E-kniha: Poušť v plamenech – Alwyn Hamiltonová | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Poušť v plamenech – Alwyn Hamiltonová\n> Poušť v plamenech\nElektronická kniha: Poušť v plamenech\nHlavní hrdinka Amání se v pistolnické soutěži setkává s Jinem, z něhož se vyklube hledaný uprchlík. Za to, že se s ním setkala a ukryla ho před vojáky, je nyní hledána i ona a ... (celý popis)\nKatalog vybraných autorů > H > Hamiltonová – Alwyn Hamiltonová\nPoušť v plamenech – e-kniha\nKdyž mi bylo patnáct, moji rodiče připíchli na nástěnku\nv kuchyni obrázek holčičky nakvašeně píšící dopis,\nve kterém stálo: „Milá mami a tati: Fakt vám za to\nšťastné dětství pěkně děkuju. Zničili jste veškeré moje\nnaděje na to, stát se spisovatelkou.“\nTuhle knihu věnuju právě svým rodičům.\nMilá mami a tati: Díky za to šťastné dětství.\nUmožnili jste mi nesčetnými způsoby,\nabych se stala spisovatelkou. Včetně těch malých,\nna první pohled nevýznamných, jako třeba když\njste na nástěnku připíchli ten obrázek a pak vtipkovali,\nže si myslíte, že snad dokážu napsat knížku i tak.\nTeď jsem to dokázala a tahle první je pro vás.\nŘíkalo se, že v Odstřelu se po setmění prochází jen lidi, co mají za lubem něco špatného. Já jsem rozhodně nic špatné ho za lubem neměla. Na druhou stranu jsem ale za lubem v podstatě neměla ani nic dobrého.\nVyklouzla jsem z Modřenčina sedla a uvázala ji ke kůlu za barem jménem Prašná huba. Kluk, který tam seděl zády k plotu, si mě přeměřil podezíravým pohledem. Nebo to možná dělaly jen ty jeho černé oči. Stáhla jsem si klobouk s širokou krempou níž do čela a vyšla ze dvora. Ten klo bouk jsem ukradla svému strýci spolu s kobylkou. No, spíš jsem si je vypůjčila. Všechny moje věci podle zákona patřily tak jako tak jemu, včetně šatů, co jsem měla na sobě.\nDveře do baru se rozletěly a do ulice se spolu se světlem a hlukem vyvalil i tlustý opilec s rukama kolem pěkného děvčete. Než jsem si v tom stihla zabránit, ruka mi vyletěla k šemagu, abych se ujistila, že je pořád pevně uvázaný a za krývá mi větší část obličeje. Byla jsem zakuklená až po oči a ještě několik hodin po západu slunce jsem se pod těmi vrstvami potila jako hříšník na modlitbách. Asi jsem vypa dala spíš jako nějaký zatoulaný nomád než jako opravdový ostrostřelec, ale na tom nezáleželo. Důležité bylo, že jsem nevypadala jako holka. Dnes v noci odsud odjedu přinej menším se zdravou kůží. Jestli se mi povede odnést si i pár mincí navíc, tím líp.\nPistoliště na druhé straně Odstřelu se nedalo přehléd nout. Byla to nejhlučnější budova ve městě, a to už něco znamenalo. Jednalo se o obrovskou vyklizenou stodolu na konci prašné ulice, která se opírala o napůl zřícenou mod litebnu se zatlučenými dveřmi, hemžila se lidmi a přetékala světlem. Možná kdysi dávno sloužila nějakému poctivému koňskému handlíři, ale podle toho, jak to tam teď vypadalo, to muselo být už před mnoha lety.\nDva chlapi tiskli ke zdi třetího se zakrváceným nosem a čtvrtý mu znovu a znovu vrážel pěst do obličeje. Z jedno ho okna na ně něco křikla nějaká dívka a použila taková slova, že by se z toho zarděla i ocelová kudla. Skupina to várních dělníků v uniformách se shlukla kolem oprýskané ho povozu nomáda, který vyvolával, že prodává džinní krev, jež poctivým lidem splní každé přání. Jeho široký škleb pů sobil v olejovitém světle lucerny zoufalým dojmem a neby lo se čemu divit. Od doby, kdy někdo tady u nás naposle dy zahlédl živou první bytost, natožpak džina, už uplynuly celé roky. Navíc si neměl tak hloupě myslet, že lidé z pouš tě uvěří tomu, že džinům v žilách proudí cokoli jiného než čistý oheň – nebo že by někdo v Odstřelu pokládal sám sebe za poctivého člověka. V Posledním kraji chodili všich ni k modlitbám dost často na to, aby měli na obě tyto zále žitosti informovanější názor.\nKdybych ty budovy přelezla, dohlédla bych přes písek a křovinatý porost až k Prachovu, ačkoli by tam touhle dobou nebylo k vidění nic než potemnělé domy. Prachov vstával a uléhal se sluncem. A počestnost a poctivost k tem ným nočním hodinám nepatřila. Kdyby se dalo umřít nu dou, z celého Prachova by už dávno zůstaly jen mrtvoly v písku.\nKdyž jsem vklouzla do stodoly, nikdo mi nevěnoval moc pozornosti. V pistolišti už se shromáždil dost velký dav. Z trámoví visely řady obrovských olejových lamp a dodáva ly tvářím čumilů umaštěný lesk. Vyhublé děti stavěly terče a uhýbaly pěstem urostlého hromotluka, který na ně křičel, ať přestanou okounět. Vypadaly jako sirotci. Jejich otcové nejspíš pracovali v obrovské továrně na zbraně na okraji Prachova, dokud je nějaký porouchaný stroj neroztrhal na kousky. Nebo dokud jednoho dne nedorazili do práce opi lí a nepopálili se tak moc, že to nepřežili. Práce se střelným prachem nebyla zrovna nejbezpečnější.\nByla jsem vším tak fascinovaná, že jsem si to skoro na kráčela přímo do obra u vrat. „Dozadu, nebo dopředu?“ vy štěkl na mě. Ruce si nonšalantně opíral o rukojeť šavle na levém boku a revolveru na pravém.\n„Cože?“ Na poslední chvíli jsem si vzpomněla, že mu sím svůj hlas posadit o něco níž. Celý týden jsem si zkou šela napodobovat svého kamaráda Tamída, ale stejně jsem pořád zněla spíš jako malý kluk než jako dospělý muž. Nezdálo se ale, že by na tom tomu vyhazovači nějak zá leželo.\n„Tři fauza stání vzadu, pět stání vepředu. Sázky přijímá me od deseti.“\n„Kolik za stání uprostřed?“ Sakra. To jsem říct nechtěla. Teta Farrah se ze mě snažila tu drzost vymlátit už rok, ne úspěšně. Měla jsem pocit, že kdyby se o to pokusil tenhle chlap, bolelo by to podstatně víc.\nAle on se jen zamračil, jako by si myslel, že jsem prosto duchá. „Vepředu nebo vzadu. Prostředek není, chlapečku.“\n„Nejsem tu jako divák,“ řekla jsem, než ze mě stihl vy prchat zbytek odhodlání. „Jdu střílet.“\n„Tak co mě tu zdržuješ? Jdi za Hasanem.“ Postrčil mě k podsaditému muži v jasně červených pytlovitých kalho tách a s uhlazeným černým plnovousem, který stál za níz kým stolkem schovaným pod hromadami mincí. Ty na něm poskakovaly v rytmu toho, jak poklepával prsty.\nZhluboka jsem se přes šemag nadechla a snažila se vy padat, jako by se mi žaludek nepokoušel vydrat ústy ven na svobodu. „Kolik za zápis?“\nPřestože jsem měla tvář od nosu dolů zakrytou, Hasano vi moje zaváhání neušlo. Jeho pozornost už se přesouvala někam dál, jako by si vyvodil, že stejně odejdu.\nA to mě přesvědčilo. Vysypala jsem na stůl hrst cinkají cích lauzí a půllauzí, které jsem jednu po druhé naškudlila za poslední tři roky. Teta Farrah vždycky říkala, že má pocit, že mi nevadí, když ze sebe přede všemi udělám hlupáka, když přitom někoho jiného vyvedu z omylu. Takže jí dám nakonec možná za pravdu.\nHasan si ty mince zprvu pochybovačně prohlížel, ale když je rychlostí profesionálního vydřiducha přepočítal, nemohl popřít, že to stačí. Na kraťoučký okamžik mi rozji třené nervy utišil pocit zadostiučinění.\nPřistrčil ke mně kus dřeva visící z provázku jako pří věsek. Černou barvou na něm bylo nakreslené číslo dva cet sedm. „Střílel jsi už někdy, sedmadvacítko?“ zeptal se Hasan, když jsem si číslo pověsila kolem krku. Cedulka se odrazila od vrstev látky, kterými jsem si obalila hrudník, abych ho zploštila.\n„Trochu,“ odpověděla jsem vyhýbavě. V Prachově, vlast ně v celém Posledním kraji, jsme měli skoro všeho nedosta tek. Jídla. Vody. Šatů. Jen dvou věcí jsme měli vždycky nad bytek: písku a zbraní.\nPřitiskla jsem si ruce těsněji k tělu, abych třas zastavila, a vydala jsem se do středu pistoliště. Jestli neudržím revol ver v klidu, bude mi k ničemu, že jsem se naučila mířit dřív než číst. Zařadila jsem se v písku vedle muže, který vypadal, že je pod umouněnou tovární uniformou jen kost a kůže. Z druhé strany se ke mně postavil chlap s osmadvacítkou kolem tučného krku.\nKolem nás se zaplňovalo hlediště. Sázkaři vyvolávali kurzy a čísla. Kdybych si měla vsadit, řekla bych, že na mě ani žádný kurz vypsaný nebyl. Nikdo při smyslech by si ne vsadil na vychrtlého kluka, který ani nemá dost odvahy na to, aby si stáhl šemag a ukázal obličej. Třeba se mi povede nějakému bláznivému opilci vyhrát malé jmění, když ty při smyslech vyvedu z omylu.\n„Dobrý večer, pánové!“ Hasanův hlas se rozlehl nad da vem a ten se ztišil. Proběhly mezi námi tucty dětí a rozdaly nám zbraně. Mně tu mou podala bosá holčička s copán ky. Váha revolveru v dlani mě okamžitě uklidnila. Rychle jsem vyklopila bubínek. Bylo v něm pěkně úhledně nastr kaných šest nábojů. „Pravidla všichni znáte. Tak je koukej te dodržovat, nebo vám ty vaše podfukářský ksichty sám rozmlátím, to vám slibuju!“ V hledišti zaburácela salva smí chu a pár lidí zahalekalo. Davem už kolovaly lahve a chla pi na nás ukazovali stejně, jako to dělal strýc na koňských trzích. „První kolo: Dostali jste šest nábojů, šest flašek. Jest li vám na konci nějaká flaška zbyde, jste venku. Prvních de set, seřaďte se.“\nJeden z nich byl dvakrát větší než všichni ostatní. Na sobě měl něco, co původně nejspíš mohla být vojenská uni forma, i když teď už byla moc obnošená na to, aby se dalo najisto určit, jestli dřív opravdu mívala zářivě zlatou barvu naší armády, nebo se na ní jen třpytil pouštní prach. Na pro vázku kolem krku se mu pohupoval kus dřeva s rozmáchle vyvedenou jedničkou. Vysloužil si největší jásot ze všech. Z davu se ozývalo: „Dahmád! Dahmád! Šampion!“ Dahmád se k obecenstvu otočil zády a popadl jednoho z kluků, kte ří pobíhali kolem a sbírali skleněné střepy. Něco mu řekl moc tiše na to, aby to ke mně dolehlo, a pak ho od sebe od strčil. Kluk se za chvíli vrátil s lahví nahnědlého alkoholu. Dahmád si její hrdlo přiložil ke rtům a opřel se o zábradlí, které oddělovalo vlastní pistoliště od diváků. Pokud skončí namol, nebude šampionem nadlouho.\nNásledující kolo dopadlo ještě zoufaleji. Všechny svoje terče trefil jen jeden ze střelců. Zatímco se poražení šourali pryč, naskytl se mi dobrý výhled na tvář vítěze. Ať už jsem čekala kohokoli, rozhodně to nebyl tenhle kluk. Nebyl zdej ší, o tom žádná. To mě upoutalo ze všeho nejdřív. Zdejší tady totiž byli všichni. Nikdo, kdo má všech pět po hroma dě, by jinak v Posledním kraji netvrdl.\nTen kluk byl mladý, možná o pár let starší než já, a oble čený jako jeden z nás: Kolem krku si nedbale omotal zelený šemag a pouštní oděv měl až moc volný na to, aby se dalo dost dobře určit, jestli má opravdu tak široká ramena, jak to vypadá. Vlasy měl černé jako všichni Mirádžinci. Dokonce i jeho kůže byla dost tmavá na to, aby se mohl vydávat za jednoho z nás. Očividně však jedním z nás nebyl. Měl po divně ostré rysy, jaké jsem ještě nikdy na nikom neviděla, s vystouplými lícními kostmi, pravidelnou hranatou čelistí a šikmými čarami obočí nad těma nejzvláštnějšíma očima. A když už jsme u toho, rozhodně nevypadal špatně. Něko lik z chlapů, které porazil, mu plivlo pod nohy. Koutek úst mladého cizince sebou cukl, jako by kluk zadržoval smích. Potom, jako by na sobě ucítil můj pohled, zalétl očima ke mně. Rychle jsem se odvrátila.\nZbývalo nás jedenáct a kvůli tomu člověku navíc jsme do sebe museli strkat, abychom se na čáru všichni vešli, a to přestože já jsem byla ve srovnání se všemi ostatními soutě žícími jen poloviční.\n„Uhni, sedmadvacítko!“ Do boku se mi zaryl něčí loket. Prudce jsem vzhlédla s kousavou odpovědí na jazyku. Jen že ta zamrzla na místě, když jsem zjistila, že se vedle mě cpe Fazím Al’Motim.\nMusela jsem se přemoct, abych nezačala nahlas nadá vat. Všechny nadávky, které jsem znala, mě naučil právě Fa zím, když mu bylo osm a mně šest. Když nás pak přistihli, jak takhle mluvíme, tak mně vydrhli pusu pískem, ale ten bí dák vyvázl bez trestu, protože to na mě celé shodil. Prachov bylo malé město. Fazíma jsem znala celý život a nesnášela jsem ho, jen co jsem dostala rozum. Poslední dobou trávil většinu času v domě mého strýce, kde jsem trčela i já, a sna žil se dostat pod šaty mojí sestřenici Šíře. Čas od času se pokusil chmátnout i po mně, když se Šíra zrovna nedívala.