Topenáři EKOMPLEX - HAVÁRIE TOPENÍ Říčany | Poruchová služba vytápění\nHAVÁRIE TOPENÍ Říčany | Poruchová služba vytápění\nHavárie a poruchy vytápění objektů v Říčanech a v okolí Říčan bývají zvláště v zimním období závažným problémem, který vyžaduje rychlý zásah pracovníků poruchové služby. Nejenže se nevytápěný objekt stává dočasně neobyvatelným, ale havárie topení může znamenat i vážné ohrožení majetku a zdraví osob. Zkrácením doby od vzniku havárie přes její odhalení, nahlášení a zásah výjezdové jednotky topenářů lze škody na zničeném majetku omezit a ochránit zdraví a životy osob.\nPoruchová havarijní služba vytápění - havárie topení - nonstop pohotovost Říčany\nHavárie topení v Říčanech mohou způsobit ohrožení zdraví osob či škody na majetku. Prasklé potrubí, rozvody vytápění, kohouty, plynové kotle nebo topná tělesa mívají za následek výtok značného množství topné kapaliny. Poruchy zdrojů tepla nebo kouřovodů v některých případech vedou k požáru či výbuchu z důvodu přehřívání topného média a topidel.\nRychlé a pohotové opravy topení a závad otopného systému včetně sanace způsobených škod jsou předpokladem opětovného užívání vytápěného objektu. Naši havarijní instalatéři operující v Říčanech a v okolí Říčan, v jejichž výjezdovém týmu je zastoupen vodař, plynař i topenář, zajistí havarijní i běžnou opravu jakékoli nahlášené závady na systému vytápění budov v oblasti města Říčany. V ostatních městech ve Středočeském kraji pak zajišťují službu Havárie vytápění Středočeský kraj.\nVolejte HAVARIJNÍ SERVIS VYTÁPĚNÍ Říčany a objednejte rychlou opravu\nHavarijní výjezdy v oblasti : Říčany\nNaši instalatéři Říčany a topenáři Říčany drží pohotovost 24 hodin denně, včetně víkendů a svátků.\nPotřebujete instalatérské práce v Říčanech a okolí a nejedná se o havárii ?\nHavarijní servis TOPENÍ Říčany - poruchové služby\nCena havarijního zásahu v Říčanech a v okolí Říčan je smluvní a je závislá na druhu havárie, náročnosti jejího odstranění, době trvání zásahu, přístupnosti poškozeného místa, druhu topidla, dostupnosti nejbližších vodovodních a plynových uzávěrů a dalších okolnostech havárie vytápění. Cenový odhad Vám na vyžádání sdělíme na telefonní lince volaného havarijního servisu vytápění Říčany. Neváhejte nám proto zatelefonovat a informovat se na cenu servisního výjezdu služby Havárie tepla Říčany.\nObvyklá doba od obdržení telefonického požadavku po dojezd našich techniků a zahájení likvidace havárie je 30 - 45 minut v závislosti na vzdálenosti místa havárie v Říčanech od výjezdového depa.\nJak probíhá odstranění havárie topení v Říčanech\nNáš dispečink od Vás obdrží hlášení o druhu a místě havárie v Říčanech nebo v okolí Říčan\nDoplňková nabídka řemeslných služeb pro město Říčany a okolí Říčan\nMůžeme zajistit pro město Říčany a okolí zkušené řemeslníky. Naši malíři, natěrači, sádrokartonáři, podlaháři nebo revizní technik elektro Vám odborně provedou rekonstrukce interiérů a uvedou Vaši domácnost, dům či firmu do původního stavu. Případně za výhodných cenových podmínek zajistíme celkovou modernizaci Vašich obytných prostor.\nZajišťujeme v Říčanech tyto řemeslné práce a služby, potřebné po haváriích vytápění :\nMalíři pokojů Říčany - malování bytů, malování interiérů, malování na klíč, ostatní malířské práce\nNatěrači Říčany - nátěry fasád, nátěry střech, nátěry podlah, nátěry oken, nátěry sádrokartonů, nátěry ocelových konstrukcí, nátěry dřevěných konstrukcí, protipožární nátěry, hydroizolační nátěry, protiplísňové nátěry a nátěry ostatních ploch a konstrukcí.\nSádrokartonář Říčany - sádrokartonové interiéry, sádrokartonové příčky, sádrokartonové stropy, ostatní sádrokartonové konstrukce a prvky ze sádrokartonu\nPodlahy Říčany - pokládání podlah, pokládání plovoucích podlah, renovace podlah, plovoucí podlahy, lepené podlahy, podlahy z masívu, dřevěné parkety a další druhy podlah z jiných materiálů\nRevize elektro Říčany - revize elektrospotřebičů Říčany, revize elektroinstalací Říčany, revize hromosvodů Říčany, revize elektrorozvaděčů Říčany, revizní technik elektro Říčany a ostatní elektrorevizní práce.


ActiveX Control Pad - obrázky - Mujsoubor.cz Skype\nPřidání ActiveX prvků do HTML\nActiveX Control Pad je vývojovým nástrojem, který v prvé řadě umožňuje přidávat do vašich HTML stránek ovládací prvky ActiveX a skripty, jako třeba Java Script nebo Visual Basic. Za pomocí tohoto prográmku tak můžete psát internetové stránky, které mají poměrně pokročilou strukturu – Microsoft HTML Layout Control.\nStránkám můžete dodat také multimediální vzhled, kdy se jedná například o objektové vrstvení, přesné umístění nebo průsvitné efekty. Dále máte na výběr z velikého množství takzvaných Microsoft Forms, jako třeba OptionButton nebo MultiPage. Prográmek je určený spíše pro uživatele, kteří se v této problematice alespoň trochu vyznají.\nMicrosoft ActiveX vývojový program ke stažení zdarma, Jak přidat ActiveX prvek, Nainstalovat ovládací prvek ActiveX, Active X pad ke stažení zdarma\nOpište znaky opačně d e a 6 8 0 :\nActiveX Control PadVložení ActiveX prvkuZákladní vzhled\nActiveX Control Pad - 1.0 Poradna »\nOpište znaky opačně 4 9 0 3 5 d :\nVytýkací dopisPlatové tabulky a třídy státních zaměs…Jak skutečně odpočívat na dovolenéTest antivirů – říjen 2015Jak zesílit WiFi signál?Sociální a zdravotní pojištění OSVČ 2016\tMůjSoubor - Přidat aplikaci - Kontakt - Nahoru - Ochrana osobních údajů - RSS - Zjisti svou IP adresu


Rodinné dovolené | Info365.czInfo365.cz\n« Navštivte Aqualand Moravia\nNavštivte Velké Losiny – lázně, papírna či termální park »\nMnoho rodin touží vyrazit někam na dovolenou. Jenže bohužel není tak jednoduché zvolit nejvhodnější místa, kam přesně vyrazit. S dětmi se totiž obtížně cestuje a navíc je potřeba myslet i na zábavu pro tyto malé neposedy.\nProto leckterá rodina raději volí pouze jednodenní výlet, popřípadě volí dovolenou jen na několik dní. Je to totiž organizačně jednodušší a mnohdy i levnější.\nKaždá rodinná dovolená je potřeba předem velmi důkladně promyslet. Je to otázka organizování zábavy pro všechny členy rodiny, včetně volby vhodného způsobu cestování i ubytování.\nTaké je potřeba určit sumu peněz, jež je rodina ochotna obětovat, včetně dalších výdajů za tuto vysněnou dovolenou a také určení délky dovolené. Vše totiž na sebe navazuje.\nDélka dovolené závisí na tom, kolik dní rodiče mohou obětovat (na kolik dní mají nárok od zaměstnavatele). Kam rodina odcestuje se zase volí dle finanční situace a převážně tuto volbu ovlivňuje i představy jednotlivých členů rodiny.\nProto dospělí procházejí různé nabídky ubytování s možností zábavy pro děti. Mnoho ubytovacích zařízení tuto možnost nabízí formou využití dětských hřišť, bazénů nebo sportovními a společenskými aktivitami.\nNěkteří rodiče svou dovolenou spojují s návštěvami různých památek, zoologických zahrad a zábavních parků. Jindy zase volbu ovlivňuje roční období nebo způsob zajištění veškerých služeb spojených s dovolenou.\nBuďto volí nabídky z cestovních kanceláří, kde jen vyberou tu či onu nabídku, zaplatí veškeré výdaje a pouze se dostaví na určené odjezdové místo. Rodiny mohou volit z nabídek zahraničních i domovských pobytů.\nNěkteří však cestovním kancelářím příliš nedůvěřují, proto hledají místa pro dovolenou svépomocí. Někdo zatouží po krásách venkova, jiní zase velkoměst. Obvykle také touží strávit dovolenou v poklidu, bez nutnosti vaření a uklízení, proto volí nabídky, které umožňují stravování v ceně ubytování.\nChcete k vodě, do přírody nebo za kulturou? Není problém.\nMusíte však popřemýšlet, jakým způsobem se na místo vaší dovolené přepravíte (autem, autobusem, vlakem, letadlem). Ne všechny děti totiž dobře snášejí dlouhé cestování (nevolnost, roztržitost či těkavost dětí). Důležité jsou také představy o výdajích za cestování i ubytováním. No, a samozřejmě musíte také myslet na další nutné výdaje.\nBez peněz v zásobě by se totiž nikdo nikam nepodíval ani si nic nekoupil na památku. Zoologická zahrada či aquapark musíte zaplatit, a pokud se rozhodnete vařit si i při dovolené, z něčeho je třeba zakoupit potraviny. Také neblahý zdravotní stav někoho z rodiny může ovlivnit místo a délku dovolené.\nNo, a protože jde o rodinnou dovolenou, vaše děti budou toužit po tom či onom, a i vy možná zatoužíte po chvilce klidu bez dětí. Existují totiž placené služby v ubytovacím zařízení, jež nabízejí hlídání vašich ratolestí na pár hodinek, během nichž můžete například navštívit masáž, podniknout romantickou procházku ve dvou, nebo zatoužíte večer po uložení dětí ke spánku, po soukromé večeři v místní restauraci.\nVše na všem závisí. Bez volna, peněz a představ totiž žádná rodinná dovolená nebude. Navíc nudící se potomstvo dokáže velmi znepříjemnit celou dovolenou. Místo času, který si představuje strávit v rodinné pohodě, bez stresu a upevňováním vztahů mezi členy rodiny, nakonec strávíte rozčilováním, únavou a nedočkavostí z toho, aby dovolená co nejrychleji skončila.\nJak bezpečně nakupovat na Aukro.cz a čemu se případně vyhnout?\n4 února, 2021 | Category: Dovolená


Vůjtka po výhře nad Ruskem těšilo, že hráči už si věří: To mužstvo má sílu - Deník.cz\nVůjtka po výhře nad Ruskem těšilo, že hráči už si věří: To mužstvo má sílu\nTřinec - Mohl být spokojený. Čeští hokejisté i potřetí v sezoně zdolali v Euro Hockey Tour Rusko, celkově sbornou porazili popáté za sebou a kouč Vladimír Vůjtek starší si při svém druhém vystoupení na lavičce národního týmu v domácím prostředí mohl vychutnat poprvé vítězství. V prosinci jeho tým v zaplněné pražské O2 areně podlehl při Channel One Cupu Finsku 0:3, teď před vyprodanou halou už byl osmašedesátiletý nástupce Vladimíra Růžičky na vítězné straně.\n"Mám samozřejmě radost z každého vítězství s Ruskem. Je to už třetí (v sezoně) proti nim, i když tady neměli některé hvězdy. To ale u Rusů nic neznamená, oni vždycky postaví silný tým," řekl novinářům Vůjtek po výhře 3:2 po samostatných nájezdech.\nRuský kouč Oleg Znarok nominoval na dvojzápas na Moravě mladý tým s jedinou velkou hvězdou Alexandrem Sjominem a čtrnácti nováčky, z nichž jedenáct se ve čtvrtek objevilo na ledě.\nRusové ale podle Vůjtka byli velice nepříjemným soupeřem. "Ti kluci perfektně bruslili a byli důrazní. Zápas byl těžký a vyrovnaný. Každý tým měl chvíli převahu. My jsme měli hlavně v prvních dvou třetinách dost přesilových her. V některých jsme měli i určitý tlak, ale přeci jen tam ještě není takový důraz a sehranost," prohlásil Vůjtek.\nPrávě v početních výhodách mohl český tým zápas zlomit už během běžné hrací doby, ale ani v jedné ze šesti neuspěl. "Hráli jsme to trošku na malém prostoru, nebyli jsme schopní to roztáhnout a připravit si to na závěrečnou střelu," okomentoval Vůjtek nedostatky v početních výhodách.\nKašpar? Na nájezdy jasná volba\nRusové po přečkání pěti oslabení otočili stav, ale Češi strhli nakonec vítězství na svou stranu. "To mužstvo už má svoji sílu. Už se našlo hlavně v tom moskevském turnaji, který nás hodně povzbudil. I tam jsme otočili s Rusy z 1:2 na 4:2. Ti kluci už si věří a nakonec to dobře dopadlo," podotkl Vůjtek.\nSborná s českým výběrem prohrála už popáté za sebou. "Posledně mi Znarok říkal, že to bylo naposledy. Ještě jsem s ním nemluvil, ale dneska bylo tedy jedno navíc," usmíval se Vůjtek. "Je zajímavé, že jsme s nimi vyhráli už druhý zápas na nájezdy. A to se říká, že Rusové mají perfektní penalty."\nVůjtek měl hned jasno o nominaci Lukáše Kašpara, který své umění na nájezdy prokázal i na zlatém mistrovství světa v roce 2010 a je specialistou i ve Slovanu Bratislava v KHL. "Dává pravidelně góly a Slovan na to vyhrává. Volba byla jasná. U Vincoura víme, že umí dát gól, tak jsme ho taky postavili. A třetí měl jet Honza Kovář, na něhož už bohudík nedošlo," řekl Vůjtek.\nVyzdvihl výkon Furcha\nZatímco Kašpar s Tomášem Vincourem se trefili, gólmana Dominika Furcha Sergej Šumakov ani Nikita Gusev nepřekonali. Furch se tak ve svém čtvrtém reprezentačním startu mohl radovat z druhé vychytané výhry. "Byl jsem s ním spokojený ve všech zápasech, které chytal," pochválil gólmana Omsku Vůjtek.\nAtmosféru v Třinci, kde také v trenérské kariéře krátce působil, si zkušený kouč pochvaloval a už se může těšit na sobotu domů do Ostravy. "Dlouho tady české národní mužstvo zápasy nehrálo. V Třinci snad jednou a v Ostravě nebylo deset let. Lidé chtějí hokej vidět a těší se na to. Atmosféra byla perfektní a v Ostravě bude určitě taky," dodal Vůjtek.


