější roviny, která v divákovi probouzí lehký úsměv na tváři. První půlhodina snímku, mě předložila děj, ve kterém jsem se seznamoval s postavami, a jejich osudy. Následný, odvíjející příběh můžu posuzovat z několika pohledů a úhlů. Jde o docela dobrou fantasy, obsahující smysluplný děj a ne úplně zatracující zápletku. Rovina duchovní, může působit jak kladně tak zároveň i opačně. Někomu řeči o duši, nesmrtelnosti prostě sedí, někomu lezou krkem. S výkony herců už je to v některých případech horší. Objevuje se dosti přehrávání a falešného přednesu v dialozích. Vůbec hercům chybí dosti charismatu a uvěřitelnosti. Technické zpracování snímku dopadlo o něco lépe, ačkoliv se jen tak tak dokázalo přehoupnout přes pomyslnou laťku průměru. I když triky držela ve svých rukou ILM, mnohde jejich kvalita kolísá. Některé okamžiky jsou jasně rozeznatelné, že jde o digitální trik. Hudební doprovod James Newton Howard ničím nevyšperkoval a předvedl jeden ze svých tzv. sterilních dílek. Ačkoliv režisér drží vyprávění pevně v rukou, nedokázal mě snímek dosti vtáhnout do děje. Ke kladům přihazuji schopně odvedené bojové scény a některé, celkové pohledy na scénu. Z filmu je cítit o pokus vyzdvihnout formu výroby a na velké projekci se toto snažení vyplácí. Dále si dovolím kladně zhodnotit mix a střih zvuku a jeho efektů. Ale to vše dohromady v mých očích nestačí ani na průměrné tři hvězdičky. Shyamalanovi díla z dob minulých, jako je Šestý smysl, Znamení či Vesnice jsou mému srdci prostě bližší a jeho novější počiny si ke mně cestu hledají zatraceně hůře. Nebo já k nim?\nFrancouzský snímek nepřináší nic nového ve své oblasti žánru. Ale to neznamená, že by spadal do kategorie podprůměrných filmů. Jinak řečeno, kdo může sledovat děj pojednávající o běžném životě, běžného mafiána, kterému jsou v patách nejenom policisté, ale hlavně další soukmenovci z řad zločinců, a kdo tento model může sledovat v nespočetně různých modifikací, tak si přijde celkem na své. Další podmínkou je, že tento divák dokáže bezmála dvě hodiny sledovat herce Jeana Rena. Ten je v tomto případě postaven do nezvyklé role. I když představuje kladnou postavu filmu, přeci jen patří k těm mužům na druhé straně. A i když se snaží seč může vymanit se ze spárů jak, zločinu tak i své minulosti, moc se ta snaha z kladným výsledkem nesetkává. Děj má slušný spád a jeho zpracování nabízí v podstatě kvalitní filmové záběry a scény. Doprovodná hudba je dosti sterilní, uvařená podle přísných norem Evropské unie. Je bez nápadu a inovace. Jean Reno se ve své roli moc neuchyluje k nějakému velkému exhibicionismu, podává průměrný výkon, odpovídající ovšem jeho kvalitám. Takže i ten průměr je dobře dívatelný. Já snímek hodnotím za tři z hlediska zpracování a za dvě hvězdičky z hlediska příběhu.\nEmmerich ve svém snímku Měsíc 44 z roku 1990 nechal vybouchnout pár helikoptér a budov. Takřka o dvacet let později už dokázal zničit naší planetu. Jestli bude pokračovat v katastrofách, je na řadě sluneční soustava. To bude teprve zážitek. 