\nCo ten tu proboha dělal? No, vzhledem k tomu, že tu stál se zbraní v ruce, jsem si to asi mohla dost dobře do myslet.\nKdyby tu poznali, že jsem holka, měla bych z toho kaž dopádně pěkný malér. Ten se ale nedal vůbec srovnat s po hromou, která by mě čekala, kdyby Fazím poznal, že jsem to já. Od doby, co mě přistihli při klení, jsem se octla v prů švihu už mockrát, ale jenom jednou mě zbili tak, že jsem málem vypustila duši. Bylo to těsně po mámině smrti, když jsem si zkusila vypůjčit jednoho se strýcových koní a od jet na něm z Prachova. Už jsem byla skoro v Jalovci, když mě chytili. Když se mnou teta Farrah a její rákoska skon čily, nesedla jsem si na koně celý měsíc. Kdyby teta Farrah zjistila, že jsem byla v Odstřelu a hazardovala tu s krade nými penězi, možná by ze mě tentokrát tu duši vymlátila docela.\nKdybych byla rozumná, obrátila bych se a vypadla od sud. Jenže to by znamenalo, že bych byla o padesát fauza chudší. A peníze tu byly ještě nedostatkovějším zbožím než rozum.\nDošlo mi, že stojím jako holka, a než jsem se obrátila če lem k terčům, narovnala jsem se. Děti pořád pobíhaly oko lo a vyrovnávaly lahve. Fazím sledoval jejich pohyb hlavní, volal: „Prásk, prásk, prásk!“ a smál se, jak sebou cukaly. Přá la jsem si, aby mu zbraň selhala a odstřelila mu ten škleb z tváře.\nDěti se zanedlouho rozutekly a zůstali jsme tam už jen my střelci a naše lahve. Naše skupina byla poslední před koncem prvního kola. Všude kolem mě už zněly výstře ly. Obrátila jsem pozornost k šesti lahvím přímo před se bou. Trefila bych je i se zavázanýma očima. Ale brala jsem to zodpovědně. Zkontrolovala jsem si vzdálenost, zvedla hlaveň, namířila, stiskla kohoutek. Lahev na pravé straně se rozletěla a napětí v ramenou mi trochu povolilo. Další tři lahve následovaly rychle po sobě.\nFazíma odstrčil nějaký jiný střelec a on spolu s dalším ze střelců cestou k zemi naboural do mě. Teď se v písku rval s tím druhým chlapem a obecenstvo začalo bučet. Hromo tluk ode dveří už bitku rozháněl. Popadl Fazíma za límec a odtáhl ho ke straně. Hasan to sledoval se znuděným výra zem a pak se znovu otočil k obecenstvu: „Vítězové tohoto kola...“\nVšude kolem mě vybuchl smích. Neupoutat pozornost se mi jaksi nepovedlo. Ze všech těch pohledů, které se do mě opíraly, mě pálilo za ušima. Ale tohle bylo příliš důle žité. Příliš důležité na to, abych se nezeptala. V Hasanově tváři se zračilo neskrývané pohrdání a já jsem cítila, jak se mi v reakci na něj stahuje hrdlo směsicí ponížení a hněvu. „Tak to tu nefunguje, sedmadvacítko. Šest kulek, šest flašek. Žádný druhý šance.“\n„Ale to není fér! On do mě strčil.“ Ukázala jsem na Fazí ma, který stál u zdi a hýčkal si bolavou čelist.\nByla jsem poslední, kdo ještě měl čím střílet. Diváci mě začali popichovat, ať už tam nepřekážím, a můj zakrytý ob ličej zrudl vztekem.\nPostavila jsem se osamoceně na čáru a zvedla zbraň. Cítila jsem váhu jediné kulky v bubínku. Dlouze jsem vy dechla a odlepila si tak šemag ze rtů.\nPostoupila jsem si o dva kroky doprava a pak o půl kro ku zpátky. Natočila jsem se bokem a snažila si to celé přes ně představit. Když jednu trefím přímo doprostřed, minu tu druhou. Zasáhnu ji moc z boku, a nerozbije se ani jedna.\nVytěsnila jsem všechen ten křik a popichování kolem. Nebrala jsem na vědomí, že se všechny oči v místnosti upí rají na mě a že jsem se připravila o všechnu naději být ne nápadná. Místo toho se mi do mysli nahrnul strach. Strach, který se mi krčil v útrobách poslední tři dny. Od noci, kdy jsem se po setmění plížila kolem strýcova domu na cestě k Tamídovi a zaslechla jsem, jak teta Farrah říká moje jméno.\nNeslyšela jsem, co mému jménu předcházelo, ale už to hle stačilo k tomu, abych se zastavila.\n„Potřebuje manžela.“ Hlas strýce Asída byl pronikavěj ší než hlas jeho první manželky. „Chlap by do ní konečně mohl vtlouct trochu rozumu. Ani ne za měsíc to bude rok od Záhijiny smrti a Amání bude očištěná a bude se moct vdát.“ Od doby, co mou matku oběsili, lidé přestali říkat její jméno, jako by to byla nějaká kletba. Teď se můj strýc o její smrti zmínil jako o nějaké obchodní záležitosti.\n„Tak se s ní ožením já.“ Strýc Asíd to vyslovil, jako by mluvil o kupování koně. Div se mi nepodlomily lokty a ne složila jsem se do písku.\n„Není o nic mladší, než byla Nída. Stejně už žije v mém domě a vyžírá nám spižírnu.“ Obvykle domácnosti z titulu první manželky vládla teda Farrah, ale čas od času si její manžel postavil hlavu a zrovna v tuhle chvíli se strýc Asíd s tím nápadem až podezřele rychle sžíval. „Buď tu může zů stat jako moje manželka, nebo odejít jako manželka něko ho jiného. Já jsem se rozhodl, že zůstane.“\nRozhodla jsem se, že se odsud dostanu, anebo při po kusu o útěk zemřu.\nPrvní lahev se rozbila okamžitě. Druhá se chvilku kolé bala na okraji dřevěného stojanu. V místě, kam jsem ji tre fila, jsem viděla prasklinku. Zadržela jsem dech. Lahev se kolébala dopředu a dozadu.\nPadesát fauza, o které můžu přijít, a s nimi i o svou jedi nou únikovou cestu.\nKdyž jsem se obrátila, Hasan se tvářil, jako bych byla nějaký had, který se vyhnul pasti. Za jeho zády si mě s po zdviženým obočím prohlížel ten cizinec. Rty se mi pod še magem samy od sebe roztáhly do širokého úsměvu. „Tak jak jsem si vedl?“\nNevím, jak dlouho jsme stříleli.\nDost dlouho na to, aby se mi na bedrech začal sbírat pot. Dost dlouho na to, aby do sebe šampion Dahmád nalil o přestávkách mezi koly celé tři lahve kořalky. A dost dlou ho na to, aby se chlapi jeden po druhém nechali vyřadit ze hry. Ale já jsem svou zbraň pořád ještě svírala.\nTerč stál na konci místnosti, lahve se pohybovaly na po malu rotujícím prkně, kterým točil pomocí hřídele malý chlapec. Šestkrát jsem stiskla spoušť. Přes hukot davu jsem ani neslyšela tříštění skla.\nNa rameno mi dopadla něčí ruka. „Vaši poslední soutě žící pro dnešní noc!“ zařval mi Hasan u ucha. „Náš vlastní šampión Dahmád!“ Ten opilecky zavrávoral a zvedl paže. „Náš navrátivší se vyzývatel, Východní had.“ Cizinec sko ro nebral na vědomí posměšky ani jásot. Jenom se ušklíbl jedním koutkem úst a ani nezvedl oči. „A ještě tu dnešního pěknýho večera máme nováčka.“ Hrubě mi škubl paží na horu a diváci začali běsnit, pokřikovali a podupávali, až se celá stodola otřásala. „Modrookýho banditu.“\nPři té přezdívce jsem sebou zděšeně trhla a veškeré moje vzrušení bylo to tam. Rozhlížela jsem se v pistolišti po Fazí movi. Bez ohledu na to, jak dokonale jsem se dovedla za maskovat za kluka, svoje oči jsem skrýt nemohla. Všechno ostatní na mně bylo tak tmavé, jak se to u holky z pouště sluší, ale kvůli svým světlým očím jsem všude vyčnívala. Fazím byl sice hlupák, ale kdyby tu ještě pořád byl, stejně si mohl dát dvě a dvě dohromady a nemusela mu zrovna vyjít trojka. Ale i tak jsem se za svým šemagem zazubila a nechala se unášet jásotem. Hasan mě pustil. „Deset mi nut do uzavření sázek, panstvo. Za chvíli začínáme posled ní kolo.“\nVšichni pospíchali k sázkařům. Neměla jsem zrovna nic na práci, a tak jsem se v prázdném koutě pistoliště sesunula k zemi a opřela se o zábradlí. Nohy se mi pořád ještě trochu třásly ze všeho toho napětí, košile se mi potem lepila na bři cho a tvář mi pod látkou šemagu hořela.\nAle vedla jsem.\nZavřela jsem oči. Opravdu jsem mohla odejít domů s bankem.\nRychle jsem si to v duchu spočítala. Výhra bude celkem něco přes tisíc fauza. Než bych si sama našetřila a nakradla tisíc fauza, uškudlila bych se k smrti. Obzvlášť teď po tom závalu v dolech v Sází před pár týdny. Prý nehoda. Špatně umístěné nálože. Tak znělo oficiální vysvětlení. Něco po dobného už se stalo i dřív, ale asi to nebylo tak zlé. Jenže tentokrát se ke mně donesly i zvěsti o sabotáži. Prý tam ně kdo nastražil bombu. A pak tu taky byly ještě šílenější do hady o tom, že to měla na svědomí první bytost. Džin, který Sází trestal za jeho hříchy.\nAle bez ohledu na to, co se stalo, zastavení dodávek kovů z dolů znamenalo zastavení výroby zbraní, což zna menalo nulový příliv peněz. Všichni si poslední dobou uta hovali opasky. A já neměla ani dost na to, abych si nějaký koupila.\nAle s tisícem fauza bych si mohla dovolit mnohem víc než jen nový opasek. Mohla bych vypadnout z téhle za plivané pouště poháněné továrním dýmem. Mohla bych utéct rovnou do Izmánu. Stačilo by jen dostat se s příští karavanou do Jalovce. Odtud už bych do Izmánu dojela vlakem.\nNemohla jsem na to město ani pomyslet, aniž bych v du chu slyšela matčin hlas, jak to jméno vyslovuje šeptem jako modlitbu plnou naděje. Jako příslib většího světa. Lepšího života. Života, který by neskončil krátkým pádem a náhlým škubnutím.\n„Takže ‚Modrookej bandita‘.“ Otevřela jsem oči, zrovna když se cizinec sesunul na zem vedle mě a opřel si lok ty o kolena. Nedíval se na mě, zatímco mluvil. „Aspoň je to lepší než ‚Východní had‘.“ V ruce držel měch s vodou. Do té chvíle jsem si neuvědomovala, jak velkou mám ží zeň. Přiložil si ho ke rtům a dlouze se z něj napil a moje oči pohyb měchu celou dobu upřeně sledovaly. „Ale má to v sobě nádech určitý nepoctivosti.“ Úkosem po mně střelil pohledem. Jeho slova zněla tak poťouchle, že by přesvěd čila i toho největšího důvěřivce pod sluncem, že z tohohle člověka nekouká nic dobrého. „Máš i opravdový jméno?“\n„Jasně. Ale jestli mi chceš nějak říkat, stačí Omán.“ Moje oči toho na mě sice prozrazovaly už tak dost, ale kdybych mu navíc řekla, že se jmenuju Amání Al‘Híza, odhalila bych se ještě mnohem víc.\nCizinec si pobaveně odfrkl. „To je vtipný, já se taky jme nuju Omán.“\n„Vtipný,“ souhlasila jsem suše, ale přesto se mi koutky úst zvedly do úsměvu. Řekla bych, že tak půlka mužů na rozených v Mirádži se jmenuje Omán, po našem vzneše ném sultánovi. Nevím, jestli si jejich rodiče mysleli, že si tak u vládce získají přízeň – ne že by se kdy k němu mohli do stat blíž, než co by kamenem dohodil –, nebo jestli měli za to, že si tím jejich syn nakloní Boha, který by si ho se sultá nem mohl splést. Věděla jsem ale, že ten cizinec není o nic víc Omán než já. Všechno na něm bylo cizokrajné, od očí a rysů v obličeji po způsob, jakým nosil svoje pouštní šaty, jako by k jeho kůži nepatřily. I jeho řeč v sobě nesla nádech cizího přízvuku, ačkoli mluvil čistší mirádžštinou než vět šina zdejších lidí.\n„Odkud vůbec jseš?“ vyhrkla jsem, než jsem se stihla za razit. Pokaždé, když jsem otevřela pusu, dávala jsem ostat ním další příležitost přijít na to, že jsem holka. Ale nemoh la jsem si pomoct.\nCizinec si znovu přihnul vody. „Ale, tam to neznáš. A ty?“\n„Ale, tam bys to nechtěl znát.“ Tu hru jsem dokázala hrát taky.\n„Máš žízeň?“ Podával mi měch. Byl až trochu moc vší mavý. Ústa jsem měla úplně vyprahlá, ale netroufala jsem si poodhrnout šemag, ani trošičku. Navíc, byli jsme v poušti. Tam si člověk na žízeň zvykne.\n„Přežiju to,“ řekla jsem a snažila se neolíznout si su ché rty.\n„Jak chceš.“ Dlouze se napil. Lačně jsem sledovala, jak mu stoupá a klesá ohryzek. „Náš přítel rozhodně vypadá, že ji má pěknou. Myslím žízeň.“\nSledovala jsem jeho pohled směrem k Dahmádovi. Vy prazdňoval další lahev a v obličeji byl celý rudý.\n„Buď rád.“ Pokrčila jsem rameny. „Tak jako tak bych vás oba porazil. S takovou aspoň skončíš druhej.“\nCizinec se vesele rozchechtal. Přihlouple mě těšilo, že jsem z něj ten smích vyloudila já. Jeden z chlapů, kteří se tlačili dopředu k sázkařům, po nás vrhl zachmuřený pohled. Jako bychom snad kuli pikle. „Líbíš se mi, prcku,“ řekl cizi nec. „A máš talent, takže ti dám jednu radu. Prohraj.“\n„Snad si vážně nemyslíš, že ti na to skočím?“ Snažila jsem se působit nebojácně a napřímila jsem se, abych vy padala co nejvyšší.\n„Vidíš našeho přítele támhle?