Ranní GBP/USD - Pátek 10.1.2020\nI když britští poslanci schválili zákon o BREXITu, tak během včerejší obchodní seance cena měnového páru GBP/USD prolomila trojúhelníkovou formaci ve prospěch amerického dolaru. Následně se však navrátila ke střední žluté úrovní, která do té doby sloužila jako support.\nNejdůležitějšími fundamenty na poslední pracovní den tohoto pracovního týdne pro měnový pár GBP/USD budou data z amerického trhu práce, která budou zveřejněna ve 14:30 odpoledne. Pokud by byla uzavírací cena dnešního dne níže, nebo alespoň na přibližně stejné úrovni, tak podle týdenního grafu by se vykreslila již druhá týdenní svíce ve tvaru "pin-bar". To by mohlo naznačovat medvědí sentiment do dalších dní.


Pod parou nabídl rozjeté Misfits a muzikální Dead Kennedys – Novinky.cz\nBaskytarista Klaus Flouride a kytarista East Bay Ray\nsobota 4. srpna 2012, 16:45 - Moravská Třebová\nNejvíce očekáváno bylo vystoupení Dead Kennedys, vždyť jde o jednu z nejvýznamnějších amerických punkových kapel. V souboru ovšem stále chybí původní zpěvák Jello Biafra, s jehož náhradou má zbylé trio problémy, u mikrofonu se vystřídali od začátku tisíciletí tři.[celá zpráva]\nSoučasný zpěvák Skip McSkipster se nesnaží napodobovat Biafrovo agresivní podání, klade větší důraz na melodii a písně tak získaly na větší pestrosti, kterou neměly, když v Praze na začátku tisíciletí zpíval s Kennedys Brandon Cruz.\nDead Kennedys při vystoupení na Moravě\nSe Skipem byla skupina méně agresivní, o to více však vystupovaly do popředí muzikantské schopnosti souboru, který potvrdil, že punk nebyl vždy jen uřvanou a uhnanou polkou hranou na kytary. Kytarista East Bay Ray čerpal hodně ze surfového pojetí hry, když využíval pružinového reverbu. Písně tak dostávaly průzračnější a zajímavější místy až psychedelický sound.\nBubeník Dead Kennedys DH Peligro\nBaskytarista Dead Kennedys Klaus Flouride\nAni baskytarista Klaus Flouride se neomezoval jen na pouhý doprovod, na své baskytaře s typickým zkresleně nakřáplým zvukem vytvářel složité ornamenty, aniž by písně ztrácely na tahu, protože bubeník DH Peligro dokázal v pravou chvíli zdůraznit rytmus. Vrcholem byly klasické skladby Nazi Punks Fuck Off, California über alles a Holiday in Cambodia. Vystoupení potvrdilo muzikantské schopnosti tria, divoké eskapády Skipa na pódiu i mimo ně, kdy se svíjel a chodil k publiku, ovšem místy působily příliš křečovitě.\nFrontman Misfits Jerry Only\nPřed Dead Kennedys vystoupila další legenda, zakladatelé horor punku Misfits. Byli styloví, i když baskytarista Jerry Only Novinkám řekl, že on osobně svou hudbu nemá tendenci zařazovat do žádné škatulky, protože je to svazující.\nKytarista Misfits Dez Cadena\nMisfits se drželi rychlého jednoduchého na kost ořezaného punku s výraznými melodiemi zpěvu. Zřetelná byla inspirace Ramones ve snaze sekat jednu rychlou skladbu za druhou. Na důrazu skupině dodal nový bubeník Eric "Chupacabra" Arce z hardcorových Murphy´s Law, jeho agresivní hra však trochu zbavovala repertoár pestrosti, takže ve výsledku Misfits nabídli šílenou jízdu, kde bylo jen pár okamžiků na vydechnutí. Rozhodně byli méně muzikantští než Dead Kennedys, ale působili sevřeněji a dojem umocňovaly typické kostýmy.\nSkatalites na festivalu Pod parou\nPříjemné uvolnění v závěru přinesli nestoři jamajského ska Skatalites. V druhé zpívané půlce došlo i na velký hit My Boy Lollipop, neméně zajímavá však byla instrumentální první půlka, která ukázala, že původní ska sice má onen typický nezaměnitelný houpavý rytmus, na rozdíl do 2tone je však hudebně velmi propracované, protože nad základním rytmem se proplétají melodie dechů okořeněné jazzovými sóly.\nDeath By Stereo na festivalu Pod parou příjemně překvapili.\nDeath By Stereo na festivalu Pod parou\nVelkým překvapením byla americká hardcorová skupina Death By Stereo, která nabídla trochu odlišnou podobu žánru než ve čtvrtek newyorští Madball. Jejich hudba nebyla až tak sekaná, přesto si zachovávala důraz. Odlišné pojetí umožnilo kvintetu si více vyhrát s aranžemi. Skupině se také skvěle dařilo navázat kontakt s publikem. Do davu v kotli skočil nejen zpěvák, ale vydali se tam i kytaristé.\nBasový kytarista Visacího zámku\nV programu nechyběli ani představitelé tuzemské punkové špičky. NVÚ, SPS i Visací zámek se zdrží svého pojetí a nepřicházejí s mnoha vybočeními. První dvě kapely navíc opakují až na pár výjimek letité hity, zatímco Zámek se snaží repertoár rozšiřovat a přece jen nabídnout pár vybočení. Fanoušci sice jsou spokojeni, protože se dočkají většiny hitů, ale punk tak ztrácí jeden ze svých aspektů - vyjadřovat se po svém a kašlat na pravidla.\nSPS na festivalu Pod parou\nZpěvák NVÚ Štěpán Málek\nZ klišé se snaží vymanit i plzeňský ska orchestr Tleskač. Nabídl velkou podívanou, mající ovšem pomalu blíže ke kabaretní show Laury a jejích tygrů než k původním jazzovým inspiracím první vlny jamajského ska.\nTleskač nabídl velkou podívanou.


Vědomý život - vědomí smrti - Yogapoint\nYogapointJoga kurzyVědomý život – vědomí smrti\nVědomý život – vědomí smrti\nVečery „vědomý život” jsou kruhy pro sdílení našich životních příběhů, vnášení vědomí do toho, co zrovna žijeme, vzájemné naslouchání a společné učení. Společnou přítomností se otevírá prostor hluboké moudrosti. Budeme pracovat s tím, co s sebou přineseme. Formou dialogu, malých konstelací a příběhů. Popis akce : Smrt je naší velkou učitelkou. Je přítomná celý náš život. Můžeme si pustit televizi jak hlasitě chceme, abychom ji neslyšeli, ale ona s námi stejně je. Tak proč ji nepozvat dál? Proč se s ní nespřátelit? Je nám daná stejně jako život sám.\nUčitelé tvrdí, že dokud jsme nepřijali smrt, nemůžeme žít. Můj kamarád Charles se mě opakovaně ptal: „Jsi připravená zemřít?” Nebyla jsem. A pak jednou ano. Vždycky když se bojím udělat krok do neznáma, něco nechci nechat odejít, položím si tu otázku. Pak už se totiž není čeho bát. Jaká úleva! Jaká radost. Každé usnutí je malá smrt. Každý rozchod s milovaným člověkem. Každý krok na cestě růstu, kde necháváme zemřít to, kým jsme byli a čemu jsme věřili. A znovu se rodíme. Jak prožíváme ve svém životě vědomí smrti? Co se v nás děje, když se s ním setkáváme? Co nám dává, když ho pozveme dál? Cena : 300 Kč\nKontaktní osoba : Tereza Kalinová\nKontaktní email : info@terezakalinova.cz\nWebové stránky : http://www.terezakalinova.cz\nO lektorovi : Tereza Kalinová\nKoučka, facilitátorka a lektorka\nProvází své klienty cestou osobního rozvoje a rozvoje jejich vědomí (sebe-vědomí, vědomí reality své a ostatních, vědomí odpovědnosti, vědomí volby apod.). Pracuje s rozvojem vědomí v businessu. Pracuje individuálně (coaching, stínování, transformativní sezení), s pracovními teamy (teamový coaching, facilitace setkání) a se skupinami (workshopy, přednášky a cesty na Saharu).\nOsobnímu rozvoji a rozvoji vědomí se věnuje od roku 2004. Svou zkušenost doposud získala skrze čtyři roky intenzivních osobně rozvojových tréninků v ČR i zahraniční (USA, Německo), studium a praxi s modelem osobnosti zvaným Enneagram, coaching, systemické konstelace, meditace, práci s Lataif esencemi, traumaterapii a každodenní trénink přítomnosti a pozorování. A také život a studium mezinárodních vztahů na vysokých školách v Čechách (FSV UK), Kanadě (St. Thomas University, Fredericton) a Německu (Georg August Universität, Göttingen), manažerskou, moderátorskou, lektorskou a poradenskou práci. Z hor, lesů, řek, oceánů a Sahary. A od všech lidí se kterými se setkává.\n05.01.2010 - 13:00


UMP Návrh fasády - Michal Volf Portfolio\nMICHAL VOLF PORTFOLIO\nUMP Návrh fasády\nCelkem vzácný příklad ve výsledku ne zcela úspěšného pokusu o kontextuální panelový dům. Sice se snaží fungovat v rámci městského bloku a neznásilňuje jej jako některé panelové domy na Žižkově, ale díky požadavku na dodržení nízkých nákladů na výstavbu a použití standardního arsenálu tehdy dostupných prefabrikátů vyvstala s realizací tradičního polozapuštěného suterénu nutnost umístit před dům ještě schodiště vyrovnávající na obou stranách domu rozdíl půl patra, čímž došlo k odsunutí domu od uliční čáry a vytvoření prostoru předzahrádky. Dům si také neumí poradit s kontejnery, které postávají mezi zaparkovanými auty.\nHolešovice jsou příkladem ne zcela klasické, přesto stále dobře čitelné blokové struktury zástavby. Tato skutečnost se stala odrazovým můstkem našeho návrhu. Dům měřítkově zabírá místo dvou běžných činžovních domů tvořících značnou část Holešovic. Koneckonců jedná se také o dva samostatné vchody. Spolu s jejich vzájemně odlišnou podlažností tyto aspekty nahrávají myšlence rozdělit dům na dva, resp. zdůraznit, že se jedná o dva domy, které byly postaveny společně.\nJednoduchá barevnost čerpá ze spektra přirozeného pro okolí, oba domy pak spojuje tmavě šedá barva soklu a zámečnických výrobků. Exaktní ortogonální rastr okenních otvorů změkčujeme hrubou omítkou, která vnáší do fasády živost díky své vysoké plasticitě.\nZa další vhodný zásah přispívající k celkové kultivaci domu považujeme úpravu stávajících předzahrádek a nejbližšího okolí vstupů do domu. Navrhujeme cihelnou podnož, která se inspiruje u nedalekých funkcionalistických domů v Osadní ulici. Podnož domy posadí na zem a bude v sobě kromě vstupů do domu integrovat chybějící místo na kontejnery a upravené předzahrádky.\nNávrh nakonec nebyl realizován, protože firma specializující se na rekonstrukce panelových domů, která naše řešení poptala, chtěla nakonec vyjít vstříc barevnému i výtvarnému vkusu obyvatel domu, a proto spolupráce dále nepokračovala.


Žampionová pomazánka - KetoPoint Praha\n+420 222 360 269 info@ketopointpraha.cz\nNevíte, co v 1. kroku dietního plánu KetoDiet na proteinový chléb? Zkuste naši žampionovou pomazánku.\nVhodné od 1. kroku dietního plánu\nDoba přípravy 50 min + čas na vychlazení\n250 g žampionů (po vyčištění cca 200 g)\n50 g jarní cibulky (bílá až přechodová část lehce do zelena)\n10 g přepuštěného másla ghí\n40 g keto majonézy\n2 větší lístky šalvěje\n1/2 – 1 čajová lžička vinného octa\nŽampiony si očistíme a nakrájíme na drobné kostičky. Čištění a krájení žampionů nám zabere velkou část doby přípravy. Na jemno si nakrájíme i jarní cibulku. Na pánvi rozehřejeme přepuštěné máslo a nasypeme do něj nakrájené žampiony a jarní cibulku. Chvíli restujeme na středním plameni. Střední plamen proto, aby se nám jarní cibulka nepřipálila, na rozdíl od běžné žluté kuchyňské cibule se to stane v mžiku. Po chvíli osolíme, žampiony začnou pouštět vodu. Dusíme tak dlouho, dokud nejsou žampiony hotové a nevypaří se přebytečná tekutina.\n5 min před koncem přidáme nadrobno nakrájené lístky šalvěje, nebo použijeme šalvěj sušenou. Šalvěj si s žampiony velmi dobře rozumí, nicméně má výraznou vůni a proto s ní musíme zacházet opatrně, aby žampiony doplnila, ale nepřebila jejich chuť.\nHotovou směs necháme vychladnout.\nDo vychladlé směsi přidáme keto majonézu, dle chuti vinný ocet, dosolíme a opepříme.\nSamozřejmě, mohli jsme vše umixovat mixérem, aby to byla hladká pomazánka, ale za nás je hrubší textura, kde je žampion přiznaný, benefitem. Počet porcí je závislý na tom, jak silnou vrstvu si na chleba namažete.\nPrůměr: 4 / 5. Počet hlasů: 1\nSledujte naše sítě, ať Vám neunikne žádný z nových receptů\nMakový proteinový mugcake z mikrovlnky\nModrá je dobrá! Připravili jsme si pro vás dezert ke kávě z modrého máku. Můžete si na něm...\nZapečená vepřová kotleta s celerem\nZdá se vám plátek masa opět jen tak na pánvi nudný? Pojďte si ho s námi připravit trochu...\nKvětáková pomazánka à la hummus\nNikdy byste nevěřili, jak může být květák atraktivní zelenina, dokud neochutnáte tuto...\n+420 222 360 269\n+420 777 808 169 (Lucie Zychová)\nKetopoint Praha s.r.o.\nPraha 6 – Dejvice, 160 00\n© 2020 Ketopoint Praha\nWeb development – ITERGO


