Пътеписи от България - Page 6\n17 September 2021, 10:30:58\n26 July 2021, 08:18:01 #75\n29 July 2021, 03:45:28 #76\n30 July 2021, 13:16:52 #77\nДругото интересно нещо в това село е минералната вода с горчив вкус. Точно пред къщата-музей има чешма и може да я пробвате. На минералната вода се дължи старото име на селото – Ичме, от турски ,,не пий". На мен ми беше леко гадна, но иначе, след като е била изследвана в началото на 30-те години на 20-ти век се оказва, че по химически и лечебни свойства тя е една от най-лековитите води в България. В селото навремето е имало санаториуми заради нея.\n31 July 2021, 21:38:52 #78\nСкалната гробница Фурнаджика и тракийската крепост-светилище Сивридикме бяха сред първите места от юнската ни обиколка в Източните Родопи. Намират се в района на Маджарово и са на има-няма 30 минути пеша едно от друго.\nФурнаджика е от типа скалноизсечени гробници с отвор отгоре, предшествали долмените. Като цяло, се свързват с траките и са датирани в периода XI – VIII в. пр. Хр.\nСивридикме е тракийска крепост и светилище от първо хил. пр. Хр. На място могат да се видят останки от крепостни стени, стъпала и ямки за религиозни ритуали. Прекрасен фон и допълнение на археологическия паметник са красивите панорами надалеч във всички посоки. Сред многото гледки е един малко познат меандър на Арда, реката, прорязваща Родопите почти по цялата им дължина.\nСкална гробница Фурнаджика до село Горно поле\nВ следващите редове ще ви разкажа за маршрута до двете места.\nКъде се намират и как се стига\nОтправна точка е село Горно поле на около 3 километра северно от Маджарово по права линия и на около 10 километра по шосето.\nНакратко, до Фурнаджика се върви около 40 минути по черен път, който се отделя вляво от шосето точно срещу входната табелка на селото. Подсича се един хълм – Баатепе, и отгоре на следващия е разположена гробницата.\nДа не ви притеснява, че още в самото си начало пътят е преграден с ограда – на него има нещо като порта в оградата, която може да се отвори, да се премине и пак да се затвори. Няма указателни табелки за мястото, но на близкия отсрещен електрически стълб се вижда червена маркировка.\nЗа информация, маркировката се губи до Фурнаджика и после се появява, макар и доста избледняла, по пътеката за Сивридикме.\nЕзеро по път към светилищата\nДа призная, черният път от село Горно поле до подножието на Фурнаджика не е много приятен за ходене – без гледки е и е доста наситен с животински изпражнения, но все пак животновъдството е част от поминъка на местните хора. За утеха се минава покрай малко езеро.\nСкално-изсечена гробница Фурнаджика\nАко сте тръгнали към светилищата в период с тучна растителност, като наближите подножието на хълма на гробницата, може и да не я видите отдалеч. За съжаление, няма и ясна пътека, която води нагоре.\nАз ви съветвам леко да заобиколите хълма по черния път и да го ,,атакувате" от югозападна посока – там е най-малко обрасло и най-лесно за ориентация. За пет минути ще се изкачите по хълма нагоре до гробницата.\nХълмът е скалист и освен гробницата, могат да се видят и други скали с изсечени форми – улеи в посока изток – запад, ямки, скални кръгове. Самата гробница е сравнително малка по размери. Не намерих информация дали формата на гробницата, наподобяваща фурна, е дала основание за името, с което се знае към момента.\nГледка от Фурнаджика\nВторият обект от маршрута – тракийската крепост и светилище Сивридикме, се намира на съседния връх Сивридикме. Към него продължавате по обособена пътека. В тази част пътеката някога е била маркирана с червена маркировка, която все още личи по много от дърветата. Оглеждайте се за нея, за да сте сигурни, че сте на прав път. Иначе посоката, както казах, е ясна – близкият връх на изток.\nВ подножието на връх Сивридикме\nСлед около половин час се стига до подножието на връх Сивридикме, на който се намира целта. Изкачването е от юг по стръмна пътека. Както споменах, има маркировка, но тя се губи.\nТракийска крепост и светилище Сивридикме\nНа върха попаднахме на останки от крепост, мегалити, триангулачна точка и невероятно красиви гледки във всички посоки.\nНа Сивридикме – поглед към Арда\nЕдна информационна табела, паднала и почти скрита в тревата беше също сред находките.\nЯмки – добре оформени кръгове\nна началото на маршрута: 41.6612563, 25.8506566;\nна Фурнаджика: 41.670684, 25.867597;\nна Сивридикме: 41.669754, 25.880999.\nИ още: гледката до кулата\nВ околностите на село Горно поле може да се насладите на още една прекрасна панорама към долината на Арда. Тя се открива в близост до ретранслаторната кула до селото, която се вижда отдалеч. Край нея се намира защитената местност Черната скала.