“ Kývl směrem k Dahmádo vi. „Hraje za pistoliště. Hasan z Dahmádových výher bohat ne. Nemají rádi, když Dahmáda poráží cizí lidi.“\n„A jak to všechno víš? Když ani nejsi odsud.“\nCizinec se ke mně spiklenecky naklonil. „Protože jsem ho porazil před týdnem.“ Oba jsme se dívali, jak Dahmád ztrácí rovnováhu a chytá se zdi, aby nespadl.\n„To nevypadá zas tak náročně.“\n„Taky to náročný není. Ale trochu větší výzva už byli ti dva chlapi, co Hasan poslal, aby na mě skočili v temný ulič ce a vzali si ty peníze zpátky.“ Sevřel ruku v pěst a já spatři la, že se mu na kloubech hojí modřiny. „Neboj,“ za mrkal na mě. „Měl bys vidět, jak dopadli oni.“\nNejspíš z toho, jak jsem se tvářila, usuzoval, že se bojím, tak jsem se tak rychle tvářit přestala. „Takže ses vrátil, abys jim dal ještě jednu šanci?“\nObrátil na mě svou plnou pozornost, všechno vtipková ní najednou to tam. „Kolik ti je? Třináct?“ Ve skutečnosti mi bylo šestnáct, skoro sedmnáct, ale jako kluk jsem zjevně vy padala mladší. „Někdo, kdo dokáže střílet jako ty, se za pár let může dost vyšvihnout, jestli se dneska v noci nenecháš zabít. Jestli odstoupíš, nebudeš se mít za co stydět. Všichni víme, že střílet umíš. Nemusíš umřít, abys nám to dokázal.“\nZadívala jsem se na něj. „Proč ses sem teda vrátil ty, když je to tak nebezpečný?“\n„Protože potřebuju ty peníze.“ Přihnul si z měchu a po stavil se na nohy. „A já vždycky ze všeho vyváznu živej.“ Při těch slovech ve mně trochu píchlo. Věděla jsem, jaké to je, být zoufalý. Nabídl mi ruku, aby mi pomohl na nohy. Od mítla jsem.\n„Určitě je nepotřebuješ víc než já,“ řekla jsem tiše. A na okamžik jsem měla pocit, že si rozumíme. Byli jsme na stej né straně. Ale taky jsme pořád stáli proti sobě.\nCizinec ruku zase spustil. „Jak chceš, Bandito.“ A ode šel. Já ještě chvíli seděla a snažila se samu sebe přesvědčit, že se mě jen pokoušel zastrašit, abych odstoupila. Věděla jsem, že Dahmáda si podáme oba. Ale cizinec uměl střílet dost slušně.\nAle já střílela líp než on. Musela jsem střílet líp než on.\nZatímco se naše trojice znovu řadila na základní čáře, sázkaři zrovna odháněli poslední zákazníky. Když ke mně tentokrát přiběhla ta malá bosá holčička, podávala mi jen jednu kulku. V druhé ruce držela kus černé látky.\n„Naše dnešní poslední kolo!“ ohlásil Hasan. „Slepcova finta.“\nNatáhla jsem se po látce, ale zastavil mě zvuk výstřelů.\nPřikrčila jsem se, ale pak mi došlo, že ty zvuky přicháze jí zvenku. Někdo zaječel. Polovina obecenstva už vyskočila na nohy a natahovala teď krky jeden přes druhého ve snaze dohlédnout ven na tu novou zábavu. Já nic neviděla, zato ten výkřik jsem slyšela jasně.\n„Ve jménu rebelského prince Ahmeda! Nový úsvit, nová poušť!“\nPo celém těle mi naběhla husí kůže.\n„Sakra.“ Cizinec si promnul bradu. „To nebylo moc chytrý.“\nNový úsvit. Nová poušť. Bojový pokřik rebelského prince už slyšel každý, ale jenom šeptem. Abyste nahlas vykřiče li do světa svou podporu sultánovu vzbouřenému synovi, museli byste být idiot. V Posledním kraji bylo až moc lidí se zastaralými názory a novými zbraněmi na to, abyste se tu mohli jakkoli vyjadřovat proti sultánovi.\nZ hluku davu se ozývaly útržky hovorů. „Rebelskýho prince zabili v Simáru už pár tejdnů zpátky.“ „Já teda slyšel, že se s tou svojí démonskou sestrou ukrejvaj v Dervskejch jeskyních.“ „... ho měli rovnou pověsit.“ „Teď už pochoduje na Izmán!“\nPůlku všech těch příběhů už jsem slyšela taky. A k tomu ještě půltucet dalších. Princ Ahmed se zničehonic objevil na sultimských zkouškách po tom, co před patnácti lety beze stopy zmizel, a chtěl se utkat o otcův trůn. Od té doby příběhy o něm kolísaly mezi pravdou a mýty. Říkalo se, že v sultimských zkouškách jednoznačně zvítězil, ale místo toho, aby ho sultán jmenoval dědicem, se ho pokusil nechat zavraždit. Nebo se povídalo, že princ podváděl s pomocí magie, a stejně prohrál. Bez výjimky zůstávalo ve všech ver zích příběhu ale jedině to, že jakmile se princi Ahmedovi na zkouškách získat trůn nepovedlo, zmizel v poušti, aby rozpoutal povstání a získal svou zemi zpátky.\nRoznítila se ve mně jiskřička vzrušení. Většina příběhů, které jsem znala, se týkala věcí, které se staly před dlouhou dobou lidem, kteří už byli dávno po smrti. Příběh rebelské ho prince byl něčím, co jsme všichni stále ještě prožívali. I když ho nejspíš teď už každým dnem někdo zabije.\nVenkovní potyčka netrvala dlouho a vyhazovač ode dve ří za chvíli táhl za límec dovnitř malého kluka. Nejspíš mu bylo asi tolik, na kolik jsem ve svém převleku vypadala já. Jak ho vyhazovač vlekl davem, odevšad je provázelo opilec ké bučení.\n„No tak!“ Hluk v místnosti přehlušil až Hasanův výkřik, jímž se snažil získat zpět pozornost obecenstva. Chlapec ne jistě vrávoral na nohou a z tváře mu tekla krev. Nejspíš schy tal pár ošklivých ran do obličeje, ale nic horšího. Zatím se ho nedotkla kulka ani nůž. „Přihlásil se nám dobrovolník!“\nVyhazovač dovlekl chlapce dopředu a přitiskl ho k ter či. Lahev mu postavil na hlavu. Srdce mi spadlo do žalud ku jako balvan.\n„A máme tu novou hru! Zrádcovu fintu,“ vykřikl Hasan a rozpřáhl paže. Dav mu odpověděl řevem.\nJá bych se dokázala trefit, aniž bych toho kluka zasáh la. Cizinec taky. Ale šampion se kolíbal na nohou a upíjel z další lahve. Kdoví, jestli by se dokázal strefit na zem, kdy by zakopl, natožpak jestli by strefil cokoli jiného.\nChlapec ztratil rovnováhu a lahev se s buchnutím zříti la do písku. Diváci na to zareagovali netrpělivým pokřiko váním. Hasanův hromotluk kluka popadl za rameno, zno vu ho přimáčkl k terči, aby stál rovně, a vrátil mu lahev na hlavu.\n„Ten kluk je moc pomlácenej na to, aby stál rovně, na tož aby dokázal udržet rovně tu lahev.“ Dolehl ke mně ci zincův hlas. Mluvil s Hasanem. „Nemůžeme střílet na cíl, co sebou šije.“\n„No tak nestřílejte.“ Hasan mávl rukou. „Jestli jste tady s Banditou takový padavky, tak prosím, klidně si odstupte. Nechte vyhrát mýho chlapáka.“ Tak na to se Hasan spolé hal. Že já s cizincem dostaneme bobky a necháme Dahmá da vyhrát. Jen proto, aby nějaký kluk neumřel.\nJenomže ten kluk byl mladší než já a už měl předloktí samou jizvu od práce v továrně.\nBuď umře on, nebo já.\nTen kluk v poušti stejně s povstáním na jazyku dlouho nepřežije. Ne když by ho půlka Posledního kraje nejradši rozsápala za zradu. Když na něj teď vystřelím a pak ho za bije někdo jiný, co mi na tom sejde? Moje vina to nebude.\n„Nebo ho rovnou picni do hlavy a my řekneme, že to se taky počítá,“ vtipkoval Hasan. Ruka se mi sevřela v pěst. „Mně je to jedno.“ Jasně že mu to bylo jedno. Počítal s tím, že to vzdáme. Oba jsme to věděli.\n„A nevypadalo by to náhodou trochu podezřele, kdybys me oba naráz odstoupili a nechali vyhrát tvýho šampiona?“ zeptala jsem se, a přerušila tak to, co se zrovna chystal říct cizinec.\nHasan si v prstech pohrával s kulkou. „Náhodou bych si leda tak nacpal kapsy zlaťákama, a vy ne.“\n„Jasně,“ prohodila jsem přes rameno a pořád nespou štěla oči z toho žalostného malého rebela stojícího zády k terči. Nezasloužil si stát se obětí pouště o nic víc než já. „A budeš mít ještě víc problémů než zlata, jakmile tvým zá kazníkům dojde, žes je obral.“ Hasan se přestal tvářit tak samolibě. Na to nepomyslel. Zalétla jsem očima k obecen stvu a snažila se vypadat znuděně, jako bych tohle neměla zapotřebí. Jako bych se ho nesnažila tahat za nitky stejně, jako se o to snažil on u nás. „Máš tu místnost plnou opil ců, který si vsadili svoje těžce vydělaný prachy. A co přesta li posílat rudu ze Sází, dolehly na nás těžký časy. Všichni jsou z toho ukrutně nedůtkliví, jak jsem si všiml. No necítíš to v kostech?“\nNemusela jsem si dělat hlavu s tím, jestli Hasan sledo val, na koho se přitom dívám – i slepec by si všiml té masy továrních dělníků na mizině, podvyživených kluků a chla pů se sedřenými klouby na rukou, kteří toužili upustit páru. K neklidným patřil i ten chlapec s rozseklým rtem, co se tu třásl mezi terči. Až na to, že jeho opila představa princo va povstání, a ne kořalka za dvě lauzi. Ten pocit jsem zna la i já, zatraceně. Spoléhala jsem se, že se na něm svezu až do Izmánu.\n„Lidi, co žijou pod tímhle sluncem, nemají zrovna chlad nou hlavu. Což bys mohl pocítit, kdyby si, řekněme, Vý chodní had s Modrookým banditou pustili pusu na špa cír.“ Zadívala jsem se úkosem na Hasana a modlila se, aby se mě nechystal zastřelit. „Ale něco ti povím. Můžu ti po moct.“\n„Jo tak?“ odfrknul si Hasan pohrdavě, ale pořád mě po slouchal.\n„Jasně. Odstoupím a stoupnu si tam místo toho prcka. Za tisíc fauza.“\nCizinec se na mě naštvaně otočil a řekl něco v jazyce, který jsem neznala, ale znělo to jako nadávka. „Zbláznil ses, prcku?“ přepnul zpátky do mirádžštiny. „Chceš se nechat zastřelit místo něj?“\n„Když budu mít štěstí, netrefí mě.“ Cítila jsem, jak mi s každým dalším mělkým nádechem stoupá a klesá hruď. Kluk se pohupoval dopředu a dozadu na písku, který byl stoprocentně plný skleněných střepů. Byl bos, ale ne fňukal.\n„Tak bude se střílet, nebo ne?“ zaduněl Dahmád, hodil po klukovi prázdnou lahví a minul skoro o půl metru.\nPořád jsem sledovala Hasana. Ještě jsme si neplácli.\n„Když štěstí mít nebudu, nemusíš mi platit nic a tvoje obecenstvo se dočká krvavýho představení.“\nHasan zlomyslně ohrnul ret. „A všichni se vrátíme domů šťastný a spokojený.“\n„Kromě mrtvýho Bandity,“ podotkl cizinec dost tiše na to, abych to slyšela jenom já. Přidal na hlasitosti. „Odstou píme oba.“ Cizinec sice mluvil na Hasana, ale nespouštěl oči ze mě. Otevřela jsem ústa, abych se s ním začala doha dovat, ale něco v jeho pohledu mě přimělo zmlknout. Teď jsme opravdu byli na stejné straně. „Jestli je tady Modro okej bandita tak pevně rozhodnutej, že si tam půjde stoup nout místo terče, tak budu jako první střílet já. Svoji lahev minu, ale ani ho netrefím do hlavy. Potom necháš střílet tady Banditu, a tentokrát budu cíl dělat já. A on se taky ne trefí.“ Mezi lopatkami jsem cítila napětí, jako by se moje paže nedokázaly smířit s tím, že se budou muset schválně netrefit. Ale cizinec mi věřil. Tak jsem neznatelně přikývla. „Tvůj šampion vyhraje automaticky. Všichni odsud odejde me bez děr po kulkách.“\n„A s penězma,“ pípla jsem, než cizinec stihl z nás obou udělat ctnostné chudáky. „Odejdeme s tisícovkou z výher pistoliště. Pro každýho.“\n„Dám vám každýmu stovku,“ odpověděl Hasan.\n„Osm,“ kontrovala jsem.\n„Pět a budete rádi, že za váma nikoho nepošlu, aby vám zlámal prsty a přinesl mi mý prachy zpátky.“\n„Platí.“ Pět set sice nebylo tisíc, ale bylo to lepší než nic. A pořád by mi to mohlo stačit na cestu do Izmánu.\nDav už se začínal bouřit. Z hlediště se ozval výkřik: „Bu dete už střílet, vy podělaný tupci? To děcko se za chvíli po chčije!“\nHasan se od nás odtrhl. „Pánové! Snad by vás vážně ne zajímalo nějaký střílení po tomhle rebelským spratkovi? Beztak je na to moc zakrslej!“ Hasan klukovi z hlavy sebral lahev. „Zdejchni se!“ Prcek na něj zíral, jako by Hasan byl kat, který mu zrovna odřízl od krku oprátku. Padej, pobízela jsem ho v duchu. Konečně odklopýtal pryč.\nTlak na hrudi mi trochu polevil, ale z obecenstva se li nulo nespokojené mrmlání. Hasan ho umlčel zvednutou paží. „Neviděli byste mnohem radši tyhle tři chlapy, co spo lu mají nevyřízený účty, namířit zbraně jeden na druhýho?“ Z hlediště povstal ohlušující řev a dupání otřásalo budovou do základů. „Jseš na řadě, Bandito!“\nZhluboka a roztřeseně jsem se nadechla. Možná jsem si to měla celé líp promyslet. Nebo trvat na té tisícovce. „No tak, prcku,“ řekl hlas vedle mého ucha. „Věříš mi, ne?“\nZadívala jsem se na cizincův suverénní úsměv. „Vždyť tě ani neznám.“\nNatáhl ruku a zvedl mi klobouk z hlavy. Byla jsem ráda, že mě napadlo zastrkat si vlasy pod šemag, který mi zakrý val celé čelo až po obočí, ale stejně jsem se bez klobouku cítila nahá. „O to větší důvod mi věřit.