DO PREŠOVA JEDEME PRO DALŠÍ BODY\nZápasový kvapík pokračuje už tuto sobotu a to v Prešově. Ten, ač na předposledním místě tabulky MOL ligy, nebude pro Porubanky vůbec snadným soupeřem, jak by se dle pořadí mohlo zdát. Doma Východňarky dokážou potrápit nejednoho favorita. Prezentuje se rychlou házenou a opírá s především o hru spojek. V posledním vzájemném měření sil Sokolky na domácím hřišti zvítězily až díky zlepšenému výkonu v závěru utkání 25:22.\nNa co se připravit v Prešově jsme se zeptali naší levé spojky Elišky Desortové:\n„Tak co bych řekla k Prešovu (úsměv), je to určitě v této sezóně nevyzpytatelný tým, určitě to u nich doma nebude vůbec lehké. Ale my se jich nebojíme a samozřejmě si pojedeme pro 2 body."\nVrátíme se k utkání s Plzní. Dařilo se ti, nasázela si jim 6 branek. Super.\n„No dařilo se mi po delší době, za co jsem ráda, v několika posledních utkáních to tak nebylo a trápilo mě to trochu. Určitě se chci zlepšovat a mít lepší a lepší výkony a hlavně abych byla přínosná pro naše družstvo. Týmová hra, to je to nejdůležitější."\nJeště není dohráno, ale s největší pravděpodobností už máte jistý postup do play off. Koho z první čtyřky bys teoreticky chtěla ty za soupeře?\n„Do play off bych si přála Slavii, je dle mě hratelná, ale taky to není nejlehčí soupeř. Tam už není lehkého soupeře (úsměv). Každopádně uvidíme, jak to dopadne, chceme bojovat o medaili, vloni nám to nevyšlo. Držte nám palce."\nUtkání můžete sledovat zde: https://www.nike.sk/tv-nike


Právě se hledá:Otevřené obchodyKde rostou houbyNehoda na D10Žralok v EgyptěEva BurešováHurghada žralokOtevírací doba o svátcíchHanychová a SoukupAgáta PrachařováMarmolada\nNástup léčení na dálku urychlila paradoxně nemoc – covid. Zatím mu sice chybí právní ukotvení, ale konzultace zdravotních problémů po telefonu nebo online jsou na vzestupu. Některé pojišťovny je nabízejí jako benefit zdarma.\nRECENZE: Šokuju tě? Erotické hrátky s Hanou Vagnerovou\nCharisma je mocná zbraň. Nejde přitom o krásu ani charakter\nTelevizní hvězda Yazmin Oukhellou (28) jako zázrakem přežila děsivou autonehodu, kdy s partnerem Jakem McLeanem, který seděl za volantem, sjeli z útesu v tureckém Bodrumu. Jake bohužel tragédii nepřežil, Yazmin převezli s těžkými zraněními do nemocnice.\nŠkodu ve výši asi pět milionů korun způsobil požár, který v pondělí v podvečer likvidovalo několik hasičských jednotek na Českoskalicku. V části města Malá Skalice vzplála dřevostavba. Objekt byl zasažen v plném rozsahu, hasiči museli nasadit více vodních proudů. Naštěstí nebyl nikdo zraněn.\nCholera se šíří na Ukrajině: jak se nemoc pozná, pro koho je nejvíce nebezpečná a jak se chránit?\nCo udělá 200 000 kilometrů s vybaveným Superbem? Test ojetiny za 450 000 Kč\nAuta s logem značky Škoda jsou stále velmi oblíbené jak na trhu s novými osobními auty, tak rovněž s těmi ojetými. Model Superb, který je stále pokládán za vlajkovou loď mladoboleslavské automobilky, samozřejmě není výjimkou. V naší recenzi jsem se zaměřil například na to, jak jezdí auto s těžkým motorem na špatných silnicích.\nBouzková jde do největšího zápasu své kariéry. Čeká ji navíc velmi neoblíbená soupeřka\nPro někoho je sváteční den 5. července den klidu, pro Marii Bouzkovou to znamená největší den v kariéře. 23letá tenistka se poprvé v kariéře probojovala do čtvrtfinále grandslamu, kde ji čeká momentálně asi nejtěžší soupeřka. Tuniská královna Ons Jabeur.\nKanceláře v Praze.cz: Visionary\nModerní kancelářská budova Visionary se nachází hned u metra Nádraží Holešovice - Praha 7.\nVaše okolí se může dnes pozastavit nad tím, jak moc omlouváte svůj protějšek za jeho chyby a kolik toho přecházíte se zavřenýma očima. Uvnitř cítíte, že mají pravdu, a bude pro vás velmi složité si to přiznat i nahlas. Je to však pro vaše dobro.\nod 12:40do 14:40Felix a Rose - Láska po francouzsku\nod 13:10do 14:15O třech ospalých princeznách\nod 13:20do 14:15Sto divů světa II (2/13)\nod 12:25do 14:05Tajný život mazlíčků 2\nod 12:20do 14:05Velký bazar\nod 13:50do 14:20Simpsonovi (2)\nod 12:15do 14:05Rosamunde Pilcher: Jako z daleké hvězdy