\nПанорамна гледка към Маджарово близо до кулата в Горно поле\nПешеходният маршрут до кулата започва от покрайнините на селото, недалеч от параклиса.\nначало на пътеката: 41.658057, 25.852405;\nскалата с гледката: 41.652477, 25.852565.\nВърви се около 20 минути по черен път, който на места може да се подсече през гората. Тук-там се забелязват следи от стара маркировка.\n01 August 2021, 13:31:54 #79\nОстров Свети Иван край Созопол\nОстров Свети Иван е най-големият български черноморски остров. Той се намира на по-малко от километър северно по права линия от стария град на Созопол, заема площ от 660 дка, а най-високата му точка се издига на 33 метра над морето. Съвсем близо до остров Свети Иван се намира още един остров – Свети Петър, който е значително по-малък. Предполага се, че в миналото двата острова са били свързани.\nНа остров Свети Иван е построен фар, висок повече от 9 метра, който подава звукови и светлинни сигнали и указва пътя на плавателните съдове към Бургаския залив. Интересно е да се отбележи, че островът е служел за ориентир на мореплавателите още от древността. Тогава за сигнал за били използвани огньове. Друг любопитен факт е, че единствената находка по нашите земи, изобразяваща фарово устройство е сечена в района на Аполония. На лицевата страна на монетата е изобразена жената на римския император Марк Аврелий (161-180 г.), а на обратната – фар с горящи пламъци.\nМорският фар на остров Св. Иван\nСъвременният фар е построен през 1911 година. Светлината му е видима на 18 морски мили.\nОстров Свети Иван има богата история и това не е никак чудно, пред вид близостта му със Созопол, наследник на древния град Аполония.\nАрхеологически проучвания на острова са провеждани между 1985 г. и 1994 г. и от 2008 г. насам. Най-голямото откритие до момента е т.нар. реликварий с мощи на свети Йоан Предтеча, открит от проф. д.и.н. Казимир Попконстантинов от Великотърносвският университет.\nВ хода на проучванията на острова е установено, че в южната му част е имало тракийско светилище през периода 7-ми – 4-ти в пр. н. е., посветено на Аполон Лечител. Смята се, че именно в това светилище е била поставена известната бронзова статуя на Аполон от древността, висока 13.2 метра, творба на скулптора Каламис от древна Атина. По-късно, през 72 г. пр. Хр. статуята е била отнесена на хълма Капитолия в Рим от римския пълководец Марк Лукул. В средата на 5-ти век нейните следи се губят вследствие на готските нашествия .\nПредполага се, че малко след обявяването на християнството за държавна религия в Римската империя – в края на 4-ти или началото на 5-ти в., върху руините на тракийското светилище на остров Свети Иван е построена християнска базилика, чийто останки могат да се видят и днес. Около базиликата се оформя манастирски комплекс. Базиликата и манастирът са разрушени в края на 5-ти или в началото на 6-ти век, вероятно при варварски нашествия, но малко по-късно е била построена нова, по-голяма базилика и манастирът е продължил да съществува.\nОстров Свети Иван: манастирът\nПрез Средновековието районът около Созопол често минава от византийско в българско владение и обратно, като за последно е завладян за България под управлението на цар Светослав Тертер. През 1308 година точно тук на остров Свети Иван цар Светослав Тертер се венчава за византийската принцеса Теодора Палеологина. Това е втори брак за българския владетел. Първата му съпруга умира няколко години по-рано.\nОсвен със своята история, остров Свети Иван е интересен и с това, че е местообиталище на най-голямата колония на средиземноморски жълтокраки чайки в България. Всяка година между април и юли там гнездят над 500 двойки. В този период не се допускат туристически посещения на острова.\nОстров Свети Иван: чайките\nКъм момента няма организирани посещения до остров Свети Иван. Туристическите корабчета, тръгващи от кея в Созопол, само минават покрай двата острова Свети Иван и Свети Петър.\nЗа да се доберете до острова (и да се върнете обратно в Созопол), трябва да се обърнете към някой от лодкарите на рибарските лодки на кея. Цената е по договаряне. На нас ни излезе 40 лв., но бяхме само двама, а лодката можеше да побере без проблем поне още 10 души – тя си беше като малко корабче. Плаването до острова може да ви бъде отказано при много силно вълнение на морето, както и в забранения период април – юли.\nПлаването с рибарска лодка до остров Свети Иван отнема около 20 минути. Също толкова време отнема и връщането. За разглеждане на самия остров си отделете поне 40 минути. Би било удачно да си вземете вода, преди да тръгнете към острова.\nОстровът е защитена територия и не е застроен – няма заведения, комплекси, не се посещава от много хора. Все още там е диво и красиво.