“\nCesta na druhý konec stodoly mi připadala delší, než by měla.\nKdyž mi Hasan na hlavě vybalancovával lahev, ušklíbl se. „Koukej si ty prachy zasloužit a neklepat se, skrčku. Nebo všichni uvidí, že se ta flaška třese jak holka o svateb ní noci.“\nVztek mě přikoval na místě. Lahev se ani nehnula. Ani když se cizinec postavil na čáru. Ani když vsunul svou je dinou kulku do zásobníku. Ani když zvedl paži se zbraní a namířil mi ji přesně na hlavu. Až na to, že jsem nemohla dýchat. Pečlivě zamířil a poupravil svoje postavení. Dával si načas a moje nervy byly s každou další vteřinou chatrnější.\n„Tak už vystřel, ty srabe!“ Ten výkřik se mi vydral ze rtů ve stejnou chvíli, kdy vystřelil.\nNeměla jsem čas sebou trhnout.\nZ davu se ozvalo zabučení. A já byla pořád naživu, abych ho slyšela.\nSklonila jsem hlavu a lahev mi spadla neporušená do ru kou. Ohlédla jsem se a uviděla kulku zavrtanou do zdi jen o chlup vedle mojí lebky. Teprve potom jsem se rozklepala. Nebyla jsem si jistá, jestli nervy nebo vzrušením. Ať už to způsobilo cokoli, sevřela jsem lahev v rukou, abych to za maskovala.\nZa neutichajícího bučení jsem se vydala zpátky na zá kladní čáru. V půli cesty jsem minula cizince na cestě k ter čům. Na vteřinu se zastavil a vrátil mi na hlavu klobouk. „Jseš celej?“ zeptal se.\n„Vzals to tam trochu natěsno.“ Narazila jsem si klobouk níž do čela.\n„Co se děje, Bandito?“ prohodil, jako by mu to celé při padalo zatraceně vtipné. „Cítíš se trochu míň nesmrtelně?“\nVrazila jsem mu do ruky lahev. „Být tebou, neprovokova la bych někoho, kdo se ti chystá střílet na hlavu.“\nZasmál se a pokračoval v chůzi.\nA pak už jsem za tou bílou čarou stála já a on byl můj terč. Kdybych chtěla, mohla jsem tu lahev trefit jako nic. Jaká byla pravděpodobnost, že by se Dahmádovi povedlo cizince zastřelit? A i kdyby to spískal, co pro mě ten cizinec vůbec znamenal? Rozhodně ne tolik co tisíc fauza za výhru.\nVystřelila jsem. Lahev zůstala celá.\n„Konec hry!“ oznámil Hasan přes hluk davu. „Dahmád si bere zpátky svůj post šampiona!“ Někteří jásali, nejspíš ti, kteří měli na lístku jeho číslo.\nA z obecenstva se pomalu začal zvedat nový pokřik: „Střílej! Střílej! Střílej!“\nŠampion nejistě vrávoral. „Jo! Já si chci na Hada taky vystřelit.“\nCizinec už si sundal lahev z hlavy, ale šampion se teď šoural k základní čáře, zvedal zbraň a mával na něj, ať se vrátí zpátky na místo.\n„Mají pravdu!“ zvolal Hasan. „Když Dahmád nebude střílet, nebudeme mít vítěze.“ Zalétl pohledem ke mně. Bylo mi dost jasné, o co mu jde. Když soutěž nebude mít vítě ze, nepřiteče pistolišti žádná výhra. A to by znamenalo, že žádné peníze nedostaneme ani my. „Co ty na to, Východ ní hade?“\nSetkala jsem se s cizincovým pohledem a zavrtěla hla vou. On se mi upřeně zadíval do očí, všechen humor ten tam. Potom si stoupl zpátky a postavil si lahev na hlavu.\nŠampion se došoural k čáře. Sotva se držel na nohou. Zamžoural na cizince, jako by se snažil rozeznat, kde že to přesně stojí. Můj otec býval takhle opilý většinu dní, když se vrátil domů z továrny. Jednou se mu v tomhle stavu po dařilo dostat do rukou revolver. Kdyby byl dokázal střílet přesně, byly bychom s matkou obě po smrti.\nDahmád zvedl zbraň. Z místa, kde jsem stála, jsem vidě la, že míří přímo do středu cizincovy hrudi.\nCizinec šampiona minule porazil. Dahmád byl dost opi lý na to, aby usoudil, že pomsta bude chutnat líp než vítěz ství. A lidské tělo poskytuje dost velký terč na to, aby se do něj dokázal trefit i opilec.\nJak šampionův prst tiskl spoušť, zahřměla mi v hlavě Ha sanova nedávná slova. Tady se na druhé pokusy nehrálo. Bez přemýšlení jsem se celým tělem vrhla do strany a vra zila do Dahmáda.\nNáraz poslal kulku o metr doleva. Vypité lahve kořalky zařídily, že se Dahmád odporoučel do písku. Já se mezitím vyškrabala zpátky na nohy a chytila se za předloktí.\nDiváci vybuchli jako sud se střelným prachem, který jen čekal na tu správnou jiskru.\nVěděli, že byli oklamáni, ale zdálo se, že nikdo z nich nemá ponětí jak. Někteří volali, že jsme v tom s cizincem byli spolu. Jiní, že je podvedl Hasan. Okamžitě se vrhli na sázkaře.\n„Ty čubčí synu!“ Předek mojí košile sevřel pár silných ru kou. Dahmád byl zpátky na nohou a zvedl mě do vzduchu, jen špičky bot se mi pořád zarývaly do písku. Začala jsem se zmítat, ale on mě přibouchl ke zdi pistoliště a vyrazil mi dech. A najednou měl v ruce nůž. Držel svůj obličej těsně u mého, cenil zuby a na tváři mě hřál jeho dech čpějící ko řalkou. „Vykuchám tě od břicha po nos a pak tě tu nechám sbírat si vnitřnosti z písku, chlapečku.“\nCizincova ruka sevřela šampionovo zápěstí tak rychle, že jsem ji ani neviděla. Ale to odporné křupnutí mi neušlo. Dopadla jsem do písku, zatímco se Dahmád svalil na bok, řval bolestí a upustil nůž. Viděla jsem, že mu z předloktí kouká kost. Cizinec sebral nůž ze země. „Běž,“ přikázal mi.\nV místnosti se rozpoutalo peklo.\nJeden opilec uháněl ven a vrazil do lucerny. Ta spadla do hlediště a roztříštila se v gejzíru oleje a plamenů.\nOtočila jsem se, abych se rozběhla k východu, ale rvač ka už pokročila moc daleko. Tudy se utéct nedalo. Přitiskli jsme se s cizincem zády ke zdi. Zapomnělo se na nás – ta vřava už se nás ani netýkala. Celá stodola se plnila dýmem. Za pár vteřin už se budeme dusit.\n„Nepředpokládám, že umíš lítat?“ zakřičel cizinec přes ten hluk a kývnutím ukázal směrem nad nás. Těsně mimo dosah nad tribunou bylo okénko.\nZazubila jsem se na něj, i když to nemohl vidět. „Lítat neumím, ale zas tak moc nevážím.“\nRozuměl mi dokonale. Propletl prsty na rukou a vytvořil mi úchyt. Revolver, který jsem stále ještě držela, jsem si za strčila za opasek. To bych se radši propadla, než tu nechat relativně dobrou zbraň.\nO pár kroků jsem si poodstoupila a rozběhla se. Třetí krok mi pravou nohou vyšel přesně do cizincových spo jených dlaní a on mě vyhodil vzhůru. Moje paže narazily do okenní římsy tak prudce, že jsem věděla, že to zanechá modřiny. Cizinec mě zespoda jistil, když jsem se soukala do okna. Střecha modlitebny byla jen malý kousek pode mnou a za pár vteřin jsem byla venku na nočním vzduchu. K smrti jsem toužila prostě utéct.\nMísto toho jsem se obrátila zpátky, zapřela se noha ma o střechu a táhla cizince nahoru, dokud se nevydrápal z okna a nedopadl na střechu vedle mě.\nSeskočili jsme ze střechy staré modlitebny a skutáleli se do písku. Od dřeva kousek od mé hlavy se odrazila kulka. „Tak fajn, Bandito,“ zalapal mladík po dechu. „Kam teď?“\nKam teď? zeptal se mě ve městě, kde vzduch voněl kou řem a ve tmě vzkvétal planoucí chaos.\nMusela jsem se dostat zpátky do strýcova domu, a proto jsem cizince potřebovala setřást. Moje malá sestřenice Na síma jednou dostala napohlavkováno jen za to, že si domů přinesla myš, kterou našla pod školní budovou. Mohla jsem se jen dohadovat, jak bych asi dopadla já, kdybych se tře ba jen přiblížila k domu se zatoulaným cizincem. A to jsem ani nebrala v úvahu, co by ten cizinec udělal, kdyby zjistil, že jsem holka. „To je dobrý, já budu v pořádku.“\nOhlédl se na mě přes rameno. „Máš někam namířeno?“\nUž jsem couvala pryč, pokukovala po baru, kde jsem nechala Modřenku, a doufala, že tam kobylka pořád čeká. „Díky za všechno.“ Nuceně jsem se na něj usmála, přestože to nemohl vidět. „Ale potřebuju se stavit v baru pro koně.“\nA než stihl cokoli odpovědět, byla jsem pryč.\n„Hejbni laskavě tím líným zadkem a mazej do krámu, nebo nečekej, že se dneska najíš.“ S prudkým trhnutím ze mě od letěla přikrývka. Zaúpěla jsem a pevněji zavřela oči, abych unikla před slunečním svitem a tetiným obličejem. „A zej tra taky ne.“\nPočítala jsem její dusavé vzdalující se kroky. Deset kro ků, a byla bezpečně v kuchyni. Pootevřela jsem jedno oko. Kolik jsem toho stihla naspat? Možná pár hodin. Chtělo se mi víc spát než jíst. Ale dovnitř už prosakovalo jasné světlo úsvitu a začínalo se ozývat volání k mod litbě.\nSkulila jsem se z rohože na dřevěnou podlahu, přetáh la si přikrývku přes hlavu a šátrala po něčem na sebe. Všu de kolem mě se začínalo vrtět mých šest sestřenic, s nimiž jsem se o ten stísněný pokojík dělila. Malá Nasíma se prud ce posadila a hned potom se svalila zpátky na rohož a na cpala si roh přikrývky do pusy.\nPrkna podlahy mezi rohožemi skoro nebylo vidět. V po koji to vypadalo jako po bitvě, všude se jako padlá těla válelo oblečení. A školní potřeby, šitíčka a tu a tam nějaká ta kni ha byly rozeseté okolo jako šrapnely. Jenom Oliin kout byl uklizený. Dokonce se snažila pověsit si od stropu koňskou deku, aby se od sester oddělila. Na tuhle místnost si člověk rozhodně jen tak nezvykl.\nDům mého otce míval jen dvě místnosti. Tu, kde spal on s matkou, a velkou místnost, kde jsme jedli a kde jsem skoro šestnáct let spala já. Ten pokoj byl teď ale pryč, stejně jako zbytek domku, kde jsem vyrostla.\nChvíli to trvalo, ale nakonec se mi podařilo najít svůj ob líbený modrý chalát zmuchlaný do koule pod rohoží. Byl celý pomačkaný a já dělala, co jsem mohla, abych ty záhyby vyhladila rukama. Pak jsem si ho rychle natáhla přes šalvár, který už jsem měla na nohou.\nŠíra si povzdechla do polštáře. „Mohla bys nechat toho kraválu? Zmítáš se tu jak umírající koza. Lidi se tu snaží spát.“ Olia si ve svém rohu znovu přetáhla deku přes hlavu.\nNašla jsem něčí těžkou botu, zvedla ji co nejvýš nad hla vu a upustila na zem tak, aby při dopadu vydala co nejhla sitější ránu. Šíra sebou trhla. Z mých sestřenic byla jediná, se kterou jsem byla opravdu v příbuzenském vztahu. Ty dal ší měly za matky některé z ostatních strýcových manželek. Teta Farrah dala svému muži tři chlapce a potom Šíru.\nTa na mě zamžourala oteklýma očima a ušklíbla se. „Vy padáš strašně, sestřenko. Špatně se ti spalo?“ Moje prsty se zarazily na šerpě, kterou jsem si uvazovala kolem pasu. Šíra se významně pousmála. „Vypadáš, jako by ses taky ce lou noc jen převalovala.“ Odolala jsem nutkání stáhnout si rukáv přes modřinu na lokti. Samozřejmě že Šíra věděla, že jsem se vyplížila ven. Spala půl metru ode mě.\nNe že by ji mohlo napadnout, kam jsem šla. To by jí ale nezabránilo to na mě říct, kdyby si myslela, že by z toho mohla něco mít, i kdyby to něco měl být jen pocit uspoko jení z toho, že dostanu výprask.\n„Jak bych taky mohla spát?“ Vrátila jsem se k uvazování šerpy neohrabanými prsty. „Víš vůbec, jak chrápeš?“\nOlia si pod přikrývkou pobaveně odfrkla. „Vidíš, já ti to říkala,“ vyprskla na svou nevlastní sestru. Někdy jsem svou druhou nejmladší sestřenku měla skoro ráda. Než jsem se nastěhovala pod strýcovu střechu a nenávidět mě se stalo jedním z univerzálních pravidel domácnosti tety Farrah, vy cházely jsme spolu docela normálně.\n„I když třeba jsi to včera v noci nebyla ty,“ dloubla jsem si do Šíry. „Pro válec smotaných přikrývek je chrápání do cela výkon.“\nKdyž jsem se v noci protáhla oknem dovnitř poté, co jsem vyplácala trochu naší drahocenné vody, abych ze sebe smyla odér kouře a střelného prachu, Šířina postel byla stej ně prázdná jako ta moje. Soudě podle chorobně sladké vůně olejů, která se teď ze sestřenky linula, se v noci vyda la za Fazímem. Nejspíš jí napovídal, že vyráží do pistoliště a vrátí se bohatý.\nSnažila jsem se neusmát při vzpomínce na to, jak ho vykopli ze soutěže. Vlastně jsem si ani nebyla jistá, jestli z toho vyvázl živý.\nByly jsme v patové situaci. Já neprozradím ji, pokud ne prozradí ona mě. Po chvíli se Šíra svalila zpátky na rohož, začala si projíždět vlasy kartáčem a mě si už nevšímala.