zpracovala Jana Patková\nJaponsko - země vonící vycházejícím sluncem, které má na vlajce.Zahalená do tajemství kaligrafického písma, plná turistů, a přece pořád uzavřená.Křehké kytice ikeban a agresivní byznys. Jediné místo na světě, které zažilo hrůzy jaderného útoku.Jemnosti jeho žen se vyrovná máloco. Sopky tu ještě pořád bouří a na jejich úpatí kvetou pečlivě udržované zahrady.\nJaponci - málokdo je dokáže výstižně charakterizovat. Cizinci, kteří v zemi vycházejícího slunce žijí, jsou brzy nešťastní navzdory příslovečné japonské zdvořilosti. Možná právě kvůli ní. Přesto sem míří hordy upracovaných Američanů, aby se podrobili drilu zenových klášterů. Nemohou si nevšimnout probouzejícího se sebevědomí japonských žen po staletí žijících ve stínu svých mužů. A japonské děti? Prý milují Ameriku.\nPojďme vplout do japonského přístavu bez obav, že by nás smetlo tsunami. Pojďme se toulat japonskými horami a rušnými předměstími. Pojďme se nechat ozářit vycházejícím sluncem.\nnapsal Simeon Elman\nMěl jsem v Japonsku dvouletou smlouvu na práci redaktora a jazykového korektora pro anglické publikace. Sídlo redakce novin bylo v Tokiu, ale mě poslali do místní pobočky v Nagoji, třetím největším japonském městě. Podle průvodce to bylo na první pohled nevzhledné město. Bývalo krásné před druhou světovou válkou, ale bomby z druhého břehu Tichého oceánu ho změnily v ruiny. Zůstal tu hrad, který byl rekonstruován, a nádraží, důležitý dopravní uzel mezi Tokiem a jihem. Ostatním místům se podle průvodc e návštěvníci měli raději vyhnout.\nNagoja byla ošklivá a turisté přicházeli zřídka a v mizivém počtu, ale pro mě a téměř tři miliony Japonců to byl domov. Jako cizinec tady žijící a pracující jsem tu poznal svoje Japonsko a časem, i když s výhradami, se do něj zamiloval.\nTRADICE PROTI ZMĚNĚ\nNa nagojském mezinárodním letišti jsem potkal svou gardedámu (čekala tu na mě i předcházející den). Malá žena mě odvedla na autobusovou zastávku před budovou letiště. Měla zvědavé oči a jemné rysy a omlouvala se, že nepřijela služebním autem, protože je příliš velké, než aby ho mohla řídit. Jako pravý samuraj se vyznačovala stoickou vytrvalostí a železnou vůlí a navzdory skutečnosti, že můj batoh byl větší než ona a viditelně ho nemohla zvládnout, odmítla, abych ho nesl. Trvalo mi dlouho, než jsem s i uvědomil, že určité zvyky jsou silnější než moje sklony je měnit.\nViděl jsem v Japonsku hodně podivných věcí, ale žádná z nich mi neutkvěla v paměti tak živě jako žena středního věku, kterou jsem sledoval z okna autobusu cestou z letiště. Bylo pozdě, obloha se zatáhla a právě začalo pršet. Ta paní měla oblečený elegantní kostým ke kolenům, lodičky na vysokém podpatku a punčochy. Vlasy měla upravené a i z autobusového okna jsem mohl vidět, jak má udělanou manikúru a pečlivě nalíčenou tvář. Byla krásná. Mou pozornost upoutalo ale to, že jela na kole, a ještě víc to, že ve své levé ruce držela otevřený modrobílý deštník s exkluzivním designem. Předjela autobus, když jsme stáli na červenou, projela kaluží, až stříkala voda, a zmizela dolů postranní uličkou. Metafora - možná pro srovnání starého a nového, jako temný klášter schovaný za rušným centrem a jeho stavební horečkou, nebo jako stařenka, která tlačí dřevěný vozík pulzující ulicí, kde světla obchodů září barvami spektra, auta letí stokilometrovou rychlostí a mrakodrapy trčí proti nebi. To je Japonsko v kostce. Metafyzický boj mezi tradicí a změnou, krásným a groteskním, svatým a světským.\nMůj byt byl na vzdáleném předměstí Nagoje. Říci, že byl malý, by bylo nadsazené. Byl mrňavý. V kuchyni byla kamna a dřez, ale žádná pracovní plocha, a tak jsem krájel zeleninu na podlaze nebo na stole v obývacím pokoji. Koupelna byla taky malá a kvůli velikosti měla vana tvar, který vyžadoval pozici na bobku. Ušlo to, dokud jsem si nemusel mýt vlasy. V Kanadě jsem měl ve zvyku nechat hlavu pod tekoucí vodou. V Japonsku jediný způsob, kterým jsem to mohl udělat, byl postavit se na hlavu. Záchod jsem také užíval v podřepu; takový znají cestovatelé po Turecku a Indii. Nevadilo mi ho užívat, ačkoli mě obtěžovalo, že jsem nikdy nemohl dosáhnout za sebe pro toaletní papír bez ztráty rovnováhy. Až po třech měsících jsem zjistil, že tam dřepím špatně. Bylo to v kavárně s japonskými známými, kde jedna z nich obšírně vykládala o životě v Americe. "Šla jsem do kina a válela se smíchy, když jsem viděla herečku sedět na záchodě," řekla. "Moje americká přítelkyně se divila, co je na tom tak směšného. Necháp ala jsem. Pak jsem se cítila hloupě, když mi vysvětlila, že lidi sedí na západních záchodech zády ke stěně." Tu noc, v podřepu tváří ke zdi, jsem byl schopen dosáhnout na toaletní papír bez ztráty rovnováhy.\nMůj obývák byl také malý a pro japonské byty typický - zároveň sloužil jako ložnice. Na spaní jsem měl futon (japonská matrace používaná jako postel; prodává se s nízkým dřevěným rámem, pak funguje i jako pohovka, a s podrobným návodem, jak matraci každé ráno vyklepat z okna), zimní a letní deku a polštář v japonském stylu, který vypadal jako cihla v plastikovém obalu, jenže cihla by asi byla trochu pohodlnější. Taky jsem měl tradiční stůl po kotníky s přidaným ohřívačem a dvě japonské židle. Nízký stůl se skládal z odpojitelné vrchní desky, pod kterou se schovávalo elektrické topení. Pod desku jste vložili deku, chytili ji za vyčnívající roh a omotali kolem sebe. Takhle jste se mohli opékat, dokud nebyl čas jít spát. Fungovalo to, pokud deku nechtěli použít víc než tři lidi najednou nebo jste se z jakéhokoli důvodu nemuseli hnout od stolu. Měl jsem kamaráda, který si v kuchyni zkoušel přivázat stůl na záda. Propálil si svetr.\nAMERIKA JE SUPER\nBýt cizincem v Japonsku má své kladné i záporné stránky. Úplně první den v práci si na mě s chichotem ukazovaly středoškolačky. "Gaidžin," šeptaly, což znamená cizinec, ale v jejich tónu nezaznívalo žádné pohrdání. Japonská mládež zbožňuje bělochy, a tím myslí hlavně Američany. Pojídači hot-dogů jsou králi v zemi, která dovezla McDonalda, baseball, kávu v kelímku a džíny Levi?s. Děti nosí baseballové čepice a kouří Marlboro, poslouchají MTV a hodiny stojí ve frontách na americké filmy. Ale fascinace zašla moc daleko. Viděl jsem vtip v japonských novinách, který ilustruje, oč jde. Desetiletá japonská holčička odjela na školní výlet do Spojených států a poslala své matce pohled. "Amerika je super, mami," píše, "a McDonalda mají dokonce i tady." Bílí cizinci, ať Američané, Kanaďané, Britové nebo Češi, mluví-li dost dobře anglicky, jsou považováni za Američany a mají statut hvězd. Chlapci se stávají muži, muži se stávají králi. Často mi v baru kupovali pití lidé, které jsem neznal, a téměř neznámí mi dávali dárky. Speciálně moji kolegové dychtivě čekali na příležitost být se mnou spatřeni na veřejnosti a zvali mě kvůli sebemenším záminkám. Brzo mě obklopoval kroužek "nejlepších přátel" a znal jsem aspoň tucet barů, kde jsem mohl pít bez placení.\nDruhá strana mince bohužel znamenala ztrátu soukromí. Lidé se zastavovali, aby se mnou prohodili pár slov v autobuse nebo ve vlaku. Dostával jsem dopisy od lidí, kteří mě viděli na ulici a chtěli se stát mými přáteli. Jiní na mě ukazovali a smáli se, často proto, že byli v rozpacích, a často proto, že chtěli být ve své části města viděni, jak se smějí a ukazují na "gaidžina". Pozornost zprvu milá, avšak rychle zevšedněla.\nNepsané, ale všeobecně přijímané pravidlo říká: jestli tě má Japonec rád, bude k tobě milý, jestli tě nemá rád, bude k tobě milý taky. To je znervózňující pravda. Byly doby, kdy jsem volal po někom, kdo by byl ke mně upřímný a odpovídal přímo nebo s vlastním názorem. Ale bojoval jsem proti tisícileté kultuře. "Ano" znamená ano, "možná" znamená ne a "ne" sotvakdy uslyšíte.\nPotřeba přizpůsobit se hraje základní roli v tomto typu chování. Lidé jsou zdvořilí, protože společnost po nich tento typ chování vyžaduje. Amerika je král, protože to diktuje móda. Jestliže jsou v módě italské boty, pak si je každý koupí. V přeplněném metru není těžké pozorovat, že každý nosí víceméně stejné oblečení. Do určité míry to platí všude, ale v Japonsku to narůstá do obřích rozměrů. Japonci jsou často kritizováni pro nedostatek individuality. Pochopíte to třeba v pondělí ráno na nagojském nádraží, když miliony úředníků v tmavomodrých oblecích s koženými kufříky kráčejí do práce stejným směrem, s vlasy nastejno obarvenými, kouřící tytéž cigarety. Ale působí tu i vnitřní tlak ztratit uniformní image a samozřejmě se najdou Japonci, kteří jsou velkými osobnostmi, ale většina je uvězněna v tradiční roli, na které lpí zuby nehty.\nPředevším japonské ženy jsou pod neustálým tlakem chovat se podle daných představ. Říká se jim "Christmas Cake" (Japonci užívají anglický výraz), když se nevdají do pětadvaceti (kdo by chtěl vánoční dort po 25. prosinci?), a tradice diktuje způsob, jakým se chovají v manželství nebo jiném vztahu. Tradičně se očekává, že na ulici chodí za mužem, a jejich role na veřejnosti je spíš než manželka nebo partnerka něco jako osobní asistentka. Sedí tiše, zatímco jejich manželé mluví, a pohnou se, jenom aby jim zapálily cigaretu či nalily pití. Byl jsem hostem v domě, kde hostitelova manželka zula moje boty a obula mi pantofle bez toho, abych se jich dotkl. Udělala totéž pro manžela. Když měl žízeň, bouchl sklenicí o stůl a ona mu dolila. Nepoděkoval jí a ona si nestěžovala.\nTRADIČNÍ ROLE A TELEVIZE\nÚloha podřízené ženy se teď trochu mění, když japonské děti mají příležitost sledovat americké a evropské televizní seriály a filmy, poslouchat cizí hudbu a cestovat do zahraničí. Mladé lidi spíše uvidíte líbat se a držet za ruce na ulici, což by jejich rodiče nikdy neudělali, a jsou ochotnější otevřeně mluvit o lásce a vztazích. Japonské dívky touží po bílých přátelích a smíšená manželství jsou čím dál častější. To byl jeden z příjemnějších aspektů života v Japonsku. Japonky jsou atraktivní a citlivé, a i když žádný muž ze Západu by asi neočekával, že mu budou nazouvat bačkory, jsou obecně připravené využít ve svých vztazích mnohé vlastnosti, které staletí mužské nadvlády zavedla do jejich chování.\nPamatuji si, jak jsem k sobě pozval kolegyni, abychom si spolu udělali večeři. Zajímám se o vaření a bral jsem to jako příležitost naučit se nový recept. Zajímala mě i má kolegyně. Souhlasila a objevila se v bytě o půl hodiny dřív, než jsem ji čekal, s dvěma nákupními taškami plnými potravin. Vykázala mě z kuchyně, po večeři umyla nádobí a nedovolila mi jí pomoci. "Jsi gaidžin," řekla a smála se, když utírala talíře. Oba jsme měli své role. Byla pod tlakem chovat se japonsky a já byl pod tlakem nech ovat se tak.\nJen dvě pravidla jsou nuceni dodržovat i cizinci. Nesmějí chodit po podlaze z rohoží tatami ve venkovních botách a nesmějí nechat ani stopu po mýdle, kterým se předtím umývali, ve veřejných lázních nebo horkých pramenech. Japonci se, na druhou stranu, nemohou vysmrkat v restauraci nebo jít po ulici s jídlem v ruce. Mají povinnost přinést přátelům a kolegům dárek ze zahraniční dovolené, a když mají rýmu, očekává se, že budou nosit ochrannou masku, aby zabránili přenosu infekce na kolegy.\nZkušenost života v Japonsku byla cenná, a jak čas plyne, těžím z ní víc a víc. Když sedím u svého stolu v Praze a zavřu oči, mám hlavu plnou krásných vzpomínek. Silniční dělníci v podivných plandavých kalhotách. Dopravní policisté hvízdající na píšťalku. Zápasníci sumo. Ženy v kimonech a dřevácích. Moje první karaoke písnička. Pokus nabrat suši hůlkami a kousky spadlé na zem. Obrovští Buddhové. Dřevěné kláštery. V sedm ráno hromadně cvičící tovární dělníci. Noc strávená na studené podlaze buddhistického kláštera v horách a studená rýže a syrová ryba, kterou jsem snědl ke snídani. Zenový mistr krmící z dlaně jelena. Mísa maličkých ryb, které jsem spolykal živé v tokijské restauraci. Jedno chladné únorové ráno jsem stopoval z Nagoje na sever do Sappora, abych viděl festival ledových soch, a jindy seděl nahý ve venkovních vřídlech 2000 stop vysoko v horách. Viděl jsem muže s moudrou tváří hrát pod třešní na dřevěnou flétnu a gejšu vykukující pod roletou v prvním patře městského domu v Kyoto. Koupil jsem jablka jednotlivě balená v mřížkovaných polystyrenových krabičkách a každé z nich stálo 200 korun. Díval jsem se na dovezené filmy, kde byly sexuální scény vymazány oficiálně dodanými čidly. Pak samozřejmě i bolestné vzpomínky. Předstíral jsem, že jsem Francouz, abych se vyhnul hovoru s mužem sedícím vedle mě v dálkovém autobuse. Namáhal jsem se nalézt něco, co by nás spojovalo s dívkou, do které jsem se zamiloval, ale neuspěl jsem. A prochodil jsem hodiny po svém bytě zoufalý a osamělý, tou žící alespoň po jedné "spřízněné duši".\nPo dvou letech jsem se odhodlal opustit zemi vycházejícího slunce. Je snadné být kritický k neznámému bez skutečného pochopení a občas jsem se toho dopustil. Pilně jsem studoval japonštinu a vstřebal tolik jejich kultury, kolik jsem mohl, ale dva roky sotva stačí. Tahle zkušenost mě naučila i něco o sobě samém, ale byla to bohužel lekce bolestná, protože Japonsko je jako pohádkový svět ve snu a ten plyne, aniž bych do něj směl pořádně vstoupit - o tom jsem se přesvědčil. Možná, kdybych měl více času , byl bych schopen do tohoto světa lépe proniknout... Trpěl jsem. Zoufale jsem postrádal prvek upřímnosti, nebyl mi dopřán. "Když jsi v Římě, chovej se jako Říman. Když jsi v Japonsku, chovej se jako Američan." Ale nebyl jsem Američan a nakonec jsem se musel vzdát snahy jím být.\n"Po příletu do Tokia jsem zjistila, že mé kufry odletěly do Mexika. Jen s kabelkou jsem se šla přivítat s houfem japonských příbuzných i s tchyní - oblečenou v příšerném kostýmku a rozšmaťhaných kozačkách. Tak jsem si tenkrát, kapitalistické lidi? rozhodně nepředstavovala. Ale tchyně byla tak nesmírně milá a bezprostřední...," říká trochu zasněně žena, která se do Japonska přivdala a prožila tam tři roky...\n"Když jsme se blížili k bytu manžela, říkal mi, abych se nelekla, že je trochu kitanai, to znamená špinavý, nehezký. Já se tomu smála." Jenže úroveň bydlení v Japonsku je mizerná. I Japonec v perfektním obleku a drahém fáru zpravidla bydlí v hrozné kuče. Půda v Tokiu je totiž tak drahá, že když vlastníte dva metry čtvereční v centru, jste milionář. A i ti nejbohatší lidé mají kolem svého domku jen půlmetrovou zahrádku. "Bydlení bylo opravdu kitanai. A tak se svatební noc odehrávala v hotelovém pokoj i v hektické atmosféře, ve které jsem si žádné problémy ani nestačila uvědomovat. První rok v Japonsku byl úplně ztracený. Školu japonštiny jsem si musela na manželovi teprve vybojovat, takže jsem ničemu nerozuměla, nikoho neznala, nikam netrefila, na nic jsem neměla peníze... Mou životní náplní se stala televize. Celý svět se smrskl do dvou cimer, které byly kitanai a měřily každá tak yodžóhan (čtyři a půl rohože = asi devět metrů čtverečných). Byt neměl koupelnu, a protože jsem se ostýchala chodit do lázní, musela jsem se mydlit ve škopku. Nábytek v evropském slova smyslu v japonských bytech téměř nemají. Do skříní ve zdech se ukládají futony, na kterých v noci spíte, i oblečení. Leckde vidíte skříně z vikslajvantu na zip a všude spoustu papírových krabic od všeho možného. Z pohledu české ženy je v japonských domácnostech čurbes, zvláště v kuchyni. Tak jsem pořád něco piglovala a piglovala, a tak se o mně říkalo - o sóadži ga džózu (že jsem dobrá na úklid)."\nZajímala by mě role dnešního Japonce. Jsou to nadsamci, jak se leckdy povídá? "Navenek se to tak ještě může jevit, ale podle mě jsou japonští muži slaboši. Na ulici pán tvorstva pak doma ženě vyklopí výplatu do posledního pětníku, a když mu je úzko, vypláče se jí na rameni. Normálně mě víc zajímají muži, v Japonsku se mi pozoruhodnější zdály být ženy. Ty nic nepředstírají. Neříkám ovšem, že to byl problém mého manžela. Náš sňatek - to bylo takové dobrodružství. Vždyť my plánovali společnou budoucnost, aniž bychom dokázali slepit větu v jazyce, kterému ten druhý rozumí! Proto v momentě, kdy jsme se dorozuměli, bylo jasné, že k sobě nepatříme.\nPo rozvodu jsem se odstěhovala do jiné části Tokia, blíž k nočnímu klubu, kde jsem nějaký čas pracovala. Chtěla jsem si něco vydělat. Styděla bych se vrátit do Čech ještě chudší, než jsem odjížděla. Tehdy ale začala opravdu zajímavá část mého života v Japonsku. K povinnostem patřilo nejen přinést hostům jídlo a pití, ale pokud měli zájem - si s nimi povídat. Z některých historek šly na mě mrákoty. Třeba když mi jeden nepohledný mužíček vykládal, že své rodině programově nepořídil kamínka. Zvyká je prý na budoucí energetickou krizi. Sám jako typický Japonec seděl celý den ve firmě - v teple - a večer pokračoval služebními sedánky po restauracích a barech - opět v teple. Doma jen vklouzl do futonu a spal. Nějaké zimy si ani nestačil všimnout.\nPovídání s hosty mělo za následek, že jsem se nejen leccos dozvěděla, ale získala jsem taky řadu přátel - víc, než teď za osm let práce u novin. Své zážitky z Japonska považuji za zásadní životní zkušenosti. Přivezla jsem si vědomí, že Čechy a Evropa nejsou pupek světa, nabyla jsem klidu a zjistila jsem, že komunikace zdaleka nejsou jenom slova.\nTOKIO - PRAHA\nVšechno jí v té malé, daleké zemi připadalo krásné. Život plynul pomalu a pohodově. Po úzkých silnicích jezdila směšná auta a lidé se usmívali, i když museli stát dlouhé fronty na banány. Byli přátelští, a protože nebylo kam spěchat, rádi si povídali s cizinci o životě. Povlovný život osmdesátých let sympatické Tošiko osudově učaroval. Co všechno prožívá Japonka, která se před sedmnácti lety vdala v Čechách, a jak nás vnímá?\nTošiko mi vysvětluje, jak se stalo, že se přistěhovala do Čech. "V Japonsku jsem studovala klavír a hudební teorii. Byla jsem úplný blázen do české muziky a zdálo se mi, že i lidé jsou navzdory totalitě a mizernému zásobování vcelku spokojeni. Zdálo se mi, že to je lepší než uspěchaný japonský život zaměřený na materiální hodnoty. V osmdesátém roce jsme se pátým rokem navštěvovali s mým nynějším českým mužem, a tak jsme naplánovali svatbu. Rozhodli jsme se pro srpen. Já jsem určila termín na jednadvacátého srpna. To byl trapas! Nevěděla jsem, že je to výročí okupace ruskou armádou, tak jsme museli termín posunout. Po svatbě jsem z romantiky trochu vystřízlivěla. Dostala jsem se do bludných kruhů byrokracie, nic nešlo zařídit. Nakonec jsem ale všechno úspěšně vyřešila a narodil se nám syn. A to je pro každou Japonku krásná věc, ohromný úkol. Zkusím vám přiblížit, jak u nás rodina funguje," říká drobná Tošiko a hostí mě v útulném pokoji plném knih a muziky. Vybízím ji, aby porovnala rodinné zvyky obou národů. "Říká se: jaké je dítě, taková je máma. U českých žen jsem viděla stereotyp, ony považovaly výchovu za nepříjemnou fyzickou práci, ale kontakt s dítětem přece musí být hlavně psychický. Možná je to tím, že v Japonsku se lidé berou až kolem třicítky, mají pracovní postavení a jsou i materiálně zajištěni. Když chce žena mít rodinu a dělat kariéru, musí zvládnout obojí. Třeba moje matka: nakrmila mladší sestru, počkala, až sestra usne, a běžela do práce. Za dvě hodiny kmitala zpátky, nakrmit a zase do práce... Japonské ženy to mají těžké. Manželova role je živit. Už před svatbou musí předstoupit před rodiče snoubenky a dokázat jim, jak je na tom finančně. Ukáže jim třeba výpis z konta. Teprve potom dají rodiče svolení k sňatku. Muž pracuje a pracuje a není pro samé živení skoro nikdy doma. Jen v sobotu a tu celou prospí. Japonské děti jsou vychovávány do pěti let hodně volně, pak jim nastává školní dril. Do dvaceti let své potomky maximálně finančně podporujeme, ale je samozřejmé, že nám to potom vrátí. Moji rodiče se proto museli hodně uskromňovat a první dovolenou v životě měli až v roce devadesátém. Investice do vzdělání je v Japonsku nejdůležitější. Proto i prestiž kantora je veliká. Musí to být důvěryhodný člověk. Rodina učitele je příkladem pro jeho žáky, a proto se navzájem v soukromí navštěvují. Tím se děti učí, jak žít. Podobně blízký vztah funguje i s lékaři. Pro nás byl takovým rabínem, který znal osobní problémy pacientů. V Čechách mám u lékaře pocit, že nemám moc obtěžovat. Japonsko hýčká intelektuály a lékaře, a ti se mohou věnovat společnosti."\nStalo se vám, že jste se setkala s projevy rasismu?\n"Ano, stalo, my asiaté jsme na to hodně citliví, umíme vyčíst, co si o nás člověk myslí. Stane se mi to vždycky, když jdu sama. V Japonsku mému muži nikdo nenadával, že je bílý. Naopak. Lidé si ho všímali, protože čouhal z davu a chtěli se s ním přátelit. Když si někdo myslí, že se jeho život nedaří kvůli barvě mé pleti, asi nebude příliš sebevědomý. Já jsem ráda, jaká jsem a v jaké pozici jsem, " zakončuje usměvavá Tošiko rozhovor. "Jsem ráda, že žiji v Čechách, že mám bílého muže a skvělého syna."\nSEX POD POKLIČKOU\npodle meteriálu agentury GAMMA zpracovala Jana Patková\nDnes je v Tokiu asi 300 nevěstinců a přibližně stejný počet sex-klubů, tisíce barů s hosteskami a hodinových hotelů. Hlavní takovou oblastí je Kabuki-cho v srdci Shinjuku, což je prosperující doupě nepravosti.\nSex v Japonsku byl pro cizince vždy trochu neproniknutelnou oblastí, což vychází především z faktu, že pro tento národ je hlavním společenským příkazem "zachovat si tvář" - tedy dělat něco je v pořádku, ovšem mluvit o tom je tabu.\nV tradicionalistické zemi se staletími prověřenými modely chování se dnes děje něco, co lze bez nadsázky nazvat "tichou sexuální revolucí". Své nepochybně zavinil příliv západní - především americké - kultury do Japonska, nemalý podíl na "sexuálním vření" mají samy japonské ženy.\nMánie týkající se těla se začala vzmáhat před dvěma lety, kdy známá herečka, tehdy ještě dospívající dívka, Rie Miyazawa šokovala Japonsko knihou vlastních aktů. Sebevědomě to komentovala prohlášením, že na ukazování krásného těla není nic špatného. Krátce potom zaslalo více než tisíc žen své akty módnímu časopisu An-An s nadějí, že se jim poštěstí dostat se na novinové stránky. Ve stejné době byla otevřena dnes proslulá diskotéka Juliana, která umožňuje dívkám za nezanedbatelný poplatek tančit ve v elmi odvážných šatech (nebo plavkách) na jevišti. Ženy z oné diskotéky ovšem jedním dechem přiznávají, že jejich konečným cílem je vdát se a mít děti, a na slovo feminismus neslyší. Co se to tedy v Japonsku dnešních dnů děje?\n"Štve mě, jak lhostejně se mnou moji šéfové jednají proto, že jsem žena," stěžuje si jedenadvacetiletá sekretářka Reiko Yamada. "Přes den pracuji tiše, hraji svou podřízenou roli, která se od japonské ženy očekává. V duchu se však směji a říkám si, že večer to bude jiné," češe si Reiko své dlouhé vlasy a chystá se na diskotéku Juliana. Někteří odborníci soudí, že ženy soutěží o pozornost svým tělem, protože cítí, že v japonské společnosti s dominantním postavením mužů nemohou být žádné jejich hodnot y oceněny. Striktní morální zásady, které například počestné ženě zakazovaly jít na schůzku bez gardedámy, se sice uvolnily, ale ženy stále nejsou schopné získat si respekt svými dovednostmi a znalostmi.\n"Vše, co mají, jsou jejich dospělá těla," vysvětluje Yoko Tajima, profesor sociologie na univerzitě Hosei. "A tělo snadno přitahuje pozornost. Ukazováním svých těl si mohou získat určité uznání mužů, ovšem v žádném případě respekt, což ony ale chtějí ze všeho nejvíc."\nOBCHOD S TĚLEM\nMladí lidé a hlavně muži, kteří mají peníze, míří zpravidla do tokijské oblasti Kabuki-cho. Čekají tam na ně a erotické zážitky slibují mladé ženy přezdívané "žluté drožky". (Tato metafora naráží na největší společnost provozující taxislužbu v USA a na předpokládanou barvu kůže japonských žen - jak zmíněné taxi, tak i japonskou ženu je snadné si najmout. O popularizaci se zasloužila japonská spisovatelka Shoko Ieda ve své knize "Žlutá drožka".) Všude lze potkat vystrojené mladé muže, připravené reag ovat na každé kývnutí hlavou. Mladíci se beze studu dotazují kolemjdoucích žen, zda by s nimi šly na kávu, rozuměj, "zda by s nimi šly". Je-li odpověď negativní, čekají na další, pokud zní "ano", zmizí spolu ti dva v nejbližší kavárně a potom v hodinovém hotelu. (Takové hotely ovšem existují i pro stálé páry, které nemají kam jít.) Pokud takové snadné náhodné seznámení selže, ještě stále je možné si sex koupit. Cena je od 20 000 jenů do 500 000, záleží na vkusu. Jeden příslušník "jakuzy" (japonská m afie), majitel nevěstince, tvrdí: "Máme mnoho stálých zákazníků, někteří k nám chodí celá léta. Šetří peníze a obvykle jednou za měsíc se zde objeví. Posadí se v hale, kde se dívky předvádějí. Když si zákazník dívku vybere, odejde s ní do jednoho z pokojů, které jsou velmi čisté, stejně jako naše dívky. Ty se podrobují každý týden lékařské prohlídce." A dodává: "Všude inzerujeme, že neobsluhujeme 'gaidžin', tedy cizince, neboť mnoho z nich trpí AIDS, zejména Američané."\nPro sexuální slídiče existují místa, jako je Scandal Sex Club v Kabuki-cho. Zákazník zaplatí 20 000 jenů za půl hodiny sledování obnažování žen oblečených jako školačky. (Představení trvající hodinu a půl návštěvníka zpravidla tak fascinuje, že zůstane dalších třicet minut a otevře si zde úvěr. V posledních třiceti minutách představení dojde obvykle na podrobnosti.) Roční členství v tomto klubu stojí 500 000 jenů. Počet členů jde zjevně do tisíců, ovšem přesné číslo vám nikdo nesdělí. Klub patří mís tní mafii (jakuze). Jako zvláštní pozornost podniku si stálí členové mohou na konci každé show dívku osahat - bývá bez okolků vhozena do zástupu. Za sex se platí zvlášť, a ten se zde tu a tam také provozuje. Občas se skupina mužů spojí dohromady a hrají hru "nůžky, kámen, papír". Vítěz potom musí předvést pohlavní styk před zraky svých kumpánů.\nŠKOLÁCI A KOMIKSY\nZdá se, že sexuální výchova v Japonsku má před sebou ještě dlouhou cestu. Ve školách se s tím teprve začíná a v rodinách - stále se ještě považuje za vyloučené, aby se japonské děti o sexu bavily s rodiči. Zdá se tedy, že většina dospívajících se o sexu poučuje z toho, co se mezi lidmi povídá, a z nechvalně známých komiksových publikací manga.\nV rámci průzkumu provedeného mezi školními dětmi a zaměřeného na to, která komiksová kniha nebo časopis nejvíce ovlivňují jejich postoj k sexu, odpovědělo zhruba 60 % studentů nižší střední školy, že četli nebo dosud čtou komiksové pornografické časopisy. Děti měly v oblibě takové časopisy, jako Playboy, Shukan Hoseki (sex-magazín jako nedělní sportovní příloha)... Jde o velký seznam různých sexy komiksových publikací a 35 fotografických publikací různých obrázků hereček a porno-hvězd. Jen několik z nich místní úřady klasifikují jako nevhodné pro děti. Jedna z komiksových knih, kterou chlapci uvedli - Denji Shojo - je o umělé sexuální otrokyni.\nDaleko znepokojivějším faktem je ale způsob, jakým si školáci a mladí lidé přivydělávají. Téměř v každém video-shopu v Tokiu existuje koutek s videokazetami, na kterých se předvádějí dospívající dívky nebo ženy oblečené jako školačky. Pornografie zobrazující nezletilé dívky je v Japonsku zcela běžná a dívky ve věku 14 až 18 let dostávají za natáčení částku mezi 50 000 a 100 000 jenů.\nPosledním šlágrem je pak použité spodní dívčí prádlo. Nebylo žádným tajemstvím, že ho lze zakoupit v ošumělých tokijských porno-obchodech, avšak nyní zesílila poptávka natolik, že se automaty s tímto zbožím dostaly i na předměstí. Slangový výraz pro fetiše, které automaty poskytují, je buru-sera. Buru znamená japonsky ženské kalhotky a sera je výraz pro dívčí školní uniformu námořnického střihu, která je běžná na středních školách. Na prodej tohoto zboží není třeba žádná licence a policie k tomu bez mocně dodává: "Nikdy jsme nepředpokládali, že vyvstane otázka ženského spodního prádla."\nZdá se tedy, že tichá japonská sexuální revoluce postupuje. Mimo pozornost médií, mimo tradiční představy o Japonsku. Možná i mimo chápání jejích aktérů.\nCONDOMANIA - POUZE KONDOMY\nJediný obchod v Tokiu, který se specializuje pouze na prodej kondomů, byl otevřen v Harajuku. Dostal název Condomania. Majitel obchodu John Shimeall je Američan a tvrdí, že důvodem k otevření obchodu je nejen vydělat peníze, ale také upozornit na rostoucí problém AIDS. Důvodem prodeje nových typů kondomů je pak snaha udržet zájem zákazníků. A balení, tak jako v Japonsku u všeho, je nejdůležitější, i když lidé ve skutečnosti dostávají jenom kousek kaučuku. Ovšem může jim zachránit život.\nSedmdesát procent zákazníků obchodu jsou ženy. Je to proto, že si více uvědomují nebezpečí AIDS a riziko otěhotnění. Ony totiž nesou veškerou odpovědnost, muži jen velmi malou nebo žádnou. Při šetření prováděném u japonských žen, které zkoumalo pět nejdůležitějších věcí v kabelce, uváděly Japonky na prvním místě kondom. Jestliže ještě před několika lety byla v Japonsku koupě kondomu považována za tabu, dnes tomu tak již není.\nObchod nabízí více než 100 různých typů kondomů, dokonce i kondomový klobouk pro výstřední typy. Padesát procent prodávaných kondomů se vyrábí v Japonsku, zbytek se dováží z USA, Anglie, Kanady a Hongkongu. Mezi ženami je nejpopulárnější značka nazývaná "pomerančový džus", neboť tento název evokuje chuť tohoto nápoje. Pro tvrdé chlapy je zjevně určen "Mr. Hard", který obsahuje výstupek (French tickler) a ve tmě svítí.\nTOULKY JAPONSKÝMI HORAMI\nnapsal Zdeněk Thoma\nHory v Japonsku jsou krásné a rozmanité. Jejich hřebeny se táhnou středem japonských ostrovů od severu k jihu a najdeme tu všechny formy hornatého reliéfu od vrchovin až po skalnaté velehory. A samozřejmě také kužele sopek, kterými je Japonsko pověstné. Rozhlíží-li se Japonec po krajině, vždy má nějaké hory na horizontu. Pět set osmdesát hor přesahuje výšku dva tisíce metrů a dvanáct vrcholů je vyšších než tři tisíce metrů. Nejvyšší horou Japonska je Fuji. Měří tři tisíce tři sta sedmdesát šest metrů.\nFUJI JE DOKONALÁ\nBylo by těžké najít na světě krásnější a majestátnější horu. Je opředena legendami, opěvována básníky, neustále zobrazována. Stala se posvátným symbolem země. Snad za to vděčí své mohutnosti, efektnímu kuželovému tvaru a zvláštní osamocenosti. Z roviny u moře tu ční jen ona sama, velkolepá a jedinečná.\nJejího sopečného původu se není třeba příliš obávat. Za vyhaslou však pokládána není. V historii je zaznamenáno osmnáct větších erupcí, z nichž nejmohutnější proběhly v letech 800, 864, 1707. Při té poslední bylo sto kilometrů vzdálené Tokio zasypáno patnácticentimetrovou vrstvou popela. Občas propukají diskuse o dalším možném výbuchu a jsou významným argumentem v rukou odpůrců přenesení administrativního centra Japonska do nově zbudované metropole na úpatí Fuji.\n"Hlupák, kdo nikdy nevystoupil na horu Fuji," praví japonské přísloví a dodává: "ještě větší hlupák, kdo tam leze podruhé!" Výstup na nejvyšší vrchol Japonska je téměř národní povinností. Šplhají na něj rodiny s malými dětmi, dědečkové, babičky, vodí se tam slepci, nechávají se vynášet tělesně postižení... Ty časy, kdy na posvátnou horu nesměla vystoupit žádná žena, jsou už pryč. Jako první porušila zákaz v roce 1867 jistá Angličanka, a pak byl rychle zrušen. Od začátku července do konce srpna, v do bě, kdy je hora oficiálně otevřena pro turistiku, vystoupí na Fuji desetitisíce poutníků denně. Do výšky dva tisíce tři sta metrů většinou dojedou automobilem a k vrcholu pak stoupají asi pět hodin. Každoročně Fuji zdolá téměř půl milionu lidí. Když se letní víkend vydaří, bývá na vrcholu mačkanice, někdy až čtyřicet tisíc turistů v jednom dni!\nJeden z prvních zimních výstupů podnikl v roce 1922 světoznámý dobrodruh, americký novinář Richard Halliburton. Fuji však mimo sezonu může být nebezpečná. Varovným příkladem je osud české manželské dvojice, která v roce 1977 podnikla výstup v hlubokém podzimním období. Při sestupu mladí lidé zabloudili a po zhoršení počasí v noci zmrzli. Našli je až příští léto...\nV roce 1970, při svém prvním pobytu v Japonsku, jsem s několika kamarády vyšplhal na vrchol. Výstup jsme zahájili večer, abychom se ráno mohli pokochat pověstným východem slunce. V lávovém suťovisku, šedém hrubém popelu, se sice špatně šlapalo, ale když jsme zabloudili, spolehlivým vodítkem nám byly odpadky - papíry, plastové láhve, plechovky - jimiž japonští turisté šperkují svou posvátnou horu. Však se také o Fuji nelichotivě vyjádřil sám přemožitel Mount Everestu sir Hillary jako o největší hoře odpadků na světě. Ve vyšší poloze nám začal vadit řídký vzduch, přidala se zima a vítr. Stále častěji jsme se zastavovali a odpočívali. Fuji nám rostla pod nohama.\nKonečně jsme dosáhli rozložitého vrcholu s nepříliš hlubokým kráterem zarostlým travou a vybalili spací pytle...Konečně svítá. Stačím zachytit první oranžový paprsek, který teple pohladí vrchol, zatímco dole v dosud temné Gotembě ještě svítí pouliční světla a projíždějící automobily kreslí na emulzi bílé a červené čárky.\nHORY JSOU POSVÁTNÉ\nPrapůvodní japonské náboženství šintó nemá jednoho boha, ale uctívá miliony duchů, božstev kami, jež přebývají ve všem živém a neživém, co nás obklopuje. Podle šintoistické morálky má člověk žít a jednat v souladu se zákony přírody a uctívat její projevy. Není tedy divu, že i hory se považují za posvátné, neboť jsou sídlem bohů.\nVýstupům na hory se Japonci nevyhýbali. Chodili skládat oběti, meditovat, oprostit se od běhu všedních věcí. Kami nebylo nadřazené božstvo přísně shlížející na své poddané. Kami bylo přátelské, nalézalo se všude okolo, mohlo být v každém kamenu, v každém stromu, v projevech přírody, jako třeba v blesku nebo i v člověku...\nNejposvátnější hory v Japonsku jsou Ontakesan (3063 m) v povodí řeky Kiso, Tateyama (3015 m) v pohoří Hida, na kterou první poutníci dorazili už v roce 701, a Hakusan (2702 m) jižně od Kanazawy. A pak samozřejmě ta nejvyšší: Fujisan (san je japonský výraz pro horu).\nV druhé polovině 19. století, kdy se Japonsko po dvousetleté izolaci otevřelo světu, začali do hor putovat nejen zbožní poutníci, ale i vědci, botanikové, geologové. A samozřejmě také horolezci. Jedním z prvních propagátorů alpinismu nebyl Japonec, ale britský misionář Walter Weston, jehož průzkumné cesty především do Japonských Alp na konci 19. století vzbudily velkou pozornost mezi sportovně založenými obyvateli Japonska. Roku 1905 založil Weston spolu s geologem Shigetakou Japonský alpinistický k lub, který začal organizovat horolezecký život a budovat v horách jednoduché útulny.\nPravá horolezecká invaze nastala v letech po druhé světové válce. To, co se dnes děje v japonských horách o víkendech, nazývá tisk kriticky "setkání sebevrahů". Novopečení horolezci často přeceňují své síly, věří, že strmé stěny přemohou vůlí a nikoliv technikou, podceňují nebezpečí, nechtějí před ostatními ztratit tvář. Nešťastnou horou je například tisíc devět set šedesát tři metry vysoký štít Tanigawa ležící na sever od Tokia. Poprvé se na něj podařilo vystoupit v roce 1931 a do začátku osmdesátý ch let na jeho strmých stěnách zahynulo šest set padesát lidí!\nZ velkého počtu nadšených horolezců vyrostli špičkoví sportovci a domácí hory se jim staly těsné. Japonci organizují dobře vybavené výpravy do velehor všech kontinentů, zejména do těch nejvyšších, do Himálaje. Japonská vlajka zavlála nejčastěji ze všech národních vlajek na vrcholu Mount Everestu. Také první žena na tomto vrcholku byla Japonka.\nDo japonských hor jezdí nejen horolezci, ale stále větší počet turistů. Hlavně tam, kam se lze snadno dostat po dálnicích z přelidněných velkoměst. O víkendech jsou parkoviště v horských střediscích přeplněná, ale ve všední dny potkáte v horách lidí jen málo. A na vzdáleném Hokkaidu či v horách severního Honshú můžete po hřebenech pochodovat dlouhé hodiny, aniž byste se s někým setkali. Bohužel tam, kde je hodně turistů, bývá i hodně odpadků. Japonci nejsou v přírodě nijak ukáznění, vyhlídkové body vypadají jak velká smetiště. Neuvážené zpřístupňování vysokých hor za pomoci silnic a lanovek, které probíhalo intenzivně v šedesátých letech, také vyvolalo problémy, především s erozí strmých svahů. Jak lze zachovat velebný klid posvátné hory, když například na horu Tateyama dnes vystupuje skoro milion lidí ročně jenom proto, že se lanovkou dá vyjet těsně pod vrchol? Přitom Tateyama leží v jednom z nejkrásnějších národních parků Japonska.\nPro mnoho lidí bude asi překvapením, když se dozvědí, že Japonci zaujímají jedno z předních míst na světě, pokud jde o rozlohu chráněných území v poměru k celkové ploše státu. Japonsko má 27 národních parků řízených přímo ústřední vládou. Jejich rozloha činí více než pět procent plochy státu. K nim přistupují další tři procenta území pod správou místních prefektur - krajů a ještě dvě stě devatenáct menších chráněných ploch.\nPřes polovinu těchto parků leží v horských oblastech, další jsou na ostrovech v pobřeží. Které z nich jsou nejkrásnější? Navštívil jsem většinu a neumím se rozhodnout. Vydejme se třeba do parku Chúbu Sangaku, který leží ve středním Japonsku a je součástí pohoří, pro které Weston vzhledem k jeho charakteru razil název Japonské Alpy.\nPod Japonskými Alpami jsou údolí řek a mezi nimi i široká kotlina kolem řeky Takase. Tento kraj, zvaný Azumino, mi přirostl k srdci. Lidé zde žijí stovky let. Mnohokrát obrátili půdu svých polí ležících ve stínu neustále se měnících hor, někdy zahalených mlžným příkrovem, občas pokrytých sněhovou pokrývkou a jindy zase výhružně čnících jako temná hrozivá hradba. Azumino je místo plné prostoru a volnosti pro svůj vnitřní život. Domy tu možná vypadají chudě, ale to je způsobeno prostou starobylou architekturou. Dřevo, ze kterého jsou postaveny, je skutečně dřevem, a ne jeho dobře napodobenou umělohmotnou náhražkou. Usedlosti leží ve stínu vysokých rozložitých stromů, vysazených jen tak pro potěšení, cesty mezi nimi každou chvíli překonávají potok s průzračnou horskou vodou, jenž zavlažuje ovocné sady se švestkami velikosti jablíček a s jablky velikosti melounků.\nTřetí nejvyšší horou Japonska s výškou tři tisíce sto devadesát metrů je Hotadake. Mohutný masiv s pěti vrcholy je nejdostupnější z údolí Kamikóchi. Mezi rozložitými smrky a kryptomeriemi lákavě probleskují šedočerné špičky štítů. Stezka se vine kolem jezera Taishó, z něhož vyčnívají stožáry mrtvých stromů, sleduje dravou říčku a po jednom kilometru přejde proslavený most Kappa, nazvaný po japonském vodníkovi. Ponoříme se do lesa a jsme sami. Čtyři hodiny nám to trvá na chatu Dakesawa. Dál začíná sk alní stěna, dá se tam vůbec jít bez lana? Stezka se však šikovně prosmykne a vede dál a dál, výš a výš.\nNa tři strany se rozbíhají skalnaté hřebeny ostré jako nůž. Čerň a hněď skal, zeleň lišejníků, bělost sněhových polí, šeď morén, modř oblohy... A také červeň střech horských útulen a rozmanitost barevných bodů pohybujících se turistů. Všechno to máme pod nohama a zdánlivě na dosah. Skalnatý ráj!\nJe krásná slunečná neděle a den se vydařil. Z údolí Karasawa stoupají skupinky turistů a ozývá se i chřestění karabin horolezců. Pohoda! O týden později to tu však vypadalo úplně jinak - novinami proběhla zpráva, že právě v těchto místech při náhlém zhoršení počasí zmrzlo pět výletníků!\nHORY A POEZIE\nNěkde tady na konci minulého století stoupal misionář Walter Weston, který záhy po příjezdu do Japonska zjistil, že mu při obracení Japonců na křesťanskou víru pšenka nepokvete. Podařilo se mu něco lepšího - obrátil jejich myšlení. Svou knihou a svými přednáškami Japonce přiměl, aby zlézali hory ne proto, že tam jsou bozi, ale proto, že tam jsou hory!\nWestonova kniha "Výstupy a výzkumy v Japonských Alpách" nebyla prvním cestopisem o putování po Japonsku. Cestopisná literatura tady má už dlouholetou tradici. Bývaly to poetické cestovní deníky, jako třeba "Deník z Tosy" guvernéra Kóchi Ki no Tsuruyakiho z roku 935, nebo cestovní záznamy šlechticů a dvorních dam pořízené v době Heian (794-1185). Putování po Japonsku bývalo oblíbenou zábavou zprvu jen bohatších lidí, ale zhruba od 17. století i nejširších vrstev obyvatelstva. Cesty byly často nábožensky motivovány. Mimo výstupy na posvátné hory se cestovalo k šintoistickým svatyním bohyně slunce Amaterasu v Ise nebo do kláštera na hoře Kóya a hodně bylo těch, kteří podnikli náročnou túru po osmdesáti osmi buddhistických chrámech na ostrově Shikoku ve stopách legendárního mnicha Kobó Daishi. Samozřejmě našli se i tací, co chtěli spatřit zajímavé scenerie na pobřeží nebo okusit lázeň v pověstných horkých pramenech. Protože po Japonsku putovali i známí literáti, rostla hromada knih zasvěcených ces tovním zážitkům, které byly prokládány v duchu tehdejší módy poezií. Jen do začátku 17. století se jich zachovalo sedmdesát. Velkou popularitu si získal humorný cestopis "Pěšky po cestě Tokaidó" z roku 1802. Kniha vypráví o příhodách dvou vykutálených přátel jdoucích z Eda do Kyóta. Po velkolepém počátečním úspěchu musel autor cestopisu Jippensha Ikkua ještě dvacet let psát další a další pokračování.\nS VODNÍKY NEJSOU ŽERTY\nVodníkům se v Japonsku říká kappa a žijí podle pověstí v řekách a rybnících po celé zemi. Pro lidi je setkání s nimi vždy nebezpečné - v prohlubni na hlavě mají vodu, i když vyjdou ven na břeh, a právě ta jim dodává sílu. Bezmocní jsou, jen když o vodu přijdou. V některých příbězích je lidé přemohli tak, že je zdvořile pozdravili hlubokou úklonou. Když kappa pozdrav opětoval, vytekla mu voda a byl ztracen. Kappové bývali v minulosti obviňováni hlavně ze smrti utonulých dětí. S dospělými se kappové u tkávali v zápase, a když byli náhodou poraženi, vykoupili se zvláštním vodnickým kořením na léčení ran, se kterým se donedávna v odlehlých částech Japonska obchodovalo.\nKappové jsou popisováni jako bytosti velmi malé (jejich výška je udávána kolem 75 cm), jejich kůže je údajně žlutozelená a po celém těle mají často srst podobnou liščí. Nos mají protáhlý a i tvarem úst připomínají psa. Na zádech i na břiše jich má většina krunýř podobný želvímu. Ruce a nohy mají lidské, ale zakončené pouze čtyřmi prsty s drápy. Hlavu jim zdobí červené nebo modročerné vlasy a zmíněná prohlubeň.\nZajímavé je, že jsou kappové velice realisticky a shodně popisováni - a to lidmi z různých oblastí Japonska. Někteří specialisté proto míní, že jde nejspíš o záměnu s jistým druhem velké bahenní želvy, která bývá někdy útočná a je schopna zranit malé dítě.\nnapsal Vojtěch Lavička\nSoučasné náboženství se i v Japonsku přeměnilo z cesty duchovního rozvoje na součást národní kultury a životního stylu. Dvě třetiny Japonců se nepovažují za věřící, i když samozřejmě slaví tradiční svátky a při svatbách i pohřbech dodržují tradiční obřady. Církev je v Japonsku zásadně odloučena od státu a chrámy a církevní organizace nedostávají z veřejných peněz žádnou podporu. Dokonce ani tehdy ne, jsou-li registrovány jako dobročinné organizace. Každý chrám obhospodařuje "svůj rajon" a za provádění obřadů pro jeho obyvatele vybírá příslušnou sumu. Část vybraných peněz patří chrámu, zbytek je součástí pevně stanovené dávky, převáděné do ústřední pokladny dané sekty. Aby chrámy či kláštery mohly plnit předepsané dávky a uspokojit přitom své potřeby, nabízejí svým svěřencům či příchozím co nejvíce "služeb". A protože významným zdrojem příjmů mohou být také turisté, přeměnily se některé chrámy a kláštery na ubytovny nabízející poznání klášterního života.\nPříkladem takové praxe může být třeba klášter Eiheiji, rozkládající se uprostřed staletých stromů v horách na západním pobřeží ostrova Honshú. Klášter, který založil před 750 lety mistr Dogen Zenji po svém návratu z Číny, je jedním ze dvou hlavních klášterů sekty Soto, jež je společně se sektou Rinzai jednou z hlavních zenových sekt v Japonsku.\nEiheiji navštíví každoročně téměř milion návštěvníků jak z Japonska, tak ze zahraničí (především z USA). Většina z nich se zdrží jen pár hodin, aby si prohlédli jeho obdivuhodnou architekturu: meditační místosti, halu Sanhokaku, vymalovanou 144 umělci, a také halu Rakan s portréty Buddhy Šakjamuniho, zakladatele buddhismu. Téměř každý turista si nakoupí sladkosti s klášterním emblémem, pečené v místní pekárně. Koupí si také pohlednice a samozřejmě "omijage" - upomínkové předměty pro rodinu a přátele. To vše přináší klášteru zisk, který zvyšují hosté ubytovaní v luxusním hotelu, který je součástí kláštera.\nPřitom však Eiheiji poskytuje možnost i hlubšího seznámení se zenovým buddhismem, protože je oblíbeným místem setkávání laiků v exotické atmosféře a ideálním místem pro jejich výchovou. Přestože se za přenocování a stravu platí přibližně 100 dolarů denně, přicházejí do kláštera každý rok tisíce zájemců alespoň na jeden den, na víkend nebo na celý týden, během něhož absolvují intenzivní meditační periodu zvanou sesšin. Také významné japonské podniky posílají na sesšiny své nadějné mladé pracovníky, aby se při nich připravovali na budoucí kariéru špičkových manažerů. Pobyt v klášteře a intenzivní meditace totiž posílí jejich schopnost překonávat překážky a obavy, naučí je soustředit se na výkon a podpoří jejich schopnost sebeovládání. Těžkosti běžného života zvládne lehčeji ten, kdo zvládne tvrdý režim sesšinu. A život v klášterech není lehký také díky tomu, že je naprosto formalizován. Předepsáno je, kterou nohou a kterými dveřmi se má vkročit do haly, jak se zdraví, jak se sedí, jak se jí. Při tom má ale každé gesto, každý rituál svůj smysl a svou logiku, prověřenou několika staletími. Cizinec, který tuto tradici nezná, se prostě má poddat okamžiku, aniž by přemýšlel.\nVšem zenovým klášterům je společné, že po dobu pobytu v nich jejich obyvatel nemá téměř žádnou klidnou minutu, kromě samotné meditace, a jen zřídka je sám. V Eiheiji se spí společně ve velké hale na rýžových matracích, měřícících 90 krát 180 centimetrů.\nŽáci jsou vzbuzeni ve tři ráno, na hygienu a úklid lůžka je pár minut. Potom začíná ranní zazen, meditace vsedě. Pozici lotosového sedu ovládají jen někteří, většina se spokojuje s její jednodušší variantou. Levé chodidlo na pravém stehně, záda vyrovnaná. Ruce spojené do misky, oči zlehka pootevřené, pohled upřený přibližně 45 stupňů dolů, ale nezaostřený. Tělo perfektně vyvážené, nenakloněné ani nalevo, ani napravo. Během celé doby obchází halu vedoucí mnich s holí zvanou kjosaku v ruce. Když někdo úklonem 1požádá o pomoc, mnich počká, až se žádající předkloní, a udeří jej plochou stranou hole krátce a svižně na rameno, přesně na místo, kde se sbíhají akupunkturní dráhy. Údery pomáhají zbavit se strnulosti, zbavují záda a ramena křečí a udržují tak meditující v čilém stavu.\nSedí se v třicetiminutových intervalech v naprostém tichu, v němž nesmí být slyšet ani vlastní dech. Neexistuje žádné pozorování hodinek, žádné myšlení na běžné záležitosti, žádná úleva. Žáci se koncentrují na sledování svého vlastního dechu, který je přenáší od okamžiku k okamžiku.\nTaké čas jídla je využit k zenovému výcviku. Podávání a přijímání stravy je rituálem prováděným v tichosti a soustředění. Klečí se na rohožkách tatami. Před každým stojí rudě lakovaný stolek, na každém stolku stojí sedm misek. Tofu se sezamem, smažené vejce, polévka z miso, naložená zelenina. syrové okurky, banán s pudingem, šálek s rýží. Jednoduchá vegetariánská strava je však umělecky uspořádána, srovnána podle barvy a formy, potěšení pro oči. Jídlo se jí po směru hodinových ručiček. Rýže, důležitá součást stravy, se jí naposled. Žádné zrníčko nesmí zůstat nesnědeno a má být požito se stejnou pozorností. Na závěr je rýžová miska naplněna čajem. Uctěním Buddhy je oběd zakončen.\nUctěním Buddhy končí také večerní zazen, po němž se většina žáků odebírá na lůžko, aby nabrali síly do dalšího boje sami se sebou. Ovšem život návštěvníka je snazší než podmínky pro skutečné zenové mnichy.\nPro stovku noviců, kteří v klášteře každoročně zahajují výcvik, je každý den na tisíc způsobů využité exorcium, ve srovnání s nímž je dril ve vojenském učilišti maličkostí. Den začíná i končí zazenem. Několikrát za den jsou recitovány sutry a je prováděn jejich výklad a studium. Zbytek dne je zaplněn tělesnou prací. Meditace a práce. Změna klidu a pohybu. Koncentrace na to, co se právě dělá, a plné pohroužení do uvědomělé práce vykonávané s plným nasazením a bez zbytečného povídání. To je po staletí podstatou života v japonských zenových klášterech. Mniši uklízejí areál kláštera a leští nekonečně dlouhé chodby, vyložené dřevem. Pomáhají v kuchyni, připravují dřevo na topení a také upravují zahradu. "Zahrada dává možnost pochopit ducha zenu. Urovnané cestičky, každý kamínek na pravém místě. Tak prázdná a tak uspořádaná by měla být i duše mnicha, zbavená touhy a nenávisti, posedlosti a iluzí," vysvětluje starší mnich.\nV zimě, kdy klášter pokryje sníh, mniši mrznou v téměř nevytápěných sálech, v létě je trápí vedro a komáři. Voda, která jim může přinést ochlazení, je přidělována jako cennost, každé ráno jeden litr. Koupat se žáci smějí každý pátý den, vždy když datum obsahuje číslo čtyři nebo devět. Při vstupu do určené místnosti se přitom musí prokázat úcta soše ochránce čistoty zvaného Ususama-myoo. Stále se mlčí.\nMniši se tak učí vydržet vše, co je může v životě potkat - chlad i vedro, těžkosti, bolesti. Učí se naplňovat svůj život mimořádnou odevzdaností a disciplínou. Výsledkem je prohloubení bdělosti, schopnosti vidět věci tak, jak jsou. A současně se rozvíjí soucit, schopnost nezištně milovat.\n"Vyhodím negativní myšlenky jakmile se jen vynoří. Například se pokouším nerozlišovat mezi příjemnou a nepříjemnou prací. Ať již čistím zeleninu, žebrám poblíž kláštera anebo čistím záchody, je to to samé," říká Sohdo, jeden z mladých adeptů.\nZenové kláštery přitom nejsou útočištěm před světem, ale místem učení, místem přechodu. Mladý mnich neskládá slib, že zůstane mnichem do konce života. Když si v klášteře dokonale vyčistí myšlenky a vypracuje si správný postoj k životu, může jej opustit a vydat se do světského povolání. Osmdesát procent žáků potom následuje cestu svých otců a převezme od nich správu v "rodinných" chrámech. Zenový buddhismus totiž nevyžaduje od svých "kněží" celibát, a tak se udržuje tradice nástupnictví ve správě "fa rnosti" z otce na syna. Sepětím duchovní praxe a světského života je tak udržována a předávána podstata zenu.\n"Zen není náboženství, ale zkušenost každodenního života. Zen je to, jak nesu dopis do schránky, jak omývám nádobí, jak miluji svou ženu," vysvětluje to profesor Hirata Seiko, opat kláštera Tenryu, dalšího významného střediska, které již 650 let udržuje tuto tradici.\nPoznámka redakce: Co se týče přepisu japonských slov, v obecných výrazech užíváme české transkripce, protože velmi dobře odpovídá skutečné japonské výslovnosti. U geografických názvů a vlastních jmen jsme zvolili transkripci mezinárodní, protože tak jsou tyto názvy uváděny na mapách a v příručkách.