\nНашата разходка с лодка до остров Свети Иван край Созопол\nКакто вече споменах, бяхме дошли в Созопол специално за Аполония. Бяхме отседнали в прекрасния хотел Селена на брега на морето с чудесна гледка към стария град на Созопол. Именно от хотел Селена ни свързаха с капитана на Санта Мария – лодката, с която стигнахме до острова.\nБяхме си уговорили час – почти по пладне. Макар че вече беше септември, времето беше доста горещо, но все пак, слънцето не жареше чак така, както през юли и август. Въздухът се раздвижваше от лекия бриз откъм морето. Вълните бяха утихнали, за разлика от предишния ден. С две думи, времето беше идеално за разходка с лодка до интересно място. И така – отплавахме.\nМалко по малко заобиколихме остров Св. св. Кирик и Юлита, свързан със старата част на Созопол с вълнолом, и излязохме от тихите води в подковата на Созополския залив. Вълните се засилиха и вече съвсем осезаемо поклащаха лодката. Вятърът също се беше засилил. А морските гледки ставаха от хубави – още по-хубави.\nСлед около 15 минути приближихме острова, а след около още 5 акостирахме на северния му пристан. С приближаването на острова, голямо впечатление ми направиха многото чайки, накацали на скалите. Не си спомням да съм виждала друго място с толкова много чайки накуп.\nОстров Свети Иван: северен пристан\nСлизайки от корабчето, нашият капитан ни обясни, че трябва да вървим общо взето все направо към срещуположната страна на острова, за да стигнем до манастира, и че той ще ни чака при корабчето.\nОстров Свети Иван: заслонът при северния пристан\nТака и направихме. Не беше трудно за ориентация, защото пътеките на острова бяха утъпкани и освен това, имаше указателни табели. След около 10 минути стигнахме до манастирския комплекс, а освен старите му руини, там ни очакваше приятна изненада – беше ден, в който се извършваха археологически проучвания.\nОстров Свети Иван: манастир Свети Йоан Предтеча\nПоговорихме малко с хората от екипа, дори успяхме да разговаряме за кратко със самия проф. Казимир Попконстантинов, ръководител на проучванията.\nРазгледахме руините – почти пред всяка от тях си имаше табелка с името на обекта. Разбира се, най-интересни ни бяха останките от раннохристиянската базилика, в чийто олтар е бил открит реликварият.\nОстров Свети Иван: олтарът с реликвария\nОт манастира се откриват красиви морски гледки. Много добре се вижда и старият Созопол.\nОстров Свети Иван: гледка към Созопол\nСлед като разгледахме манастира се насочихме към фара, а после хванахме пътеката покрай него, която ни изведе до другия пристан – южния.\nОстров Свети Иван: южен пристан\nПолюбувахме се малко на морските гледки и се върнахме към северния пристан, където ни очакваше нашият капитан. Отплавахме обратно към Созопол, изпълнени с впечатления.\n03 August 2021, 06:48:13 #80\nПреди доста време, при едно посещение в Калофер, уредничката в къщата-музей на Христо Ботев ни каза, че най-трудно се взема печатът на връх Ботев от 100-те национални туристически обекта. Най-трудният печат. При това, посъветва ни тя, качването на върха става само с планински водач. Още от тогава си мислех за това изкачване със страхопочитание.\nВ последно време обаче, многото посетени обекти, планинските преходи и двата наскоро изкачени върха Мусала и Руен, все повече ме убеждаваха, че изкачването на връх Ботев е напълно възможно, дори и от хора като мен – запалени туристи, но не чак планински водачи.\nРазбира се, направихме сериозна подготовка за изкачването. Прочетохме много материали, проследихме различни мнения и впечатления по форуми и блогове, разучавахме карти и маршрути, с интерес следяхме прогнозите за времето. Най-накрая избрахме маршрут и определихме момента.\nИзкачихме връх Ботев по Тарзановата пътека и се върнахме в Паниците по маршрут: заслон Маринка – заслон Михайлов – бивш заслон Бункера – Кошарите – Паниците. Цялото изкачване беше свързано с много ходене, много катерене и много спускане. Най-силно впечатление ми направиха многото водопади, които се чуваха и виждаха, красивите гледки, районът около хижа Рай, преминаването по страховитата Тарзанова пътека и динамиката на времето – облаците и мъглите падаха за секунди.\nБеше петък, 12 септември, някъде около 11.30 часа, когато потеглихме от София и така започнахме реализацията на плана за изкачване на връх Ботев. Поехме към Калофер по подбалканския път. След малко повече от час пътуване се натъкнахме на неочакван за нас бонус – големичък водопад край шосето. Спряхме на отбивката срещу водопада, за да се насладим на красотата му. Оказа се, че освен големия водопад има няколко по-малки пада.