\nJá jsem si svou zacuchanou černou kštici jen pročísla prsty cestou do kuchyně. Tam už se začínali motat bratran ci, kteří mířili do práce a pokřikovali jeden na druhého přes hlas zvonů, svolávajících k modlitbě. Nikdo, kdo pracoval v továrně, neměl na modlitby čas jindy než o svátcích. Pro táhla jsem se kolem bratrance Džiráze, který měl tovární uniformu napůl oblečenou a napůl ovázanou kolem pasu a škrábal si popáleninu, co se mu hojila na hrudi. Přišel k ní před pár měsíci, když na něj jeden z těch ohromných strojů nečekaně vychrstl oheň. Měl štěstí, že ho to stálo jen měsíc v práci, a ne život.\nSundala jsem z vrchní police plechovku s kávou. Byla podezřele lehká. A to už jsme ji rozředili pilinami. Sevřel se mi žaludek. Když jsme měli málo jídla, všechno bylo vždyc ky nanic. Ono bylo vlastně všechno nanic pořád. Jenom se to pak ještě zhoršilo.\n„Farrah.“ Do kuchyně vešel strýc Asíd a přejížděl si ru kou přes tvář. Nída, jeho nejmladší manželka, se courala za ním s rukama na těhotenském bříšku. Odvrátila jsem pozornost akorát včas, abych mohla předstírat, že jsem si nevšimla, jak po mně strýc přejíždí očima. „Máme už kafe?“\nPopadla mě zoufalé nervozita. Tady jsem zůstat nemoh la. Bez ohledu na to, jak lehký mi po minulé noci připadal měšec, který jsem nosila uvázaný u pasu.\n„Dej to sem.“ Teta Farrah mi jednou rukou vytrhla ple chovku a druhou mě ostře pleskla přes temeno hlavy, až jsem sebou škubla. „Řekla jsem ti, abys šla otevřít krám, neslyšelas?“\n„To se nedalo přeslechnout.“ Utekla jsem z dosahu jejích paží, což mě ovšem stejně nezachránilo před pozdějším vý praskem. Byla jsem vděčná, že teď můžu konečně zmizet z domu a strýci z očí, ale svoji drzou pusu jsem zastavit ne dokázala. „Ještě trochu hlasitěji a slyšelo by tě celý město.“ Zabouchla jsem za sebou dveře a seběhla ze schodů ven do ulice a výhružky tety Farrah o rákosce a mých zádech se s každým krokem vzdalovaly.\nStrýc měl obchod na opačné straně Prachova než dům, takže byl odsud celých dvě stě padesát kroků. Jediná pra chovská ulice byla v tuhle denní dobu nejrušnější, plná mužů vlekoucích se do továrny a žen a starších lidí pospí chajících k modlitbám, než slunce spálí zbytek chladnější ho nočního vzduchu. Důvěrná známost toho všeho ve mně vyvolávala pocit úzkosti. Poslední dobou jsem často myslela na to, že by tomuhle městu někdo měl prostě dát ránu z mi losti. Nepřiváželi k nám žádnou rudu z hor. Búraqi už ni kdo neviděl celé roky. Ještě tu zbývalo pár obyčejných koní, kteří se dali prodat, ti ale za moc nestáli.\nNa Prachově se mi odjakživa líbila jenom jedna věc, a to všechen ten prostor za ním. Jakmile jste minuli poslední bezvýrazné dřevěné domy s mrtvými okny, mohli jste běžet celé hodiny a nepotkat nic kromě křovin a písku. V posled ní době mě naopak štvalo, že je to odsud všude tak daleko. Ale když jsem byla menší, stačilo mi, že jsem se mohla na chvíli vypařit. Utekla jsem dost daleko na to, abych neslyše la, jak táta nadává mámě, že není nic než ošoupaná kurva nějakého cizáka, která mu nedokázala dát syna. Dost da leko na to, aby mě, holku s kradenou zbraní, nikdo nevi děl střílet, dokud jsem neměla na prstech puchýře a mušku tak dobrou, že bych dokázala vystřelit panákovou sklenici z roztřesených prstů opilce.\nVůbec nejdál se mi dařilo uniknout, když mi máma vy právěla na dobrou noc příběhy o Izmánu. Jenom když ji neslyšel otec. Město tisíce zlatých kupolí s věžemi tak vy sokými, že seškrabávaly modrou klenbu z oblohy, a s tolika příběhy, kolik v něm žilo lidí. Město, kde holka mohla patřit jen sama sobě a kde to tak přetékalo možnostmi, že jste na ulici o dobrodružství doslova zakopávali. Máma mi předčí tala příběhy o princezně Hawá, která vyzpívala na oblohu slunce, když na Izmán v noci útočily noční můry. Nebo o bezejmenné kupcově dceři, která lstí připravila sultána o klenoty, když její otec přišel o svoje bohatství. A předčíta la mi taky dopisy od svojí sestry Sáfíji.\nSáfíja byla jediný člověk, o kterém jsem kdy slyšela, že se dostal z Prachova. Utekla v noci předtím, než se měla vdávat, a dokázala dojet až do Izmánu. Vždycky jednou za čas nám od ní chodily s karavanou dopisy. Psala v nich o divech velkoměsta, o větším světě a lepším životě. Tehdy máma o Izmánu básnila nejvíc. Slibovala, že jednoho dne odjedeme a se Sáfíjou se sejdeme.\nPřestala o tom mluvit v ten nejvíc spalující den, jaký si kdo v okolí pamatoval. Nebo si ho možná všichni pamato vali právě kvůli tomu, co se tehdy stalo. Byla jsem zrovna tak daleko v poušti, kam jsem až mohla zaběhnout, aniž bych ztratila z očí náš dům. Od šesti skleněných lahví, kte ré jsem si postavila do řady, se odráželo slunce tak ostře, až jsem musela při míření mhouřit oči, přestože jsem měla tvář ovázanou šemagem a klobouk naražený nízko do čela


Jak se mám modlit? Jak má správná modlitba vypadat? Modlím se správně? | Křesťanem.cz\nJak se mám modlit? Jak má správná modlitba vypadat? Modlím se správně?\nModlitba není nic jiného, než upřímný rozhovor s Pánem Bohem. Bůh tě zná moc dobře, zná tvou povahu i tvé myšlenky. Bůh přesně ví, co potřebuješ, ale chce to slyšet od tebe. Modlit se můžeš úplně za všechno – za sebe, za ostatní lidi (přímluvná modlitba), aby ti Bůh nedal soužení, za uzdravení, politiky, aby ti Bůh dal dary ducha Svatého atd.\nBible, Filipským 4,6\nBůh je naprosto svrchovaný\nBěhem modlitby je potřeba myslet na to, že Bůh je naprosto svrchovaný a má své plány. Samozřejmě má plány i pro naše životy, které předem připravil.\nBible, Efeským 2,10\nNaše modlitby mají směřovat k uskutečňování Božích plánů, ne k tomu, že chceme Boha k něčemu donutit. Ježíš na konci modlitby k Otci řekl (Lukáš 22,42): „Ať se však nestane má vůle, ale tvá!“. Bůh ví, co je pro nás nejlepší. Jen on zná budoucnost. Proto se upni ke svému Otci – mluv s Ním, ptej se Ho, jaký má s tebou záměr, plány.\nMusíme si uvědomit, že nevyslyšená modlitba není důkazem naší malé víry, ani toho, že je s námi něco v nepořádku, že nás Bůh nemá rád. Stejně tak vyslyšená modlitba není potvrzením toho, že je s námi všechno v pořádku, ale spíše svědectvím o Boží lásce.\nNa toto nezapomínej\n1. Je dobré si hned ráno vyšetřit chvilku pro modlitbu. Hned ráno je též dobré vykázat od sebe démony (ve jménu Ježíše Krista) a poprosit Otce, aby tě před nimi ochraňoval.\n2. Také je vhodné se před každou činností modlit (před jízdou autem, návštěvou lékaře, evangelizací, pročítáním Bible atd.). Modlit se můžeš i mezi nevěřícími lidmi (např. v zaměstnání) v duchu, myšlenkách.\n3. Nezapomínej též chválit a uctívat Pána, za všechno Mu děkovat, a to za všech okolností.\n4. Důležité jsou chvilky ztišení během modlitby, kdy čekáme na Boží odpovědi. Nauč se poslouchat, co ti Bůh říká. Bůh s tebou komunikuje skrze tvé myšlenky a vize.\n5. Hovoř s Bohem, On chce mít s tebou kontakt. Je opravdu velmi důležité upřímně hovořit s Bohem – s tvým Stvořitelem. Bůh chce, abys ho miloval, měl s ním vztah a mluvil s ním. On chce, abys s ním hovořil pořád a otevřeně. Hovoř s ním o všem možném: jak se cítíš, co bys chtěl – sdílej s Ním své touhy, říkej Mu své sny, své slabosti a problémy…\n6. Udělej si na Boha čas, víc času. Určitě není závadné se modlit před spaním, ale Bůh chce, abys s ním trávil víc času (chození v Duchu).\n7. Před Pánem nic neskrývej. To ani nelze. Bůh zná i tvoje myšlenky!\n8. K Bohu vždycky přistupuj v pokoře, poslušnosti, pravdě, s díkuvzdáním a maximální důvěrou.\n9. Každou modlitbu je dobré končit slovy: „Ať se děje vůle tvá“.\n10. Jak se modlíš, jaký máš s Ním vztah, takový je tvůj křesťanský život.\nV modlitbě máme mít vytrvalost (zároveň pokoru). Myslete na to, že modlitba nemusí být vyslyšena ihned (všechno má svůj čas).\nBible, Kazatel 3,1-3\nPtej se Boha na modlitbách v „pokojíku“, proč nedošlo k vyslyšení modlitby, jaká je Boží vůle…\n„V modlitbě buďte vytrvalí, zůstávejte v ní bdělí a vděční. Modlete se přitom i za nás, aby nám Bůh otevřel dveře ke kázání slova, abych mohl mluvit o Kristově tajemství (pro něž jsem právě ve vězení)“\nBible, Koloským 4,2-3\nSprávnou modlitbu ti nikdo neukáže. Správnou modlitbu musíš najít ty sám. Mluv k Bohu srdcem, v pokoře, s vděčností, díkuvzdáním… Musíš cítit, že tvoje srdce je spjaté s Bohem. Bohu se hnusí, když někdo bezmyšlenkovitě odříkává naučený text.\n„Při modlitbě pak nemluvte naprázdno jako pokrytci; oni si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov. Nebuďte jako oni; vždyť váš Otec ví, co potřebujete, dříve než ho prosíte.“\nBible, Matouš 6,7–8\nDěkujte Bohu a modlete se pořád…\nBible, 1. Tesalonickým 5,16-22\nKdyž se křesťan nemodlí, může být v pokušení…\nBible, Lukáš 22,45-46\nJeště připomenu, že každou modlitbu je vhodné zakončovat (a samozřejmě to tak i myslet): „Tvá vůle se staň“…\nBible, Lukáš 22,42\nZa modlitbou musím do kostela?\nRozhodně ne. Bůh je všudypřítomný, takže je s tebou doslova pořád!\n„Ježíš mu odpověděl: Kdo mě miluje, bude zachovávat mé slovo; můj Otec ho bude milovat a přijdeme k němu a zůstaneme u něj.“\nZde je potřeba zdůraznit modlitby v soukromí – v „pokojíku“. V „pokojíku“ se otevíráš Bohu, buduješ s Ním vztah, činíš pokání… Společné modlitby jsou bezpochyby důležitou součástí církevního života (stejně jako uctívání, Večeře Páně…), protože vytváří jednotu, ale jednoznačně musí v tvém životě převažovat modlitby v „pokojíku“, neboť to je centrum křesťanského života (všechno ostatní jsou plody „pokojíku“). Modlitby v „pokojíku“ musí být pro tebe mnohem důležitější, než společné modlitby na skupinkách apod. Tvůj „pokojík“ může být místnost, kde jsi sám, může to být procházka po lese atd.\n„Také když se modlíte, nebuďte jako pokrytci. Ti totiž při modlitbě rádi postávají v synagogách a na nárožích ulic, aby se ukazovali před lidmi. Amen, říkám vám, že už mají svou odměnu. Raději, když se modlíš, vejdi do svého pokojíku, zavři dveře a modli se ke svému Otci, který je vskrytu. Tvůj Otec, který vidí vskrytu, tě odmění.\nKdyž se tedy modlíte, neříkejte prázdná slova jako pohané, kteří si myslí, že budou vyslyšeni pro množství svých slov. Nebuďte jako oni. Váš Otec ví, co potřebujete, ještě předtím, než ho poprosíte. Proto se modlete takto:\nA neuveď nás do pokušení,\nale vysvoboď nás od zlého.“\nBible, Matouš 6,5-13\nVarujte se katolických kostelů (jsou to místa plá modloslužby, teritoriálních démonů – duchovně nebezpečná místa), kde se lidé modlí k sochám, obrazům (sochy Marie, apod.) – démonům.\nBible, Exodus 20,4-6\nMám při modlitbě používat růženec?\nRozhodně ne! Růženec je velmi rozšířen mezi katolíky (ve falešném křesťanství). Růženec lze považovat za okultní předmět, za kterým stojí satan a jeho démoni. V římském katolicismu lze poměrně často spatřit okultní symboliku, např. „vševidoucí oko“, hexagram…\nModlitební řetězec je hromadný modlitební přístup k Bohu (přímluvná modlitba), kdy se křesťané modlí za určitou věc, např. za uzdravení člena sboru. Přímluvné modlitby za lidi určitě závadné nejsou, modleme se za lidi, politické systémy atd.! Co se ale týče mnoha modlitební řetězců, jsou často tyto modlitby ve stylu „nepřestaneme, dokud nás Bůh nevyslyší“. Někteří křesťané si myslí, že čím víc lidí se bude modlit za stejnou věc, tím budou jejich modlitby automaticky zázračně zesíleny (vyslyšeny) – Boha donutí jednat. Pokud je modlitební řetěz v tomto stylu, je ignorována Boží vůle, nebiblicky si vynucujeme vyslyšení modlitby. Tímto způsobem chceme Boha k něčemu donutit, a to je špatně. Křesťan se má podřizovat Bohu a Jeho vůli, mát mít důvěrný vztah s Bohem, má být pokorný… Všechno toto, modlitební řetěz, ve výše uvedeném stylu, postrádá. Pokud se modlíme za sebe nebo někoho jiného, je nutné hledat a také respektovat Boží vůli. Musíme si uvědomit, že Bůh je absolutně svrchovaný.\nModlitba je součást křesťanského života. Modlitbou budujeme náš vztah s Bohem. Ježíš, když se modlil k Otci, zakončil modlitbu slovy: „Ať se však nestane má vůle, ale tvá!“. Boží vůle musí být pro nás priorita! Další věc je, že Bůh nám předem připravil plán (Efeským 2,10), takže pokud se nemodlíme v souladu s Jeho plánem, modlitby nemusí být vyslyšeny. Modlete se za všechno, co vám přijde na mysl – za své sourozence v Kristu a jejich problémy, za politiky, falešné křesťanské směry… Amen.\nPravda o hypnóze v křesťanství\nbibleBůhco je modlitbajak se modlitJežíš Kristuskřesťankřesťan modlitbakřesťanémodlitbamodlitba v kostelemodlitba vírymodlitba za druhépřímluvná modlitba