Jak otevřít příkazový řádek v systému Windows 7-10 (včetně práv správce)\nMám na svém notebooku Windows 10. Neříkej mi, jak najít a otevřít příkazový řádek (nenašel jsem ho v nabídce START, i když tam byl v sedmi).\nOtázka je obecně docela populární. I v mých článcích (prostřednictvím jednoho) existují tipy na změnu určitých parametrů prostřednictvím příkazového řádku. Také je často nutné linku otevřít jako správce, což vyvolává mnoho otázek od mnoha uživatelů.\nV tomto článku vám ukážu několik způsobů, jak otevřít příkazový řádek v různých verzích systému Windows.\nMimochodem, článek o otevření editoru registru může být užitečný.\nZpůsoby vyvolání příkazového řádku\nTato metoda je jednou z nejjednodušších a nejuniverzálnějších. Funguje ve všech verzích systému Windows: XP, 7, 8, 8.1, 10. Řádek lze navíc otevřít, i když je hlavní panel zamrzlý a nereaguje na kliknutí myší.\nAkce tedy v tomto pořadí:\nnejprve stiskněte kombinaci tlačítek WIN + R ;\nKombinace tlačítek Win + R\nve spodní části obrazovky by se mělo objevit malé okno Spustit . V tomto okně je řádek „Otevřít“ , zadejte do něj příkaz CMD a stiskněte klávesu Enter (viz příklad níže);\nve skutečnosti by se linka měla otevřít (příklad je uveden níže).\nCMD // jako příklad\nV systému Windows 10\nVe Windows 10 otevřete příkazový řádek - stačí dvakrát kliknout!\nKlikněte pravým tlačítkem myši na ikonu START . Poté v místní nabídce vyberte možnost „Příkazový řádek“ (mimochodem, můžete jej spustit jako správce stejným způsobem).\nKlikněte pravým tlačítkem na nabídku START (Windows 10)\nPoznámka : stejnou nabídku lze vyvolat podržením tlačítek WIN + X.\nAktualizace od 20. 5. 2018\nV nové verzi Windows 10 byl odstraněn odkaz na příkazový řádek, místo toho je nyní „Windows PowerShell“ . Pokud ano, spusťte „tento“ Windows PowerShell ...\nWindows PowerShell (místo příkazového řádku)\nPoté do něj zadejte příkaz „CMD“ a stiskněte klávesu Enter. Pak můžete použít příkazový řádek (viz příklad níže).\nWindows PowerShell - zadání příkazového řádku\nVe Windows 10 je vedle tlačítka START ikona lupy (SEARCH) - klikněte na ni a do vyhledávacího pole zadejte „Příkaz ...“. Budete automaticky vyzváni ke spuštění klasické aplikace Příkazový řádek.\nNajděte CMD pomocí vyhledávání\nOtevřete Průzkumníka (kombinace Win + E), v nabídce „Soubor“ je položka „Otevřít příkazový řádek“ (poznámka: je vhodné otevřít nějaký disk nebo složku, protože nabídka nemusí být aktivní. Metoda funguje pouze v Windows 8 / ten).\nMůžete také otevřít příkazový řádek přímo v průzkumníku\nMůžete také otevřít systémovou složku C: \_ Windows \_ System32, najít v ní soubor CMD a spustit jej (viz příklad níže).\nProstřednictvím systémové složky\nV systému Windows 8\nstiskněte kombinaci kláves WIN + X ;\nměla by se objevit nabídka s rychlými odkazy, mezi nimiž bude volání z příkazového řádku. Vyberte ten, který chcete.\nWindows 8 - místní nabídka WIN + X.\notevřete průzkumníka (můžete stisknout kombinaci tlačítek WIN + E );\nv průzkumníku otevřete systémovou jednotku "C: \_";\npoté klikněte na nabídku „Soubor / otevřít příkazový řádek“ ;\nPrůzkumník souborů - otevřete příkazový řádek\nmáte dvě možnosti jeho spuštění (s právy správce i bez nich).\nV systému Windows 7\nVe Windows 7 jednoduše otevřete nabídku START a poté kartu „Příslušenství“. Bude obsahovat odkaz na spuštění příkazového řádku. Obecně platí, že nic složitého ...\nWindows 7 - nabídka START, příslušenství\nTaké ve Windows 7 můžete otevřít Průzkumníka (tlačítka Win + E ), poté otevřít systémovou složku C: \_ Windows \_ System32 a vyhledat v ní soubor "cmd" .\nDále by měl být spuštěn (mimochodem, pokud na něj kliknete pravým tlačítkem, můžete jej spustit jako správce, viz příklad níže).\nProstřednictvím Průzkumníka - Windows 7\nUniverzální metoda (poznámka: pro Windows 7/8/10)\nnejprve otevřete správce úloh (stiskněte kombinaci kláves Ctrl + Alt + Del nebo Ctrl + Shift + Esc);\npak ve správci úloh klikněte na „Soubor / Spustit nový úkol“;\nSoubor - spusťte nový úkol\npak v řádku "Otevřít" zadejte CMD a zaškrtněte políčko, že úkol musí být proveden s právy správce. Poté klikněte na tlačítko „OK“;\nPříkazový řádek s právy správce\nve skutečnosti by se měla otevřít linka s právy správce (příklad je uveden níže).\nÚkol dokončen, řádek jménem administrátora\nStačí kliknout pravým tlačítkem (RMB) v nabídce START a v rozbalovací nabídce vybrat možnost „Příkazový řádek (správce)“ , jako v příkladu níže.\nNabídka, která se zobrazí po kliknutí pravým tlačítkem na START\nPoznámka: v novějších verzích systému Windows 10 - po kliknutí pravým tlačítkem na nabídku START (nebo po stisknutí kombinace Win + X) - neuvidíte odkaz na příkazový řádek. Místo toho Windows PowerShell.\nMůžete použít jiné metody nebo spustit PowerShell, poté zadat příkaz CMD a stisknout klávesu Enter.\nNebo můžete také použít vyhledávání (ikona lupy vedle tlačítka START na hlavním panelu).\nDo vyhledávacího pole zadejte CMD , poté klikněte pravým tlačítkem na nalezenou aplikaci a vyberte, že úkol by měl být spuštěn jako správce (viz šipky 1, 2 na následujícím obrázku).\nSpuštění CMD jako správce\nOtevřete nabídku START, poté kartu „Standardní“, stiskněte pravé tlačítko myši na zkratce „Příkazový řádek“ - v místní nabídce vyberte možnost spuštění jako správce.\nObecně vše! Podívejte se na příklad na snímku obrazovky níže.\nZa administrátora - Windows 7\nPokud se Windows nespustí (spuštění příkazového řádku z instalační jednotky flash)\nRelevantní pro Windows 8/10\nV některých případech (když se hlavní operační systém nespustí) musíte spustit příkazový řádek z instalačního média a obnovit řadu parametrů, souborů atd. Myslím si, že tato možnost by také stála za zmínku v rámci tohoto Poznámka ...\nExistuje několik způsobů, jak vytvořit zaváděcí USB flash disk Windows 10 (pro ty, kteří nemají instalační flash disk).\nPo připojení takové jednotky USB flash k počítači / notebooku musíte zavést nabídku BOOT a vybrat ji v seznamu zaváděcích zařízení (v mém případě „Toshiba TransMemory ...“ ?).\nJak bootovat z USB klíčenky - krok za krokem\nZavádění z instalační páčky\nPoté vyberte jazyk a místo instalace vyberte možnost „Obnovení systému“ .\nZavádění z instalační jednotky flash - obnovení systému\nPoté přejděte do části „Odstraňování problémů“ - bude obsahovat ceněný „odkaz“ ... ?\nOdstraňování problémů - příkazový řádek!\nTo je zatím vše ... Dodatky k tomuto tématu jsou vítány!\nPrvní zveřejnění: 06.11.2017\n← Kolik megabajtů je v megabajtech? Rychlost internetu v Mbps a Mb / s: jaký je rozdíl a kde je úlovek? Kontrola mrtvých pixelů na monitoru (bílé, červené, modré tečky na obrazovce). Jak lze obnovit mrtvé pixely →\n4 způsoby stahování videí YouTube\nOnline kreslení na počítači: přehled jedinečných služeb\nJak nastavit internet v systému Windows 10\nVertikální synchronizace (VSync) ve hrách: co to je a proč ji potřebujete, jak ji povolit / zakázat\nOnline editory fotografií: nejlepší služby (včetně analogů Photoshopu v ruštině)\nJak otevřít soubor z DVR nebo kamery: video se nepřehrává\nCopyright cs.ecolightledsolutions.com 2021