\nЗа щастие до водопада имаше табелка с пояснения, от която разбрахме, че това са Антоновите водопади. Най-високият от тях – този, който се вижда от пътя е доста красив, висок и пълноводен. Заставайки в подножието му, човек може да освежи невероятно, усещайки хладните му пръски.\nСлед приятната кратка почивка около Антоновите водопади продължихме пътуването без други спирания към Калофер и по-точно местността Паниците, която се намира на около 3 километра след Калофер. Там в Паниците бяхме към 14.00 часа.\nЗа ориентир могат да послужат хотел Райски кът и семеен хотел Мечкареви, които се намират от дясната страна на шосето. Ние за кратко се отбихме в хотел Мечкарев, където оставихме колата и където бяхме резервирали нощувка за следващата вечер. На около 50-60 метра след този хотел започва екопътеката към хижа Рай.\nПреходът до хижа Рай\nНа няколко метра след Мечкареви има табелка-стрелка, указваща накъде да се тръгне за хижа Рай. В началото се пресича река Тунджа по един мост, след което се продължава малко по левия бряг на реката, а след това пътеката отвежда нагоре по един стръмен и доста ерозирал хълм. Изкачването по хълма е доста натоварващо, не само поради голямата денивелация, но и поради хлъзгавия терен в резултат на почвената ерозия и изпъкналите от земята корени на дърветата. На нас изкачването по този хълм ни отне около 30 минути. След като се изкачи хълма, пътеката става сравнително равна – с малки денивелации.\nПървата си почивка направихме на около час път от началото на екопътеката към хижа Рай – на едни пейки, до които има чешма. Там някъде в този участък се разминахме с едно много сладко куче, което не след дълго започна да ни придружава. Ние, разбира се, споделихме с него малка част от сандвичите, които носехме.\nСлед това продължихме около 40 минути и стигнахме началото на резерват Джендема, където направихме втората си почивка. Участъкът между двете почивки е лек и приятен за ходене, а там – преди Джендема – гледките стават невероятно красиви. В началната част на Джендема пътеката също не е нито стръмна, нито трудна. Не след много ходене обаче се стига до едно място, от което започва стръмно изкачване към хижа Рай. Мястото е обозначено с интересен надпис върху една огромна скала – ,,Преминете на първа предавка и 4х4".\nКогато го видях много се смяхме, но впоследствие установихме, че това си е самата истина.\nКъм хижа Рай\nПреходът от Паниците до хижа Рай ни отне близо 4 часа. На хижа Рай бяхме възнаградени с невероятни гледки към околните върхове, резервата Джендема и най-големия водопад на Балканите – Райското пръскало.\nНаправихме кратка почивка на една пейка до хижата, оставихме багажа в столовата и поехме към водопада.\nВодопад Райско пръскало под похлупак от мъгла\nХоденето от хижа Рай до водопад Райското пръскало ни отне около 30 минути. Много е красив и величествен този водопад. Условията там позволяват да се застане недалеч от подножието му, където се усещат неговите пръски и хладина. А гледката от това място – подножието на Райското пръскало, към хижа Рай е замайваща.\nВодопад Райското пръскало, наричан още Калоферско пръскало, със своите близо 125 метра височина е най-високият постоянно течащ водопад в България. По-висок от него е само водопад Врачанска Скакля край Враца, но той е маловоден и често пресъхва.\nХижа Рай и Джендема – гледка от Райското пръскало\nВърнахме се в хижата почти за същото време – 30 минути – малко преди смрачаване. Там бяхме настанени в една стая, след което си поръчахме храна за вечеря в столовата на хижата. Менюто не беше богато, но все пак напълно достатъчно в тези условия. За хапване имаше кебапчета на скара, зелева салата, пилешка супа и супа топчета, хляб, а за пийване предлагаха бира и червено вино. За закуска си взехме (пак от столовата) компле с чай и кафе.\nНагоре, нагоре към върха\nВ 9 часа сутринта се отправихме към връх Ботев. Пътеката е стръмна още от самото си начало. За това по нея се върви бавно. След около час изкачване стигнахме до началото на Тарзановата пътека. Бях чувала, че е много страшна и опасна и малко се притеснявах. Сега вече мога от личен опит да кажа, че на места наистина е тясно, стръмно и страшно, но хубавото е, че на тези места има прокарано здраво въже, което много помага при преминаване през тези места.\nТарзановата пътека преминахме за около час. След нея обаче продължихме по все така стръмна, макар и не така тясна и страшна пътека по билото на планината. Не след дълго видяхме отдалече връх Ботев. Стори ни се много близко, но това беше една илюзия. От този момент до него вървяхме още един час и петнайсет минути.