Nádraží husitského města | VLAKY.NET\nNádraží husitského města\n22.8.2016 8:00 PhDr. Zbyněk Zlinský\nJak naznačuje úvodní snímek, nemám na mysli známé kališnické město jihočeské, ale baštu husitů ve východních Čechách. Paradoxem je, že na 219 km vzdáleném nádraží táborském jsem byl mnohem častěji, než na tom třebechovickém, které od „hlaváku“ mého sídelního města Hradce Králové dělí pouhých 13 tarifních kilometrů. Na jeho nástupišti jsem v sobotu 30.7.2016 stanul teprve podruhé v životě.\nPoprvé to bylo kdysi na sklonku minulého tisíciletí, když jsem do Třebechovic pod Orebem cestoval za účelem absolvování výběrového řízení na jistou pracovní pozici (kterou jsem nezískal). Jinak jsem ovšem touto železniční stanicí od své „ekonomické migrace“ z rodné Moravy do Čech v roce 1977 nesčetněkrát projížděl, zprvu v roli příslušníka běžné cestující veřejnosti, později už coby vlakofil – směřující ovšem k jiným cílům. Tentokrát jsem se rozhodl třebechovické nádraží prozkoumat a fotograficky zdokumentovat, a to nejen proto, že má (zatím spíš jen výhledově) projít poměrně zásadní proměnou, stejně jako celá trať č. 020 SŽDC.\nTrať 020 na mapě železniční sítě SŽDC; zdroj: www.szdc.cz\nKe své nedlouhé cestě jsem si sice vybral spoj vyjíždějící z královéhradeckého hlavního nádraží po deváté hodině ranní, ale z domu jsem vyrazil, jak je mým zvykem, s dostatečnou časovou rezervou, abych si v klidu zakoupil příslušný jízdní doklad a popřípadě zachytil nějaký zajímavý objekt. Tentokrát se mi naskytl jen jediný, ale zato takový, na jaký jsem ještě nikdy před tím nenarazil. Byl to nákladní vagón společnosti ČD Cargo, který zdálky vypadal jako oběť vandalského útoku sprejerů, ale při bližším ohledání vyšlo najevo cosi přesně opačného. Šlo o „reklamní nátěr“ upozorňující na výši škod, jež tímto způsobem státnímu dopravci vznikají.\nNení graffiti jako graffiti © PhDr. Zbyněk Zlinský\nKdyž jsem jiné zajímavosti nenašel, pokojně jsem čekal na přistavení svého vlaku k 1. nástupišti. To spočívalo v ostrém obratu vratné soupravy Sp 1948 z Letohradu, který byl tentokrát prodloužen připojením vozu na přepravu jízdních kol někdejší řady 015. A také následným čekáním na opožděný příjezd rychlíku od Prahy, které nám vynesl formálně 10 a reálně 11 minut zpoždění na odjezdu. Což mne osobně nijak nevzrušovalo, protože jsem nikam nespěchal. Dokonce jsem tu prodlevu uvítal, neboť po obsazení místa v řídicím voze jsem mohl ještě vyjít na peron a pořídit něco dokumentačních snímků posílené soupravy i ruchu kolem ní.\nNástup do vozu 24-29 522-6 na konci Sp 1951 Hradec Králové hl.n. - Letohrad\nPo příjezdu do cíle mé cesty jsem zachytil výměnu cestujících i odjezd svého vlaku a poté jsem se začal věnovat dokumentaci stanice. Do ní přijel první vlak dne 14.12.1873, jak se můžeme dočíst v zajímavém pohledu do historie (který bohužel zůstal jen fragmentem), ale úsek z Hradce Králové do Týniště nad Orlicí byl slavnostně otevřen až 10.1.1874 a pravidelná doprava na něm zahájena o čtyři dny později, alespoň podle známé databáze. Lze předpokládat, že původní vzhled a uspořádání stanice se od současnosti značně lišily, ale jistě by se při jejich srovnání společné prvky našly. Dnešní stav ukazuje plán stanice a její letecký snímek:\nŽst. Třebechovice pod Orebem na fotomapě; zdroj: www.mapy.cz\nJako první byly na paměťovou kartu mého fotoaparátu uloženy celkové záběry kolejiště a snímky výpravní budovy ze strany kolejí. Pak přišel na řadu její interiér, tedy ty jeho části, které slouží cestující veřejnosti. Služby ve stanici nejsou příliš bohaté, ale místním potřebám nepochybně stačí. Jak je zřejmé ze snímků v připojené galerii, výpravní budova byla zjevně relativně nedávno opravena, je udržována v čistotě i pořádku a už zcela určitě nepatří k těm nejzanedbanějším, jako v roce 2010. I když jsem se na nádraží vyskytoval v poměrně klidnou dobu nepracovního dne, bylo zřejmé, že jeho nabídka vlaků je lidmi docela hojně využívaná.\nPřijíždějící Sp 1950 Letohrad - Hradec Králové hl.n. a jeho cestující © PhDr. Zbyněk Zlinský\nKdyž jsem zachytil příjezd a odjezd vlaku Sp 1950 Letohrad - Hradec Králové hl.n., vydal jsem se na dokumentační procházku k týnišťskému zhlaví stanice a dále k příslušnému vjezdovému návěstidlu. Tu mi usnadnila skutečnost, že jsem mohl kráčet zprvu po (zjevně už dlouho nevyužitém) nákladišti a posléze po stezce pro pěší a cyklisty, vedoucí podél tratě. Obě komunikace překonávají po samostatných mostních stavbách řeku Dědinu a posléze se scházejí u přejezd P4017 v ulici Pardubické, už za vjezdovým návěstidlem L. Tento přejezd, stejně jako většina dalších ve městě a jeho okolí, byl nejednou místem nehody, ale lidé jsou nepoučitelní.\nCyklistu červená na přejezdu P4017 ani blížící se vlak nevzrušuje © PhDr. Zbyněk Zlinský\nJak je zřejmé z předchozího snímku, na týnišťském konci obvodu železniční stanice jsem se nějakou chvíli zdržel, abych vyčkal průjezdu dalšího vlaku, tentokrát tvořeného klasickou soupravou. A také abych dal spočinout svým údům. Když jsem oba tyto cíle splnil, vydal jsem se zpět k výpravní budově, stejnou cestou, jako jsem se od ní vzdálil. U ní jsem si počkal na příjezd a odjezd dalšího spoje a poté se vydal takříkajíc v jeho stopě, k hradeckému zhlaví a vjezdovému návěstidlu od žst. Hradec Králové-Slezské Předměstí. Tady už nebyla cesta tak pohodlná, protože jsem ji zčásti chtěl a zčásti dokonce musel absolvovat po kolejích.\nHradecké zhlaví s přejezdem P4015 na konci ulice Za Tratí v pozadí © PhDr. Zbyněk Zlinský\nPři dokumentační procházce k vjezdovému návěstidlu S jsem si pořídil traťový snímek vlaku Sp 1953 Hradec Král. hl.n. – Letohrad a při návratu do vlastního nádraží jsem pak zachytil vlak Os 5604 Choceň - Hradec Král. hl.n. Pak jsem se vydal zpět k výpravní budově, tentokrát po opačné straně kolejiště, abych zdokumentoval jedinou místní vlečku. V plánu stanice ji najdeme po názvem „Cerea a.s.“ a s poznámkou „t.č. mimo provoz – není ÚP“. Ve skutečnosti jde o vlečku zrušenou, a to tak dávno, že po ní nenajdeme žádnou stopu ani ve starších verzích číselníku vleček SŽDC. Dnes končí v objektu firmy Jiří PROUZA – AGROmarket.\nNěkdejší vlečka Cerea je před vstupem do objektu přerušena dalším plotem\nVlečka je zjevně nejen nepoužívaná, ale za současného stavu i nepoužitelná. To ostatně platí i o přilehlém nákladišti, na rozdíl od toho jihovýchodního vybaveného neprovozovaným skladištěm s rampou. Z nákladiště jsem vyšel před výpravní budovu, kde je zřízeno obratiště autobusů a na něm jsou k dispozici turistické informace. Vedou odtud směrovky nejen na horu Oreb, ale také k nejznámější místní atrakci, muzeu betlémů. Z přednádražního prostoru vycházejí také dvě cyklotrasy, číslo 4165 a číslo 4263. Kousek od výpravní budovy v Havlíčkově ulici stojí někdejší restaurace „U nádraží“, dnes známá jako hostinec „U Halíků“.\nV Havlíčkově ulici najdeme hostinec a stanoviště autobusů © PhDr. Zbyněk Zlinský\nHostinec kupodivu není mimo provoz, ale vzhledem k jeho odpolední otevírací době jsem neměl možnost do něj nahlédnout. Před touto osvěžovnou je stanoviště autobusové linky IREDO číslo 110. Kdysi oslavovaný projekt linky MHD, která by mimo jiné přiblížila železniční stanici centru města, skončil neslavně. Domorodci zjevně dávají přednost přesunům pěším či cyklistickým, přespolní ať si poradí, jak umí. K nim jsem ostatně patřil i já a s původním plánem „vyšplhat“ se na místní miniaturní horu jsem si poradil tak, že jsem jej vzdal. Byl jsem už docela unaven, tak jsem se obrátil zpět, abych dokončil dokumentaci výpravní budovy.\nVýpravní budova z Havlíčkovy ulice © PhDr. Zbyněk Zlinský\nPak jsem si sedl na lavičku opodál výpravní budovy, posílil se z vlastních zásob a pozoroval cvrkot. K němu patřil také příjezd a odjezd vlaku Os 5611 Hradec Král. hl.n. – Borohrádek, kupodivu vlekoucího regiotřas. A vozidlo stejného druhu se skvělo i na konci mého zpátečního spoje, opět posíleného kolovozem. Přitom se o ničem takové řazení vlaku nezmiňuje. Možnou, byť ne tak docela pravděpodobnou, příčinou tohoto jevu mohla být skutečnost, že katr, který to vše táhl a do něhož jsem nastoupil, byl plně obsazen uniformovanou mládeží, která jej měla podle lístků na oddílových dveřích vyhrazen. Na dveřích vnějších však nebylo nic.\nSp 1952 Letohrad - Hradec Králové hl.n. přijíždí v nezvyklém složení\nNaštěstí vlakvedoucí nechal otevřený průchod přes zadní stanoviště motoráku otevřen, takže jsem si mohl jít sednout do vloženého vozu. Ten byl, jako asi celý vlak, docela plný, ale jedno místečko se v něm pro mne našlo. Vzhledem k tomu, že jsme do Hradce Králové dorazili se zpožděním zvíci patnácti minut a organizovaná mládež spěchala na přípoj, nastal na nástupišti neorganizovaný chaos, jímž jsem se jen stěží probíjel ke konci vlaku, kde jsem chtěl identifikovat obě přidaná vozidla. Nakonec se mi to jakž takž podařilo a já jsem vyšel z nádraží, zamával ujíždějícímu autobusu a čekal na další. Ale skauti mi ani tam pokoj nedali.\nRojení skautů před výpravní budovou © PhDr. Zbyněk Zlinský\nAle já jsem se nedal rušit ze svého přemítání. Pozitivně jsem zhodnotil své konání, jemuž přála i naplněná předpověď počasí. Ale přemýšlel jsem i o dalším osudu trati č. 020 SŽDC, jejíž modernizace se připravuje a mohla by pak, za určitých podmínek, být přínosem pro město Hradec Králové, třeba díky soukromníkům. Jenže zatím se trať ve stávající podobě nákladně flikuje – od už hotové přestavby úseku Kanín – Převýšov až třeba po jakési dílčí opravy, které právě teď probíhají na trase mé cesty, na níž dlouhodobě zastavily vlaky. Nikoliv poprvé a asi ani ne naposledy. Je velice málo pravděpodobné, že se dočkám té druhé koleje.\nDo Třebechovic pod Orebem povede jediná kolej ještě dlouho © PhDr. Zbyněk Zlinský\nTřebechovice pod Orebem (stacja kolejowa) – Wikipedia, wolna encyklopedia – jen důkaz, že Poláci mají zdroj, jenž u nás není\n130 let železné dráhy v Třebechovicích p. O. - Třebechovice pod Orebem\nDetail stanice Třebechovice pod Orebem – Želpage\nPlán železniční stanice Třebechovice pod Orebem (formát XLS)\nRekonstrukce železniční stanice Třebechovice pod Orebem, Lenka Němcová - bakalářská práce s popisem stanice (formát PDF)\nČeské dráhy, a.s. - Stanice info: Třebechovice pod Orebem\nPříjezdy a odjezdy vlaků – Třebechovice pod Orebem (formát PDF)\nÚvodní snímek: Třebechovická výpravní budova z kolejiště © PhDr. Zbyněk Zlinský


Upíři, vlkodlaci a čarodějnice – Děti noci\nPublikováno: 10.8.2008 Autor: Magiere\nChcete si na chvíli odpočinout od akčních a hororových filmů? Trochu se vzdělat? Pak sáhněte po novém titulu společnosti Mido Film, dokumentu s názvem Upíři, vlkodlaci a čarodějnice. K dostání na novinových stáncích od 9. srpna za 49 Kč.\nUSA, 1996, 47 minut\nOriginální název: The Unexplained: Witches, Werewolves and Vampires\nVydal: Mido Film (2008)\nZnáme mnoho legend, duchařských příběhů nebo hororových filmů. Ale co je pravda? Průvodce Peter Graves nás provede děsivým světem mýtů a nadpřirozených stvoření. Tento zvláštní a velmi úspěšný dokument NBC se zabývá legendami a lidovými tradicemi a odhaluje fakta obklopující mystické a strašidelné bytosti. Zahrnuje bizarní případy z historie, rozhovory se současnými upíry, vyšetřování praktik moderních čarodějnic a zkoumá psychické a fyzické poruchy způsobující domněnky, že se lidé stali vlkodlaky.