2012 je velkolepá forma skládající se z nekonečných triků, perfektně odvedených. Úchvatných pohledů na scény (Blue ray, 130 cm úhlopříčka, zvuk DTS HD MA) s kvalitním hudebním doprovodem. Filmařský um jednadvacátého století, co se trikovosti týče, je vidět v každé minutě, v každém okamžiku snímání. Svět se kolem řítil do pekel a mí sousedi, ač neměli k dispozici obraz, zvuk slyšeli určitě. Film jako takový se, ale neskládá pouze z perfektně zvládnuté technické stránky. Obraz a zvuk, dobré triky a scéna umí kouzla a jsou nedílnou součástí kinematografie. Ovšem bez dobrého příběhu je vše jaksi nějak zbytečné. Nebo možná na jeden zážitek ne zbytečné, ale z pohledu hodnoty lidského žití a filmového umění nedostatečné. Snímek je plný patosu, teatrálních dialogů, melodramatických okamžiků. Našel jsem lásku i zklamání, zradu a já nevím co ještě. Všechny tyto poklusy na hru s mými emocemi neměli ale tu správnou sílu. Fungovali pouze jako výplň mezi akčnějšími pasážemi, a bylo to zatraceně vidět. Myslím, že mně by ke spokojenosti ze snímku 2012 stačili pouze ty katastrofické pasáže, které by jely jedna pěkně za druhou. Celou tu omáčku tvořenou z lidských osudů hlavních postav bych si klidně odpustil. Emmericha znám a nečekám nikdy od něj nějaký významný dramatický či emoční výtvor. Ale i Hvězdná brána uměla podat nějaký příběh. 2012 už ne. Ale co bych na druhou stranu čekal. Je to mainstream. Je v rukou producentů. Průměrní diváci chtějí a čekají právě na tyto výplně a vycpávky, v podobě naivních a rádoby srdcervoucích scén. Ale mám právo volby a 2012 mně nikdo násilně nenutil. Takže můžu vzít do ruky něco jiného a ukojit svou touhu. Tři hvězdy za technickou stránku věci.\nK dokonalosti filmu Samotář, chybí několik důležitých aspektů kinematografie. Dobrá atmosféra, silný děj. Snímek je ušit na míru hlavní postavě, ale na rozdíl od filmů Policajt nebo rošťák či Profesionál, schéma nefunguje. Záporná postava nemá dostatečné charisma. Doprovodná hudba je podprůměrná. Některé okamžiky scén jsou postavami přehrávané a těžko uvěřitelné. Řečeno jednodušeji, vše co se ve filmu objevuje, jde málo do hloubky. Z e snímku jde cítit záměr tvůrců: vyrobit nějaký produkt s dobrým jménem (Belmondo) a prodat. Nic více. Zmíněný Belmondo je jako vždy výborný a sledovat ho ve scénách je to nejlepší co počin dokáže dát. To je dosti málo. Slabé tři hvězdičky.


Samsung Galaxy S20 v Česku dostává One UI 3.1\nSamsung tlačí nejnovější One UI 3.1 na další smartphony\nNově se updatu dočkaly české varianty Galaxy S20, S20+ a S20 Ultra\nFirmware pro S20 Ultra má velikost 1,24 gigabajtu\nSamsung minulý týden oznámil, že posílá nejnovější verzi své uživatelské nadstavby One UI 3.1 na další mobily. Mírným zklamání ovšem bylo, že aktualizace nebyla zpočátku dostupná také pro telefony z české distribuce. To se změnilo až dnes, kdy nás na dostupnost zásadního updatu upozornil redakční S20 Ultra. Dá se přitom předpokládat, že aktualizují i zbylé dva modely, tedy S20 a S20+.\nOne UI 3.1 pro loňskou Ultru má velikost 1,24 gigabajtu a kromě spousty novinek v sobě integruje i nejnovější únorové bezpečnostní záplaty společnosti Google.\nPsali jsme: Samsung spouští Galaxy Week: k mobilu získáte Galaxy Buds Live zdarma\nSamsung zamakal na fotoaparátu, který by měl nyní podávat lepší výsledky než předtím. Aktualizace nabízí také funkci Eye Comfort Shield, která upravuje vyzařování modrého světla obrazovky podle času nebo dle vašeho osobního nastavení.\nDalší novinkou je Private Share, tedy funkce, pomocí které můžete sdílet soubory a přes to nad nimi mít kontrolu. A v neposlední řadě byla do nadstavby přidána i fičura Auto Switch, která zajistí plynulé přepínání zvuku mezi zařízeními podporující tuto funkci podle toho, odkud zvuk potřebujete.\nDostupnost updatu můžete ověřit v Nastavení => Aktualizace softwaru => Stáhnout a nainstalovat. Už jste na One UI 3.1 aktualizovali váš Galaxy? Dejte nám vědět v komentářích!