\nИзглед към връх Ботев след Тарзановата пътека\nНагоре към връх Ботев ... и пак мъглата ни гони\nМалко след 12 часа покорихме връх Ботев. Всъщност, и той ни покори. Изкачването ни отне 3 часа и петнайсет минути със все почивките по пътя. В няколко източника бяхме прочели, че преходът от хижа Рай до връх Ботев отнема около 2 часа и половина. Всичко е строго индивидуално. Имаше хора, които тръгнаха половин час преди нас, а стигнаха един час след нас. Скоростта на всяка група се определя от скоростта на най-бавния. В нашия случай това бях аз.\nТам на върха пихме чай или кафе – който каквото искаше. Изядохме по един сандвич за подкрепа. Сложихме печат номер 46 от 100-те национални туристически обекта – намира се на 3-ия етаж в основната сграда на върха. Снимахме и се радвахме на постиженията си. Останахме на връх Ботев повече от час.\nОбратният път към Паниците\nВ 13.15 часа тръгнахме към Паниците, но не през хижа Рай, а по друг маршрут: връх Ботев – заслон Маринка – заслон Михайлов – бивш заслон Бункера – кошарите – Паниците.\nНа слизане от връх Ботев: заслон Маринка в далечината и пак тази мъгла\nОт връх Ботев тръгнахме в ясно, дори слънчево време, но още на първата спирка – заслон Маринка – времето рязко се смени. Изненадващо бързо дойдоха облаци, падна мъгла и стана много студено. От заслон Маринка имахме две възможности: по-лесната – да продължим по коларския път до следващия заслон или да тръгнем вдясно от коларския път по една пътека обозначена със зимна маркировка. Казаха ни, че така ще спестим доста ходене. И сигурно щяхме да спестим, но поради гъстата мъгла в един момент изгубихме маркировката и се загубихме. Нямаше никаква видимост. Не знаехме накъде трябва да вървим. След едно моментно надигане на мъглата видяхме едно възвишение. Решихме да се изкачим на него, за да огледаме наоколо (в случай че мъглата се вдигне) накъде да продължим.\nЗагубихме ориентация, но не загубихме настроение. Майтапехме се, че е важно да не се прочуем.\nЗа щастие мъглата малко се пораздигна и от възвишението видяхме накъде трябва да тръгнем, за да се включим отново в маршрута с маркировката. Не беше лесно, тъй като до този маршрут трябваше все нагоре по стръмно да вървим. На всичкото отгоре започна да вали дъжд. В началото слабо, след това си стана порой. Сложихме дъждобраните и продължихме, докато накрая стъпихме на основния път.\nНе след дълго ходене по този път стигнахме следващия заслон – Михайлов. Подслонихме се там с надеждата дъждът скоро да спре, но като видяхме, че няма такива изгледи, продължихме. От там пътеката продължава стръмно надолу. Обозначена е със зимна маркировка. От този заслон всъщност започва най-голямото спускане. Спускахме се така около два часа с малки почивки, докато стигнахме пътя за хижа Рай, по който минахме на отиване, в частта му точно преди резерват Джендема. От там поехме по познатия път към местността Паниците и хотел Мечкарев.\nА на няколко места по пътя за надолу се натъквахме на овце и свободно пасящи коне.\nСвободно пасящи кончета под връх Ботев\nНай-накрая, малко преди смрачаване се добрахме до хотела. След три часовото изкачване от хижа Рай до връх Ботев и близо шест часовото слизане от връх Ботев до Паниците не можех да си кажа името от умора. Бях леко в безтегловност. Къде що имах стави по краката, всичките ме боляха. Но бях много доволна. Всички бяхме много доволни, а и доста гладни.\nВечерта прекарахме в хотела. Стаите бяха малки, но безупречно чисти и уютни. Имахме гледка към планината. Вечерята също беше добра.\nНа сутринта установихме, че от прозореца на стаите ни се вижда връх Ботев ... но не беше много за дълго. В следващите няколко минути мъглата и облаците го покриха.\n03 August 2021, 06:53:48 #81\nБългария на длан: Кърджали\n03 August 2021, 15:14:39 #82\nВръх Вихрен от всички страни\nСтигайки до седловината Кабата, пътеката прави завой надясно и се насочва право към върха. Е, ,,правото" е само първите няколко метра в началото, преди същинското изкачване по камъните. След това пътеката се вие в серпентина.\nедловина Премката е удачно място за почивка и презареждане преди следващите етапи от маршрута. Освен това, там на седловината има доста еделвайси, на които да се полюбува човек.\nСтигне ли се рекичката, маршрутът надолу до хижата вече е познат – вижте по-горе етап 1. С риск да се повторя, макар и надолу, едва ли ще вземете разстоянието по-бързо – изминали сте тежък маршрут, умората натежава и сигурно краката ви са доста ,,омекнали". Затова времето за изминаване на този последен етап е същото като на отиване 20-30 минути.\n05 August 2021, 08:14:30 #83\nКаквото и да каже човек за чудесата и красотите на Родопите, все ще бъде малко. За да усетиш тази истинска красота, според мен, трябва да се потопиш поне за няколко дни в нея и да се докоснеш, а още по-добре – да опознаеш отблизо възможно най-много места там.