Na zámku v Holešově jsou k vidění práce výtvarníka Kubašty - Seznam Zprávy\nZprávyRegionyZlínský krajNa zámku v Holešově jsou k vidění práce výtvarníka Kubašty\n17. 7. 2020 0:55\nDále knižní ilustrace, pohlednice, reklamní materiály, grafické listy nebo betlémy. I díky spolupráci s Waltem Disneyem je Kubaštova tvorba známá po celém světě, řekl ČTK majitel sbírky jeho děl Jan Maroušek.\nPro společnost Walt Disney vytvořil Kubašta například prostorového Bambiho nebo Knihu džunglí, ilustroval také první české vydání slavného Medvídka Pú. „Vojtěch Kubašta je fenomenální hlavně svojí pop-up tvorbou, což znamená takové věci, které vypadají sice ploše, ale když se otevřou, tak vytvoří prostor. Takže bude tady spousta pop-upových knížek. Další zajímavostí jsou takzvané panaskopické knihy, tedy knihy, které se dají rozevřít do 180 stupňů. Už to potom trošku ztrácí formu knihy, ale už to začíná být jakoby hračka nebo prostorová záležitost,“ uvedl před zahájením výstavy Maroušek.


Letenky do Willemstadu - Levné lety Willemstad - eSky.cz\nLetenky do Willemstadu\nVyhledat lety do Willemstadu\nProhlédněte si nejvýhodnější akční lety do Willemstadu\nPočasí ve Willemstadu (°C) - průměrné teploty a slunečné dny\n✔ Existují na eSky.cz nějaké speciální nabídky letenek do Willemstadu?\n✔ Při rezervaci letenek do Willemstadu se mohu postarat o pojištění?\n✔ Pokud si objednám letenky do Willemstadu, mohu si také rezervovat ubytování na místě?\n✔ Které letecké společnosti nabízejí letenky do Willemstadu?\nNa eSky.cz zajišťujeme, aby nabídka letů do Willemstadu zahrnovala nejen nízkonákladové letecké společnosti, ale i ty, které se specializují na vysoký standard.\nUžitečné informace o letištích ve Willemstadu\nOblíbené aerolinie na trase z do Willemstadu\nLetový rozvrh:\tWillemstad\nHledáte hotel? Prohlédněte si nejlepší hotely ve Willemstadu\nNajít ubytování ve Willemstadu\nLevné letenky na Curaçao Levné letenky z Curaçao Levné letenky do Heringsdorfu Levné letenky z Heringsdorfu Levné letenky do Nepálu Levné letenky z Nepálu\nLevné lety do Pafos Intl Airport Levné lety z Pafos Intl Airport


Podlužácké derby získalo náboj až v závěru - Břeclavský deník\nPodlužácké derby získalo náboj až v závěru\nLanžhot – Před slušnou diváckou kulisou se odehrálo fotbalové derby v I.A třídě mezi domácím Lanžhotem a Tvrdonicemi. Lanžhotští využili převahy v první půli ke vstřelení dvou branek, po změně stran však kvalitní fotbalová podívaná opadla a ležérní výkon domácích potrestali Tvrdonice snížením pět minut před koncem. Víc už toho ale nestihly a po prohře 1:2 zůstávají v tabulce předposlední. Naopak Lanžhot si pojistil třetí příčku.\nLanžhot s Tvrdonicemi ukázali fotbalovou podívanou. | Foto: DENÍK/ Martin Daneš\nDerby samotné je pro hráče nejlepší motivací, na to jsem spoléhal. Naplno se ale ukázal náš problém, kdy hrajeme útočný fotbal, ale proměníme jen deset procent šancí. Když pak útočí i obránci, tak se projeví okýnka v obraně, a toho tentokrát soupeř využil," hodnotil zápas domácí lodivod Antonín Michálek.\nAčkoliv od sebe Lanžhot a Tvrdonice dělilo před zápasem v tabulce jedenáct bodů, v reálu to měly Tvrdonice ke svému nedělnímu soupeři jen necelých pět kilometrů. Společně s fotbalisty dorazila na stadion Na Šlajsi slušná návštěva čítající více než dvě stovky fanoušků, kteří dali přednost fotbalu před hokejem.\nPrvní šance v zápase měli překvapivě hosté. Ve vyložených šancích ale jednou trefili rozhodčího a podruhé Fabičovic střílel v úniku mimo branku Kováře. A trest přišel velmi rychle. Hned z protiútoku našel přesný centr Straky v šestnáctce Tvrdonic Kovašicha, a ten se nemýlil.\nVedoucí branka domácí konečně nakopla k excelentnímu výkonu. Svým útočným pojetím decimovali obranu Tvrdonic a ke spokojenosti Michálkovy party chyběly už jen branky. Domácí si totiž v zakončení počínali velmi nepřesně. Dvakrát zahodil tutovku kapitán Lanžhota Petr Darmovzal, jednou pohrdl gólem Milan Žaloudek, který z malého vápna branku přestřelil.\nUklidnění přinesla až 38. minuta. Po rohu domácích se opřel hlavičkou do balonu na bližší tyči Darmovzal a procedil balon skrz rukavice tvrdonického gólmana Uhra. Snížení měl pak na kopačce těsně před odchodem do kabin hostující Bartošek, ale jeho dalekonosná bomba orazítkovala jen spojnici Kovářovy branky.\n„Věděli jsme, že to bude těžké. Chtěli jsme hrát ze zabezpečené obrany a snažit se proměnit nějaký ten brejk. To se nám dařilo, ale pokud nedáme takové tutovky do prázdné branky, tak nemůžeme vyhrát. Navíc pak hned z protiútoku dostaneme gól. Ve druhé půli se nám zranili dva hráči, vystřídali jsme je a vsadili vše na útok," řekl tvrdonický trenér Karel Bečka.\nNudná druhá půle přinesla mírnou převahu domácích, kteří ale v zakončení zcela selhávali. Nakonec vyslali mezi tři tyče jedinou přesnou střelu, kterou ale Uher chytil.\nNezáživnou podívanou utnul až v 86. minutě Kostrhún, který si po přímém kopu naběhl na centr a hlavou zdramatizoval utkání. Najednou domácí znervózněli, hostů bylo plné hřiště, měli několik standardních situací, ale Kováře již nepřekonali. „Gól jsme dali příliš pozdě. Bohužel pro nás, rozhodčí nenastavil ani deset sekund. To je pak těžké," kýval nespokojeně hlavou tvrdonický kouč.\nLanžhotští byli se třemi body spokojení, i když závěr nezvládli. „Po inkasovaném gólu měli hráči hlavy dole, ale to je o psychice. Nejen u nás v Lanžhotě, ale obecně v českém fotbale. Byli nervózní a báli se o výsledek. Ale to i já," smál se Michálek a dodal, že by jeho tým rád dohrál soutěž na třetím místě.\nNa opačném konci tabulky mají Tvrdonice jiné starosti. Sestupové. „Bude záležet na sestupu z divize, kolik týmů bude padat. Máme teď před sebou dvě domácí utkání, kde půjde o vše. Hlavně zápas s Vacenovicemi v předposledním kole bude klíčový," dodal Bečka.\nLanžhot - Tvrodnice 2:1 (2:0)\nBranky: 15. Kovašich, 38. Darmovzal – 86. Kostrhún\nŽK: Straka – Trecha\nDiváků: 220 Rohy: 7:6\nStřely na branku: 7:8 (v půli 6:3)\nLanžhot: Kovář – Mečiar, Žaloudek, Uher, Suchánek, Hakala (60. Venglovič), Kovašich (70. Tomek), Darmovzal (K), Zlámal, Straka, Veselý\nTvrdonice: Uher V. – Čapka, Bartošek, Menšík, Janulík, Trčka (K), Kouřílek (46. Kostrhún), Ovečka, Fabičovic (74. Krupica), Salajka (46. Vlašic), Trecha


Březen byl rekordním měsícem internetu - iDNES.cz\nBřezen byl rekordním měsícem internetu\n15. dubna 2003 18:11, aktualizováno 18:11\nDlouhá léta byl březen měsícem knihy. V moderní době se stal měsícem internetu, což letos platilo více než vrchovatě. České servery totiž navštívilo rekordních 3,24 milionu návštěvníků. Vedení podle počtu uživatelů si udržel Seznam.cz, druhé byly Novinky.cz, serverům iDNES patří třetí příčka.\nPortál Seznam přilákal 2,21 milionu unikátních uživatelů. O druhé místo svedl bitvu společný projekt Seznamu a deníku Právo Novinky a rodina serverů iDNES.\nStránky iDNES.cz si v březnu přečetlo rekordních 1 022 060 čtenářů. Na server Novinky.cz přišlo ještě o 27 tisíc čtenářů více.\n"Na stránkách iDNES však lidé tráví více času. Jeden čtenář zde strávil v průměru 59 minut a prohlédl si 49 stránek, na Novinkách je časový průměr 24 minut, počet zhlédnutých stránek 20," uvedl Tomáš Kostrhoun ze Sdružení pro internetovou reklamu.\nČtvrtý podle počtu unikátních uživatelů skončil portál Atlas s 982 263, pátý pak portál Centrum s 908 949 uživateli.\nRekordní sumu návštěvníků zatím český internet zaznamenal v lednu, kdy se počet uživatelů internetových stránek v České republice poprvé přehoupl přes tři miliony (3,06 milionu uživatelů).\nZe statistik iAudit vyplývá, že v březnu narostl i počet tuzemských uživatelů internetu, a to o 12,7 procenta na 3,35 milionu.\nPrůměrný návštěvník strávil v březnu na síti celkem tři hodiny, zhruba stejně dlouhou dobu jako v únoru. V průměru si prohlédl 164 stran, což je o stránku více než předchozí měsíc.\nTémata: rodina, Novinky.cz, Seznam.cz\nPropagace výrobků a služeb na internetu je stále oblíbenější. Sekce vydavatelů internetových titulů (SVIT) odhaduje, že... celý článek


Výroční konference IATO je nyní stanovena na prosinec v The Leela Gandhinagar\nDomů » Nejnovější články » Nejnovější mezinárodní zprávy » Indie nejnovější zprávy » Výroční konference IATO je nyní stanovena na prosinec v The Leela Gandhinagar\nNovinky asociací • Nejnovější mezinárodní zprávy • Nejnovější cestovní zprávy • Služební cesta • Pohostinství • Indie nejnovější zprávy • Setkání s průmyslovými novinkami • setkání • Novinky • Přestavba • Cestovní ruch • Aktualizace cíle cesty • Travel Wire News\nVýroční konference IATO se bude konat v The Leela Gandhinagar\nOčekávaná 36. výroční konference IATO se bude konat v Gandhinagar Gujarat od 16. do 19. prosince 2021 v místě konání kongresu v The Leela Gandhinagar, oznámil pan Rajiv Mehra, prezident Indické asociace cestovních kanceláří (IATO), ve svém prohlášení, které vydal dnes, 11. října 2021.\nTato výroční úmluva se nakonec koná poté, co byla odložena kvůli COVID-19.\nPořádáním této akce v prosinci se organizátoři domnívají, že dává zúčastněným stranám dostatek času na dokončení procesu očkování dvěma dávkami před sjezdem.\nStandardní provozní postupy a normy týkající se COVID budou přísně dodržovány.\nPři oznamování rozhodnutí výkonného výboru pan Rajiv Mehra řekl: „Plánovali jsme mít sjezd v Gudžarátu v září 2020, ale museli jsme to kvůli COVID-19 odložit.\n"Protože se situace nyní den ode dne zlepšuje a očkování jsou v plném proudu, věříme, že prosinec by byl vhodný čas na setkání." Zúčastněným stranám to poskytne čas na získání druhé dávky, které dosud neužily, a budou připraveni zúčastnit se sjezdu. Budou přísně dodržovány všechny SOP a normy a všichni delegáti, kteří se zúčastní sjezdu, budou muset předložit [a] kopii [a] úplného očkovacího osvědčení a na základě toho bude jejich konvence zaregistrována.\n"Do Gudžarátu se vracíme po 10 letech a bude to skvělá příležitost pro naše členy vidět vylepšenou a rozvinutou infrastrukturu v Gudžarátu."\nRajiv Mehra, prezident Indické asociace cestovních kanceláří (IATO)\nPan Mehra zmínil: „Úžasný úspěch všudypřítomné úmluvy zvýšil očekávání členů a sponzorů. Na  denní akci se očekává více než 3 delegátů a na sjezd IATO všichni netrpělivě očekávají. “\nZmínil také, že průmysl prochází velmi špatným obdobím a jeho hlavním cílem by bylo mít o tom jednání jak může oživit cestovní ruch a přeneste jej zpět na úroveň před COVID.\nBudou organizovány různé výlety po kongresu, o které bude velký zájem IATO členů. Souběžně s kongresem bude Travel Mart, což bude příležitost pro vystavovatele předvést vzrušující a různorodou škálu destinací, konferencí a incentivních míst, zejména ze strany vlád států.