Čtyři dohody :: FIT program\nÚvodní stránka > Čtyři dohody\nautor: Don Miguel Ruiz ( Pragma 2000)\n1. Dohoda: Nehřešte slovem. Miřte slovem přesně. Nemluvte proti sobě, nepomlouvejte.\n2. Dohoda: Neberte si nic osobně. Imunita vůči názorům a činům druhých je osvobozující.\n3. Dohoda: Nevytvářejte domněnky, nedělejte ukvapené závěry. Nebojte se klást otázky, abyste si vše vyjasnili. Nebojte se říct přesně o to, co opravdu chcete. Je to vaše právo. Druzí mají také právo říct si o to, co si přejí. Vaším právem je pak buď vyhovět nebo odmítnout.\n4. Dohoda: Dělejte to nejlepší, co můžete - v každé situaci. Tak se vyhnete lítosti a sebe-odsuzování. Hodiny meditace jsou k ničemu, když nenásleduje čin. Postupujte krok za krokem, nebojte se po pádu vstát a jít dál. Neodsuzujte se ani nekritizujte - zkrátka dělejte věci tak, jak právě nejlépe dokážete. Praxe dělá mistra\nPřišli jsme na tento svět s právem být šťastný a žít svůj "sen". Jenže výchovou, tzv."ochočováním" - se skrz opakování učíme žít "sen" společnosti... učíme se být lidmi, učíme se soudit ... a tak vzniká vnitřní soudce.\nNejhorší je, když odsuzujeme sami sebe. Učíme se používat šifry - slova, která tvoří "dohody" společnosti.\nTouha zavděčit se vede k tomu, že předstíráme, že jsme někým, kým ve skutečnosti nejsme. Ztrácíme odvahu být sami sebou, bojíme se, že nás lidé nebudou mít rádi...přizpůsobujeme se...děláme to, co musíme... začneme se odmítat....a ze života se tak vytrácí radost.\nZtrácíme energii obhajováním svých názorů a přesvědčení, protože si bereme slova jiných osobně. Když přijmeme "citový jed", vystřelený někým jiným, pak máme problém. Je třeba být imunní - a to jen tak, že si nebudeme brát nic osobně. Citový jed se vždy obrátí proti tomu, kdo jej vystřelil. Funkcí lidské mysli je snít,\nale my jsme se naučili snít nevědomě. Jelikož "pozornost tvoří" - tedy to, o čem nejčastěji přemýšlíme - můžeme si připravit nebe na zemi (nebo naopak). Do naší mysli se dostávají "otisky" z okolí: "Jsi jednička" ; "Jsi blb"...až uvěříte "Nejsem dost dobrý"... a přestanete být sami sebou (bohem).\nSvoji tvůrčí sílu, kterou nelze vypnout, začnete používat proti sobě.\nJak se znovu stát sami sebou?\nNaučte se používat mocné nástroje, tyto 4 dohody + Používat vlastní vůli ke směrování pozornosti + Změnit navyklé akce a reakce (zvyklosti) + Naučit se žít v přítomném okamžiku\nSamotné informace nestačí, je třeba činnost - tedy "dodržování dohod", cvičit v praxi, až se stanou ZVYKEM. O tom je čtvrtá dohoda: Dělejte vše tak, jak právě nejlépe dovedete. Je třeba silné vůle, abychom se naučili podle těchto dohod žít, a naučili se nový "sen o ráji". Ale tojí to za to...\nTěm, kdo chtějí na sobě dále pracovat za pomoci moudrých knih a pracovních seminářů, jsou věnovány moje www.kolmanova.com


Metrostav chce po Světlíkovi 100 milionů v insolvenci | Pravda o Světlíkovi\nMetrostav chce po Světlíkovi 100 milionů v insolvenci\n11. May 2016, Média\nHospodářské noviny | 11.5.2016\nAž 3,5 mld. Kč činily koncem února závazky po splatnosti celé skupiny Vítkovice. Většina ale připadala na závazky uvnitř skupiny. Externím dodavatelům měla dlužit něco přes miliardu korun.\nNa Vítkovice ostravského miliardáře Jana Světlíka se valí další problém. Největší česká stavební společnost Metrostav se přidává k návrhu na insolvenci jedné z jeho společností – Vítkovice Power Engineering (VPE), která se specializuje na energetiku. Světlíkova firma mu má dlužit 260 až 300 milionů korun.