\nХодили сме в Родопите многократно за по няколко дни. Опознавали сме нови места и сме се връщали към вече посетени, превърнали се в любими. За много от прекрасните места в Родопите вече съм ви разказвала.\nТук ще ви разкажа за нашето посещение до Дяволската пътека, която – макар и екстремна – ни даде възможност да опознаем красивото ждрело на река Чатак дере, да се полюбуваме отново на Буйновското ждрело, до което бяхме ходили преди години и да зърнем отдалеч панорамната площадка Орлово око над Буйновското ждрело, която също познаваме отблизо (преди време конкурирахме дивите кози, изкачвайки се пеша нагоре по хълма над с. Ягодина към Орлово око 🙂 ).\nОсвен красивите гледки, Дяволската пътека и нейният Малък кръг ни предложиха и доста предизвикателства – маршрутът не е лек, но не е и невъзможен за масови туристи, ала имайте пред вид, че е съизмерим с планински маршрут за изкачване на висок връх и по тази причина човек трябва да тръгне добре подготвен по него.\nНай-ниската точка на Дяволската пътека е на 945 метра надморска височина и се пада близо до изхода към Буйновското ждрело, а най-високата – на 1356 метра и е на билото на Тепе баир, което прави обща денивелация слизане-качване от над 800 метра, което си е доста сериозно.\nПо-долу ще прочетете подробно описание на маршрута.\nМаршрутът на Дяволската пътека е кръгов, като има два обособени кръга – Голям с дължина 10,2 км и Малък, който е дълъг 3,8 км.\nКато цяло статията е посветена на Малкия кръг на тази родопска екопътека. В частност ще спомена както най-краткия вариант на пътеката (представляващ част от Малкия кръг), така и някои детайли, които научихме за Големия кръг.\nИма два подхода към Малкия кръг на Дяволската пътека – откъм село Борино и откъм Буйновското ждрело. Има си табели и от двата подхода.\nНие подходихме откъм Борино, затова и описанията по-долу следват тази начална точка.\nКато влезете в с. Борино, за началото на пътеката трябва да се насочите към югоизточните покрайнини на селото – ако влизате откъм Доспат, това е в края на селото, ако влизате откъм Девин (или Триград), това е в началото на селото. Има добри указателни табели. С кола се стига до стар завод (като ориентир) и обширен обособен паркинг в началото на пътеката. Паркингът е безплатен.\nДо паркинга е изградена допълнителна туристическа атракция – Катранджийница.\nСъвет: там до паркинга има чешма, напълнете си вода, ако нямате и ако смятате да минете по целия маршрут на Малкия кръг на Дяволската пътека. По пътеката има тук-там чешми, но някои от тях пресъхват.\nМалкият кръг на Дяволската пътека\nМаршрутът може условно да се раздели на следните етапи:\nетап 1: Борино (Катранджийница) – начало на Малък кръг: 20 минути;\nетап 2: начало на Малък кръг – изход към Буйновско ждрело: 60 минути;\nетап 3: изход към Буйновско ждрело – заслон на билото: 70 минути;\nетап 4: заслон на билото – поляна: 10 минути;\nетап 5: поляна – спускане към начало на Малък кръг: 30 минути;\nетап 6: начало и край на Малък кръг – Борино (Катранджийница): 20 минути.\nОриентировъчното общо време за изминаване на Малкия кръг на Дяволската пътека е 3 часа и 30 минути без почивките.\nСледват подробности за етапите от маршрута.\nЕтап 1: Борино (Катранджийница) – начало на Малък кръг: 20 минути\nТази част от маршрута е част от Големия кръг и де факто е извън Малкия кръг и е преходът до началото му. Върви се по черен път около 20 минути от паркинга до началото на Малкия кръгов маршрут. Разстоянието е около 2 километра. Те не са част от онези 3,8 километра, споменати по-горе, като дължина на Малкия кръг, а са допълнение.\nВ тази си част маршрутът е лек – пътят е равен и сенчест и върви покрай река Чатак дере. Могат да се видят много пасящи крави. Изминава се за около 20 минути. Етапът приключва след първия дървен мост над реката. Точно преди него има поляна с едно вековно дърво.\nПървият мост над река Чатак дере\nТази част от маршрута може да се измине както пеша, така и с високо проходима кола (20-те минути са пешеходното време). Гореспоменатата поляна е удобна за паркинг, ако сте с джип. Сетне се върви само пеша.\nЕтап 2: начало на Малък кръг – изход към Буйновско ждрело: 60 минути\nМалко след споменатия широк дървен мост над река Чатак дере започва Малкия кръг и човек има избор в каква посока да го обиколи – дали да започне направо с Дяволския мост и водопадите или да се изкачи първо на Тепе баир, хващайки пътеката след моста вляво.\nПо Дяволската пътека\nНие започнахме от Дяволския мост и водопадите, които са в ждрелото на река Чатак дере, т.е. продължихме направо.