Little Ann : LOVELY PRAGUE / PART II.\nKde jsem to tedy skončila? Ano ano, už si vzpomínám- obědem- a hned po něm nás čekala návštěva muzea voskových figurín. Pamatuji si, že jsem se do podobného muzea podívala zatím jen jednou v životě, a to se ségrou v Českém Krumlově, kde jsme byli s našima na dovolené. Bylo to tam moc super, kromě toho si ale také matně vybavuji, že bylo muzeum (respektive figuríny) docela děsivé. Tady to pražské muzeum děsivé nebylo, spíš jsme se docela nasmáli- hlavně u mého oblíbence, aneb ať žije Will Smith!\nCestou z muzea jsme ještě na skok navštívili Costu, skočili do Douglasu, odkud jsem samozřejmě neodešla s prázdnou, nakoupili v Albertu a zbytek dne strávili na bytě, kde jsme se jenom váleli a pojídali dobroty.\nTřetí, pro nás už poslední den, jsme se vydali k Trojskému zámku. Jakmile jsem spatřila jeho překrásnou zámeckou zahradu a točité schodiště, znázorňující boj titánů s antickými bohy, byla jsem okouzlena. Do kolen mě však dostalo i bludiště, fontány, okrasné stromy, květiny a také přilehlé vinice! Nu, posuďte sami! Místo jako z pohádky!\nJediné, co mě velmi zklamalo, byla návštěva vnitřních prostorů zámku, protože jsme netušili, že nepůjde o klasickou prohlídku. Sice byla k vidění fresková výzdoba některých místností, ale mně, jakožto milovnici interiérů zámků, to bohužel nestačilo.\nVedle zámku (a vlastně i hned vedle ZOO) je restaurace, ve které jsme se rovnou najedli. Posléze jsme se dopravili až na Pankrác do obchodního centra, které jsme si prošli a zároveň si z něho něco málo odnesli. Ale protože nás docela tlačil čas, rychle jsme se zase odebrali na byt, kde jsme si sbalili všechny naše věci, chvíli si odpočinuli a už už utíkali na vlak.\nCesta vlakem utekla rychle a hlavně byla velice zábavná. Přítel měl očividně degustační náladu, takže když si objednal 3 druhy dezertů, myslela jsem, že odpadnu smíchy. Naštěstí někdo jako já měl tolik rozumu (ehm, ehm), že si objednal jen jeden dezert a k tomu raději croissant s mozzarellou, aby to vypadalo alespoň trošku jako večeře, haha. U pojídání jsem si přečetla článek s holkami z Cup of Style a než jsme se nadáli, byli jsme doma v posteli.\nMoc ráda na tyto pražské dny vzpomínám, protože jsem je strávila s tím nejlepším klukem pod sluncem a moc jsme si je užili!\nVystavil LittleAnn v 17:49\nVeru 21. září 2015 17:58\nParádní fotky :) Zaujalo mě muzeum voskových figurín v Praze, budu si tam muset naplánovat výlet\nClaudia Oleriny 21. září 2015 18:10\nmoc se mi libi sandalky na prvni fotce :) a taky hodinky na te posledni - ja je mam v rose gold a tyto tve v zlatavejsi barve jsou taky moc hezky :)\nIl Freedomová 21. září 2015 18:37\nSuper fotky :) Měli jste krásné počasí :)\nAndrea Barboříková 21. září 2015 20:20\nHezké fotky, ty figuríny jsou super:):D\nShoesManiac 22. září 2015 8:28\nfakt jste si to užili :)\nRomana Lánská 22. září 2015 10:47\nScribbler 22. září 2015 21:52\nMoc hezké fotky! Už jsem si myslela, že jsem pokračování propásla :))\nK Trojskému zámku se musím někdy vypravit, jsem v Praze tak často a ještě jsem tam nebyla a přitom to vypadá tak krásně! :)\nŠárka Zelená 22. září 2015 22:34\nTak jste si to hezky užili :) ani nevím, že je v Praze muzeum voskových figurín..\nDanča 23. září 2015 9:35\nAhoj Anetko :) Také jsem nadšená z Olomouce. Všechny ty vůně, kávičky, atmosféra mají nejen na podzim své kouzlo. Mám pocit, že v tom muzeu mění figuríny. Když jsem tam byla loni, tak síně vůdců byla stejná, ale čekaly na nás jiné celebrity :D Díky za tip s Trojským zámkem. To musím vidět až tam příště pojedu :)\nDenisa Linhartová 23. září 2015 18:33\nMoc ti to sluší! Ten jahodový shake z Costy miluju, ale přijde mi, že ho vždycky vypiju během pár minutek - vteřin?! Ráda bych tě pozvala k sobě na giveaway :)\nLittle of Cannie 25. září 2015 13:32\nSkvělé fotky! Zaujalo mě to muzeum voskových figurín, tam musím zajet.\nMáš hezký blog, jsem tvou pravidelnou čtenářkou, byla bych ráda, kdyby ses i ty podívala na můj blog:)