\nNávrh na zahájení insolvenčního řízení podala koncem dubna zatím neznámá firma Wetag, která skoupila pohledávky za VPE ve výši zhruba šesti milionů korun. „Soud v Ostravě nás vyzval, abychom sdělili, zda máme za dlužníkem splatné, avšak dosud neuhrazené pohledávky,“ říká mluvčí Metrostavu Vojtěch Kostiha. „Metrostav proto k soudu přihlašuje pohledávku ve výši necelých 100 milionů korun,“ dodává. Má se jednat o desítky faktur z dostavby elektrárny Prunéřov pro polostátní ČEZ. Další pohledávka, která měla vzniknout opět při stavbě Prunéřova, je doposud vyčíslená na necelých 160 milionů korun, ale firma ji zatím nepřihlásila. Důvodem jsou neshody s Vítkovicemi ohledně její oprávněnosti i to, že současná výše nemusí být finální. Podle Metrostavu se může vyšplhat až na 200 milionů korun.\nVítkovice zatím požadavky Metrostavu nekomentují. „Nebudeme se k pohledávkám vyjadřovat do uplynutí zákonné lhůty pro naše dodání informací pro ostravský krajský soud. To znamená, že nebudeme komentovat ani to, zda jsou, nebo nejsou platné a oprávněné,“ říká mluvčí vítkovické skupiny Eva Kijonková. Ta již minulý týden uvedla, že insolvenční návrh firmy Wetag je neplatný, protože smlouvy Vítkovic podle ní přeprodej pohledávek buď úplně zakazují, nebo vyžadují souhlas společnosti. Skupování pohledávek, které Wetag doprovodil i billboardovou kampaní po Ostravě, Kijonková označila za mediální útok. Wetag odkoupil pohledávky od společností Mannesmann Stahlhandel a Hempl v celkové výši 5,97 milionu korun. Soud mu poté uložil, aby do týdne zajistil další věřitele, a Vítkovice mají 15 dní na to, aby naopak dokázaly, že finanční problémy nemají.\nKromě Wetagu a nyní Metrostavu přihlásila do insolvenčního řízení pohledávku ještě menší firma Glazura z Dobříně u Roudnice nad Labem, která patří španělské skupině Torrecid. Ta požaduje drobnou sumu, necelých 70 tisíc korun, kterou jí Vítkovice dluží od loňského října.\nNa problémy s placením Vítkovic si dodavatelé firmy stěžují poměrně dlouho. Na mimořádné valné hromadě pak vyšlo najevo, že celá vítkovická skupina koncem února dlužila po splatnosti zhruba jednu miliardu korun. Podle Kijonkové se ale od té doby finanční situace ve společnosti zlepšila. Otázkou je, jak na přihlášení pohledávek tak velkého hráče, jakým je Metrostav, zareagují ostatní věřitelé. Hospodářské noviny proto oslovily další dvě firmy, kterým měly Vítkovice Power Engineering na přelomu roku dlužit stovky milionů korun. Společnost ČKD Diz se k tématu odmítla vyjádřit, ABB se k insolvenčnímu řízení zatím nepřidá. „Stále si myslíme, že je lepší počkat, jestli se firma nepostaví na nohy, než ji poslat do insolvence,“ řekl HN vysoce postavený zdroj z firmy. Společnosti ABB má VPE dlužit nižší stovky milionů korun na takzvaném zádržném u elektrárny Adularya v Turecku. Tato platba za dodávky se vyplácí až po dokončení projektu. Právě Adularya za 11 miliard korun je největším problémem ostravské firmy. Na počátku roku sice spustila první blok této elektrárny, bylo to ale s dvouletým zpožděním a stále není jasné, kdy se dostaví blok druhý. Je již téměř jasné, že turecký projekt bude pro Vítkovice ztrátový. Stále se u něho s Turky dohadují o stovky milionů korun kvůli vícepracím, a navíc hrozí uplatnění až 700milionové pokuty kvůli zpoždění. Majitel vítkovické skupiny Jan Světlík se snaží finanční situaci řešit novým klubovým financováním od čtyř bank, které by sjednotilo všechny úvěry tří desítek dceřiných firem skupiny pod jednu střechu. Vyjednávání se ale táhnou již více než rok a zatím bez úspěchu.