\nПод Дяволския мост\nТова е най-атрактивната отсечка на Дяволската пътека.\nВодопадът след Дяволския мост\nВ тази си част тя се състои предимно от мостчета и стълби, преминава през тясното ждрело на река Чатак дере и покрай красивите скални и водни форми по неговото протежение – Дяволският скален мост и множество къде скрити, къде по-открити водопади.\nЕдин от многото водоскоци\nМного е красиво покрай тези чудати форми.\nОще водоскоци и водопади\nКогато ние преминавахме от там, имаше и доста хора, та трябваше да се изчакваме по някои тесни мостчета.\nКъм края на етапа има високо място за наблюдение на околния пейзаж. Много интересна и красива гледка.\nДяволската пътека – поглед от високо преди спускането по стълбите\nТам долу, точно от моста над реката на хладинка човек може да се полюбува на Скрития и много красив водопад.\n... и след това да погледне назад откъде е слязъл 🙂\n... и да продължи ...\nТам долу, в най-ниската част на Дяволската пътека може да поседнете на пейка с поредната чудна гледка – малък водопад с голям каменен сипей за фон.\nВодопадът с каменния сипей\nЕтапът завършва в една от най-ниските части на Дяволската пътека, която е изход към Буйновското ждрело (и вход, ама за другия подход – вж. по-горе) и се изминава за около 60 минути.\nЕтап 3: изход към Буйновско ждрело – заслон на билото: 70 минути\nДяволската част на пътеката всъщност почва след Буйновското ждрело, когато започва стръмно изкачване по хълма на Тепе баир. Пътеката е в гората – тясна, но стабилна, ала денивелацията е много голяма и бавно се върви. Накрая има и и екстремна част – стръмни дървени стъпала във високите скали.\nГледки от високите части на Тепе баир\nВ един момент се стига до Скален остров – малка площадка в извисената скала с чудни гледки към виещото се в Буйновското ждрело шосе и панорамната площадка Орлово око.\nПрекрасно място за почивка, преди последния щурм към билото.\nПоглед към Орлово око\nА там, на билото човек може да отдъхне в хубав, стабилен заслон, с пейки, масички и каменно барбекю.\nЗаслонът на билото\nПреходът от разклона към Буйновско ждрело до Заслона на билото отнема приблизително час и 10 минути ходене без почивки. Ние го взехме за час и 20 минути с почивките.\nДа отбележа, че по пътеката има множество указателни табелки, които сочат не само посоката, но и необходимото време, за което се стига до следваща опорна точка. Точно в тази част на Малкия кръг на Дяволската пътека, посочените в тези табели времена са силно подвеждащи. Проверено!\nЕтап 4: заслон на билото – поляна: 10 минути\nОт заслона се тръгва по пътеката вдясно от него и първоначално се слиза по черен път, което си е много лесно в сравнение с качването по тесните серпентини нагоре към него, да не говорим за екстремната част в скалите.\nДървото на Орфей\nМинава се покрай дърво с много интересно израснали клони като лира – Дървото на Орфей. Малко по-надолу от него се стига до тучна ливада, пътеката поема наляво и надолу по ливадата, която е чудесно място за пикник с множество беседки.\nЕтапът не е дълъг и е лесен за ходене и се взема за около 10 минути.\nЕтап 5: поляна – спускане към начало на Малък кръг: 30 минути\nНе много след ливадата пътеката отново става тясна и с голям наклон, на места съвсем козя, и стръмно, на някои участъци доста грубо и хлъзгаво слиза надолу. В този и предния етап няма кой знае какви гледки, защото пътеката се движи в горичка.\nЕтапът се изминава с повишено внимание за около 30 минути.\nЕтап 6: начало и край на Малък кръг – Борино (Катранджийница): 20 минути\nЕтапът е отсечката от етап 1, но измината в обратна посока. Теренът в този етап е равен и представлява широк черен път. Ето защо времето за изминаването му във всяка една посока е еднакво (ако, разбира се, се движим с еднакво темпо и не правим излишни почивки 🙂 ).\nАко искате да видите най-интересната част от Дяволската пътека, може да направите кратък вариант за обхождане, който обхваща етапите 1 и 2, описани по-горе, т.е. участъкът на пътеката между паркинга до село Борино и Буйновското ждрело. Може да направите вариант с отиване и връщане, а може и само еднопосочно обхождане, ако ви е трудно повече, и да се върнете с джип на изходното място (там в района се предлага извозване с джипове срещу заплащане, като такси).\nГолемият кръг на Дяволската пътека започва от самото село Борино и се връща обратно до него. От селото се поема по шосето към началото на Малкия кръг, изминава се Малкия кръг, описан по-горе, и на поляната в етап 5 след дървото на Орфей, се поема направо, а не се завива наляво по Малкия кръг. Маршрутът се включва в асфалтовия път от Девин към Борино.