Zimní bunda nebo zateplený kabátek pro půlroční dítě? - Diskuse - eMimino.cz\nRychlá navigace: eMimino.cz » Diskuse » Jak obléct? » Zimní bunda nebo zateplený kabátek pro půlroční dítě?\nRáda bych se zeptala, zda na zimu stačí pro půlroční dítě jen nějaký hrubší fleecový kabátek nebo je třeba nějaká zimní bunda. Mám fusak od emitexu, ale říkám si, že když bude vzhůru a bude chtít mít venku ručičky, tak aby mu nebyla zima na hrudníček a ruce jen v tom kabátku. Ty bundičky pro tak malé mimi mi příjdou takové nepohodlné. Mám i kombinézku, ale tu spíš asi jen když bude mrznout…díky za rady. Jo a zimu myslím tak kolem těch 0 - 5 st. C.\nKelišová 5273 příspěvků 25.10.14 13:48\n@cokvok já bych využila pouze kombinézu, v těch 0 - 5 stupních bych dala o vrstvu míň a měla klid, že má záda v teple.\nUkecaná baba ;) 1280 příspěvků 25.10.14 13:57\nTaky dávám jen kombinézy. Slabší nebo silnější dle počasí. Bundu sem dostala a nikdy nevyužila\nUkecaná baba ;) 1834 příspěvků 25.10.14 14:00\nTaky jsem pro kombinézy\nA bez fusaku při těch nula až pět? Aby nebyl nabalený moc…mě se právě taky ty bundičky pro tak malé děti nepozdávají…\nZávislačka 2591 příspěvků 25.10.14 14:03\nMam pulrocni holcicku a take jsem pro kombinezku, je urcite pohodlnejsi. Bunda se bude vyhrnovat atd. V kombineze bude krasne „zateplena“\nKelišová 5273 příspěvků 25.10.14 14:05\n@cokvok fusak bych už dala. Dcera bude mít dva roky a teď spí venku a fusak má taky. Nehýbe se, tak aby nebyla zbytečně promrzlá.\nDávala jsem fleesový overal, pak teplejší fleesovou kombinézu a při větší zimě klasickou zimní kombinézu. Pod to jen body s dl. rukávem a punčošky. Taktéž fusak od emitexu.\nUkecaná baba ;) 1118 příspěvků 25.10.14 14:07\nJá se přidávám ke kombinézkám. Loni jsem nic jiného nepoužila. Budnu měl jednou a letěla do skříně. Tak dej na kombinézku dečku a pak když přituhne teprve fusakm\nfusak už mám v kočárku, ale jde mi o to, kdy i ten fusak i tu kombinezku a kdy stačí jen fusak a nějaký ten teplejší kabátek nebo zateplený svetřík..\na tu kombinezu plus fusak zhruba při jaké teplotě? Někde jsem četla, že je to bráno skoro jako dvě zimní bundy fusak a kombinéza, takže fakt jen při velkých mrazech..\nKelišová 5273 příspěvků 25.10.14 14:14\n@cokvok záleží, jestli fučí, nebo svítí sluníčko, prší a tak, to je těžké. Třeba teď máme zataženo a nefouká, má fusak, teplejší bundu, mikinu, rolák, punčochy a zateplené kalhoty. Jsou tři stupně.\nZávislačka 3597 příspěvků 25.10.14 14:19\nMam taky půl roční a jsem pro kombinezu. Zatím má dcera kombinezu a je zabslena v dece až bude větší zima dám fusak a víc ji do kombinezi oblecu.\nHvězda diskuse 49276 příspěvků 25.10.14 14:20\nTak já jsem ho jako úplně ležatýho dávala do fusaku a to byl body s dlouhým a teplou mikinu, svetr nebo fleesový overal. Na rukách měl rukavice, ale moc je nevydával. Když už jsem ho trochu nadzvedávala, aby trochu viděl ven, tak měl kombinézu a byl v teplé ovečkové dece + rukavice.\nto je pravda, akorát mi prostě příjde fusak a kombineza moc, tak jsem si říkala jestli není nějaká univerzální rada, kdy už použít tyto dvě věci. My tu dneska máme devět stupňů a svítí sluníčko, takže já obleču určitě méně…\nZimní bunda, kombinéza pro dítě\nKvalitní zimní bunda pro dítě\nZimní kombinéza pro půlročního kloučka