Hlíva ústřičná - zázračná houba\n23.11. 2016 Michaela Maťhová 3473x 0 Komentářů\nHlíva ústřičná je považována za prostředek alternativních léčebných metod. Je popisována jako zázračná, protože obsahuje mnoho blahodárných látek, které působí především protizánětlivě, antiviroticky a proti rakovině. Velmi významným způsobem posiluje imunitní systém, zvláště, když je konzumována pravidelně. Popíšeme si, kde ji můžeme hledat, jak ji poznáme, jaké má účinky a jak se dá využít v kuchyni. Hlíva ochází z Číny, dnes je rozšířená téměř po celém světě od tropů až po polární pásmo.\nKde hlívu najdeme a jak ji poznáme\nU nás se vyskytuje převážně na podzim a v zimě v listnatých či smíšených lesích nebo v listnatých remízcích. Roste na živých či odumřelých kmenech listnáčů jako jsou vrba, olše, lípa, topol, dub, buk, ořešák, nebo na jejich pařezech. V klasickém hříbkovém jehličnatém lese ji nenaleznete – snad jen výjmečně.\nHlíva tvoří trsnaté nad sebou uložené plodnice. Klobouky hlívy připomínají barvou a tvarem větší ústřice, odtud tedy název hlíva ústřičná. Zbarvení je velmi proměnlivé, protože záleží na podmínkách růstu a vlhkosti. Chuť hlívy je nasládlá, vůně je příjemně houbová. V zimním období, kdy se teploty drží nad nulou se jí daří nejlépe. Nemůžete si ji splést s nějakou jedovatou houbou, protože jedovaté houby rostou jen v létě.\nZde je pár fotografií s hlívou ústřičnou. Jak už bylo řečeno, může mít různou barvu – od světle béžové, přes hnědou až šedivou barvu. Také tvar může mít proměnlivý – plodnice jsou většinou okrouhlé, ale mohou být také okraje různě zvlněné a obloučkovité.\nJe to dřevokazná houba, která dokáže ze dřeva absorbovat do sebe mnoho látek prospěšných pro lidský organismus a díky hlívě lidským organismem jsou dobře přijatelné. Pozor na těžké kovy, hlíva je schopna absorbovat i olovo, nebo radioaktivní látky, je tedy důležité, odkud hlíva pochází!!\nDalší zajímavou skupinou aktivních látek jsou terpeny s antibiotickou a protirakovinnou aktivitou, které houba syntetizuje. Jedním z nich je pleurotin, který byl také uměle syntetizován. Pleurotin má protirakovinné účinky, dokonce má schopnost zmenšovat některé druhy nádorů. Hlíva je doporučována i k doléčování rakoviny.\nHlíva nepomůže vše vyřešit hned, je potřeba pravidelně hlívu konzumovat nebo užívat v dnes dostupných preparátech. Hlíva lidský organismus celkově posiluje. Nejlepší je samozřejmě čerstvá, protože významnou úlohu zde hraje skutečnost, že látky obsažené v hlívě působí současně v určité harmonii, což umožňuje na rozdíl od mnohých chemických léků, komplexní blahodárný účinek.\nJak hlívu připravit?\nHlíva v kuchyni – možností, jak ji připravit je nepřeberné množství. Může se dusit, smažit jako řízek, zapékat, používat do salátů… Zde je pár receptů, jak ji můžete využít.\nsůl, mletý pepř a lžička majoránky\nHlívu očistěte a pokrájejte na proužky. V hrnci rozpálte lžíci sádla a orestujte do sklovita na drobno nakrájenou cibuli. Přidejte hlívu a asi 5 minut na něm hlívu restujte, zalijte vývarem a asi 10 minut nechte vařit. Mezitím v pánvi rozpálte 2 lžíce sádla, osmahněte na něm mouku a připravte zlatavou jíšku, přisypte mletou papriku (sladkou nebo pálivou) a za stálého míchání ji krátce orestujte, aby nezhořkla. Jíšku s paprikou dejte do hrnce, dobře rozmíchejte, dochuťte pepřem, majoránkou, česnekem, solí a ještě alespoň 10 minut povařte. Podávejte s pečivem.\nmajoránka, sůl, mletý pepř\nNa rozpáleném sádle nebo oleji osmažte dozlatova nadrobno nakrájenou cibuli, zaprášte sladkou paprikou a přidejte omytou a na kousky nakrájenou hlívu. Až se hlíva ústřičná trochu opeče, podlijte ji trochou vody, přidejte prolisovaný česnek, rajský protlak, drcený kmín podle chuti, osolte, opepřete a nechte pod pokličkou dusit. Jakmile se vydusí voda, přilijte trochu vody, což opakujete až do doby, než hlíva dostatečně změkne. Ke konci vaření dochuťte guláš majoránkou, solí a pepřem a nechte přebytečnou vodu odpařit již bez pokličky.\nPropláchnutou ohanku zalijte vroucí vodou, osolíme a přiveďte k varu. Pět minut povařte, plotýnku vypněte a nechte pod pokličkou dojít.\nV hluboké pánvi rozehřejte dvě lžíce oleje, osmahněte na něm do sklovita pokrájenou cibuli, přidejte nakrájené tofu na drobné kostičky, nakrájenou hlívu a listový špenát. Osolte, opepřete, pokud je třeba, podlijte dvěma lžícemi vody a duste deset minut za občasného promíchání. Nakonec vmíchejte měkkou pohanku a prohřejte. Podávejte se zeleninovým salátem.\nZapečná hlíva s cibulí a bylinkami\nhrst čerstvých bylinek (ideální je rozmarýn, tymián, majoránka nebo šalvěj)\nPředehřejte troubu na 200 °C. Hlívu očistěte a větší hlavičky natrhejte na menší kusy. Houby vsypte do pekáčku, přihoďte nevyloupané stroužky česneku, nakrájenou cibuli, přidejte olej, máslo, nasekané bylinky. Je možné použít i sušené – to nebude hrst, ale tak 2-3 čajové lžičky. Čerstvé jsou však nejlepší, není problém pěstovat si je rovnou na vašem okně doma a mít je při ruce.\nOsolte, opepřete a vše promíchejte. Dejte do trouby a pečte vše přikryté 30–45 minut. Nesmí se péct déle, aby hlíva moc neztmavla a nezhořkla. Na poslední chvíli cca 5-10 minut je možné víko pekáčku odkrýt. Podávejte s bramborovou kaší, nebo šťouchanými brambory.\nChcete mít bylinky doma při ruce, nebo si je předpěstovat na balkon nebo zahradu?\nPodrobné návody na pěstvání i pro úplného začátečníka najdete v tomto ebooku.\nafrodisiakum akné Bez černý bolesti hlavy bolesti kloubů bolesti svalů bylinky proti stresu bércové vředy chřipka cukrovka deprese ekzémy horečka hubnutí imunita ischias kašel kouzelný elixír ledvinové kameny léčení ran léčení sliznice menstruace a klimakterium Migrény močové kameny Nachlazení nadýmání nechutenství nespavost pocení přírodní antibiotikum přírodní probiotikum Přírodní repelent proti hmyzu rakovina regenerace kůže snížení cholesterolu suchý dráždivý kašel vlhký kašel vysoký tlak Zažívací potíže zesvětlení pih zácpa zánět močových cest únava Česnek čištění krve\n© 2017 Bylinkový ráj


Guzzanti Sáčky do vakuovačky rozměry 28 x 40 cm, 50 ks | Baví Mě Vařit\nDomů / Elektro / SousVide / Sous-Vide vakuovačky / Guzzanti Sáčky do vakuovačky rozměry 28 x 40 cm, 50 ks\nGuzzanti Sáčky do vakuovačky rozměry 28 x 40 cm, 50 ks\nVakuovací sáčky Guzzanti 28 x 40 cm do vakuovací svářečky s 3D strukturou pro ještě delší uchovávání čerstvých potravin.\nGuzzanti Vakuová svářečka fólií GZ300\nNerezová vakuová svářečka fólií Guzzanti GZ300, vhodná pro domácí i profesionální uchovávání potravin v mrazáku či chladničce s garancí...\nGuzzanti Vakuová svářečka fólií vertikální GZ305\nNerezová vertikální vakuová svářečka fólií Guzzanti GZ305, vhodná pro domácí i profesionální uchovávání potravin v mrazáku či chladničce...\nSteba Vakuová svářečka fólií VK5\nBílá vakuová svářečka fólií Steba VK5, vhodná pro domácí i profesionální uchovávání potravin v mrazáku či chladničce s garancí 97% vakua.\nProfesionální vakuovací sáčky Guzzanti 28 x 40 cm jsou opatřeny speiální vroubkovanou 3D strukturou, která zaručí až 5x delší dobu uchování čerstvých potravin oproti běžným mikroténovým sáčkům. Jsou vhodné pro Sous-Vide hrnce a odolné proti roztržení. Vakuovací sáčky Guzzanti mohou být mraženy, vařeny a lze je bezpečně používat i v mikrovlnné troubě. Sáčky jsou recyklovatelné a opakovaně použitelné.\nK vakuovacím sáčkům Guzzanti u nás zakoupíte také Vakuovačky Guzzanti.\nRozměry: 28 x 40 cm\nDomácí spotřebiče Guzzanti\nFirma Guzzanti s italskou účastí přivádí na trh nejžádanější výrobky s unikátním designem, které se vyznačují výbornou kvalitou a jsou dodávány ve skutečně krásných obalech, což oceňují zákazníci v mnoha zemích. Sortiment se neustále rozšiřuje a zahrnuje především domácí spotřebiče jako jsou například kávovary, chladničky, elektrické trouby nebo poslední dobou velmi žádané vakuovačky, fólie a sáčky do vakuovačky, které se používají při přípravě jídel metodou sous vide. Přečtěte si o společnosti Guzzanti více.\nFirma Guzzanti s italskou účastí přivádí na trh nejžádanější výrobky s unikátním designem, které se vyznačují výbornou kvalitou a jsou dodávány ve skutečně krásných obalech, což oceňují zákazníci v mnoha zemích.\nSortiment se neustále rozšiřuje a zahrnuje především domácí spotřebiče jako jsou například kávovary, chladničky, elektrické trouby nebo poslední dobou velmi žádané vakuovačky, fólie a sáčky do vakuovačky, které se používají při přípravě jídel metodou sous vide.


Zelenka poslal Kolín do divize - Berounský deník\nZelenka poslal Kolín do divize\nKrálův Dvůr – Loučení s další třetiligovou sezonou mělo pikantní příchuť. Zatímco Cábelíci mohli být v pohodě, Kolín bojoval o záchranu.\nDaniel Zelenka střílí vítězný gól. | Foto: Pavel Paluska\nKrálův Dvůr – Kolín 2:1 (0:1)\nDomácí byli sice lepším týmem, ale jako první udeřili hosté. Nejprve trefili tyč, po chvíli už byl Štoček úspěšný. „Gól Kolína padl po standardní situaci ze strany, míč propadl na zadní tyč, kde se k němu dostal hráč Kolína, který ho vrátil před bránu a tam to Štoček z první trefil," popsal branku hostů ve své síti gólman domácích Jiří Krček.\nTo však nebylo ze strany Kolína vše. „Další šanci měli hosté několik minut předtím, kdy hlavičkou trefili tyč, ale naštěstí se balon odrazil k nám. Jinak jsem nic složitého řešit nemusel," řekl Krček. Jeho týmu prospělo i vyloučení hostujícího Jelínka, takže Kolín hrál přes celý poločas o deseti.\nNástup do druhé půle vyšel domácím skvěle, když po patnácti vteřinách vyrovnal Adam Hájek. Diváci i lavička hostů byla dobře informována o dění na dalších stadionech, kde se hrálo také o záchranu.\nCábelíci hosty hodně zatlačili a v nastaveném čase se dočkali odměny, když míč dorazil do sítě Daniel Zelenka. Králův Dvůr se tedy rozloučil se sezonou vítězně, Kolín smutní. „Určitě jsme moc rádi, že se nám podařilo rozloučit se s fanoušky a celou sezonou vítězně. Celý zápas jsme měli obrovský tlak a jsem rád, že jsme to nakonec zvládli a vyhráli," uvedl Jiří Krček.\n„Nemůžeme truchlit nad posledním utkáním. Šancí vyhnout se sestupovým starostem jsme měli v průběhu sezony mnoho," posteskl si trenér Kolína Tomáš Staněk.\nZÁMEČNÍCI, 30 000 Kč OPERÁTOR STROJNÍHO ZAŘÍZENÍ NA VÝROBNÍ LINCE, 19 000 Kč RECEPČNÍ, 25 000 Kč Učitelé na 1. stupni základních škol, 20 160 Kč ŘIDIČI DODÁVKOVÝCH VOZŮ PRO MEZINÁRODNÍ PŘEPRAVU DO 3,5, T, 40 000 Kč SEŘIZOVAČI A OPERÁTOŘI ZAŘÍZENÍ NA VÝROBU PŘEDMĚTŮ Z PAPÍRU A LEPENKY, 28 200 Kč Pracovníci ve výrobě, 23 000 Kč OPERÁTOŘI - MANIPULANTI, 20 000 Kč\nMercedes-Benz CLS Mercedes-Benz Sprinter servisní knížka, koupeno v D Mercedes-Benz E 200 servisní knížka, koupeno v D, nehavarované Mercedes-Benz Sprinter servisní knížka, koupeno v CZ Mercedes-Benz E Mercedes-Benz A Mercedes-Benz M Mercedes-Benz E


Bude nadále stát podporovat hypotéky a úvěry ze stavebního spoření? – FinExpert.cz\nBude nadále stát podporovat hypotéky a úvěry ze stavebního spoření?\nMinisterstvo pro místní rozvoj navrhuje zrušení možnosti odečíst si zaplacené úroky z daňového základu. Podle odhadů ministerstva by stát tímto opatřením ušetřil až pět miliard korun ročně. Z části peněz, které stát na tuto daňovou úlevu dává, by ministerstvo chtělo navýšit svůj rozpočet na příští rok z letošních čtyř na pět a půl miliardy korun.\nOdborníci z řad bankéřů se shodují na tom, že by navrhovaná úprava dále utlumila zájem o hypotéky. Peníze vrácené na daních totiž banky započítávají žadatelům do příjmů. Pro některé žadatele by se tím snížila dostupnost úvěru. To by pak mělo vliv i na ceny bytů. Nižší poptávka by ceny tlačila dolů.\nŘada evropských zemí touto formou bydlení podporuje. Ministerstvo pro místní rozvoj však návrh obhajuje s tím, že v opatření vidí zdroje, ze kterých by se daly financovat domy s pečovatelskou službou pro seniory či regenerace sídlišť. Změna prý přinese více financí pro nutné státní investice do bydlení.\nRe: Pěknej hnus\n27. 6. 2010, 17:00\n24. 6. 2010, 08:13