Shop a gastronomie / 11. března 2015\nU McLarenu zase budou pít kávu Segafredo\nNejvětší soukromá společnost v mezinárodním kávovém průmyslu Segafredo Zanetti, která je součástí koncernu Massimo Zanetti Beverage Group, se po 20 letech znovu stane partnerem týmu McLaren pro závody formule 1.\nShop a gastronomie / 18. února 2015\nShop a gastronomie / 12. února 2015\nMilujeme čokoládu a sníme jí šest kilo ročně!\nČokoláda prostupuje celým sortimentem čerpacích stanic a těžko si lze představit čerpací stanici, kde za celý den neprodají tabulku čokolády, bonboniéru či alespoň čokoládovou tyčinku.\nShop a gastronomie / 3. února 2015\nPro léky k čerpací stanici OMV\nSpolečnost OMV se stala partnerem projektu Medipoint a začala na vybraných čerpacích stanicích po celé České republice nabízet základní volně prodejné léčivé přípravky.\nShop a gastronomie / 28. ledna 2015\nJe Váš zákazník správně informován o ceně výrobků?\nShop a gastronomie / 2. prosince 2014\nSegafredo Zanetti: 20 let italské kávové kultury v Čechách\nSpolečnost Segafredo Zanetti CR, dodavatel italské kávy pro gastronomii a maloobchodní síť v České republice, letos slaví 20 let působení na českém trhu.\nShop a gastronomie / 25. září 2014\nU OMV dostanete 1. října kávu zdarma, když...\nCelosvětově patří první říjen nápoji, se kterým mnozí z nás startují každý nový den, vychutnávají si ho při posezení s rodinou či přáteli, nebo se jím povzbuzuji při práci. Vědí to i u OMV, takže pokud si v tento den přijedete na jednu z čerpacích stanic natankovat palivo, dostanete k tomu navíc šálek dobré kávy zdarma.\nShop a gastronomie / 10. září 2014\nTrend: potravinové minimarkety na čerpacích stanicích\nFirmy Žabka a Billa jako první v České republice otevřely své první minimarkety na čerpacích stanicích společností Lukoil respektive Shell. Do České republiky tak přinášejí nejen novou obchodní strategii, ale i nový rozměr nakupování.\nShop a gastronomie / 29. srpna 2014\nNepřehledné uspořádání nabídky v prodejně i na regálech snižuje prodeje\nShop a gastronomie / 7. srpna 2014\nLukoil rozšiřuje nabídku občerstvení o barbecue omáčky\nOd srpna mohou řidiči na pumpách Lukoil vybírat z rozšířené nabídky baget Panos. Po jarním uvedení farmářských chutí přichází Lukoil s neodolatelnou variací – kuřecí maso a Jack Daniel´s barbecue omáčky. Zpestřená nabídka je k dostání na všech čerpacích stanicích s občerstvením Panos v České i Slovenské republice.\nShop a gastronomie / 31. července 2014\nNastává lepší sezóna pro chladivé osvěžení?\nZmrzliny jsou lákadlem a drobným luxusem, který si může každý dovolit. Je jen na majiteli či nájemci ČS, jak dokáže jejich tržní potenciál využít! Na zmrzlině je možné postavit úspěšnou prodejní akci, kdy se stává odměnou za nákup paliva. Jindy se sem za ní jezdí jen proto, že je nejlepší široko daleko!\nShop a gastronomie / 25. července 2014\nKávové koutky na čerpacích stanicích\nCoffee koutky se staly důležitou součástí čerpacích stanic\nShop a gastronomie / 27. června 2014\nUNITI Expo 2014: Prodejny a občerstvení\nNejmenší výstavní prostor těsně navazující na dvoranu s konferenčním centrem byl do posledního místečka zastavěn expozicemi firem, které nabízely techniku, vybavení, služby nebo produkty pro prodejny, bistra a restaurace čerpacích stanic.\nShop a gastronomie / 9. června 2014\nShopy Shell se mění na prodejny potravin Billa\nSpolečnosti Billa a Shell Czech Republic společně oficiálně představily v České republice nový prodejní koncept stop & shop na první čerpací stanici SHELL v Praze na Vídeňské ulici u Thomayerovy nemocnice. Po společnosti Lukoil, která spojila své síly s řetězcem Tesco a buduje síť čerpacích stanic s prodejnami Žabka, se jedná o další podobnou kativitu na českém trhu.\nShop a gastronomie / 5. června 2014\nJak komunikovat se zákazníky na blízkou vzdálenost\nNa světě funguje už přes 500 milionů mobilních zařízení vybavených technologií NFC. Podle serveru NFC-forum překročí nejpozději do roku 2018 počet ročně prodaných přístrojů 1 miliardu! Tomu bude odpovídat i narůstající počet NFC aplikací a služeb zvyšujících pohodlí uživatelů mobilních telefonů a tabletů.