\nСпоред мен, няма много смисъл да се изминава този Голям кръг, пред вид това, че немалка част от него е по шосета. Лично мнение!\nНа доста места има указателни табелки. Ние изминахме целия Малък кръг, а той се оказа доста ГОЛЯМ откъм предизвикателства 🙂 .\nОще информация за Дяволската пътека ще намерите на официалния сайт.\nДруги обекти в близост до Дяволската пътека\nСлед като ви разказах подробно за изминаването на Малкия кръг на Дяволската пътека, в тази част от статията ще спомена няколко обекта в Родопите, които се намират наблизо до района на Дяволската екопътека. Ако имате време (и сили 🙂 ), имайте ги пред вид!\nРимски мост Кемера – намира се до шосето в покрайнините на близкото село Змеица.\nВодопад Късак – красив водопад с интересен рисунък, който пуска водите си до едноименното село Късак, недалеч от Доспат.\nТриград се намира само на 19 километра от Борино, които се изминават за около половин час с кола. Селото си заслужава да отседнете там за няколко дни, поради красивата природа и многото забележителности в него и наоколо. Част от тях са Тригрдаското ждрело, пещера Дяволското гърло, Харамийската пещера, Чеирските езера ...\nЯгодинската пещера е една от най-красивите в България. Намира се до с. Ягодина, недалеч от единия вход към Дяволската пътека – този от Буйновското ждрело.\nОрлово око е панорамна площадка, направена във високите скали на Буйновското ждрело. До нея може да стигнете пеш – върви се право нагоре по склона от село Ягодина. Ние точно така стигнахме до площадката преди време, конкурирайки козите 🙂 . Друг вариант е да си наемете джип – предлагат се в Ягодина и покрай ждрелото.\n08 August 2021, 09:09:56 #84\nИзкачване на връх Мечит в Рила – по пътя на Фердинанд\nЛято. Време за върхове. Тук ще ви разкажа за изкачването на панорамния връх Мечит в Рила, висок 2567 метра. Преди време е бил познат като връх Медарника.\nИзкачихме го в средата на септември в един неделен ден, пълен със слънце. Маршрутът не е кратък и е с голяма денивелация, но пък предлага невероятни гледки към най-високите части на Рила и допир до късче от новата ни история – Кайзеровият път на Фердинанд.\nМаршрутът не е много популярен и затова по него едва ли ще срещнете много хора.\nНакратко за маршрута към връх Мечит\nМаршрутът за изкачване на връх Мечит от село Говедарци се изминава за около 3 часа и 40 минути и може да се раздели условно на следните основни етапи:\nетап 1: село Говедарци – хижа Мечит (70 минути);\nетап 2: хижа Мечит – връх Малък Мечит (75 минути);\nетап 3: връх Малък Мечит – връх Мечит (75 минути).\nКъм тези ориентировъчни времена трябва да си предвидите и време за почивка след всеки етап, а и някакви междинни малки почивки, тъй като маршрутът е все нагоре.\nСлед връх Мечит може да продължите още малко напред към съседния Безименен връх, за да видите плочата на цар Фердинанд. Това ще ви отнеме още около 30 минути отиване и връщане до подстъпа към връх Мечит.\nКато основни трудности, свързани с прехода до връх Мечит мога да откроя:\nлипсата на указателни табелки в началото на маршрута;\nоскъдната маркировка в началния етап;\nголямата денивелация – над 1200 метра;\nразстоянието от Говедарци до върха, което не е малко – близо 8 километра.\nВръх Мечит и Кайзеровият път\nПо долу ще дам подробно описание на маршрута, което, надявам се, ще ви помогне да минимизирате трудностите от първите две точки. Уви, за трудностите от точки 3 и 4 просто ще трябва да се информирате и да знаете какво ви очаква.\nХубаво е, че се върви само нагоре и то предимно по черен път, т.е. няма участъци слизане, в които да губите от набраната височина и после пак да я катерите.\nГорната забележка е важна, защото по обратния път вървите само надолу и то в по-голямата си част по черен път, което не е трудно и е доста по-бързо. Обратното разстояние от връх Мечит до Говедарци може да се вземе за около 2 часа и 10 минути чисто ходене без почивки.\nНие взехме целия маршрут с кривване до Безименния връх с плочата на Фердинанд (вж. по-долу) за около 9 часа със все почивките. Съветвам ви и вие да си предвидите долу-горе толкова време ориентировъчно. На мен лично ми беше малко трудно това изкачване все нагоре, но полека-лека се справих и горе на върха трудното отстъпи място на невероятното въодушевление от преодоляното изкачване и от прелестните гледки.\nВ този раздел ще ви разкажа в детайли за маршрута. Маршрутът от покрайнините на Говедарци до връх Мечит е дълъг около 7.2 километра, ако използвате подсичащите черния път пътеки, като от Говедарци до хижа Мечит са около 2.2 км, а от нея до върха – около 5 км.\nОтправна точка за връх Мечит е село Говедарци – като влезете в селото, следите за табела към пистите и се отклонявате наляво по нея. Самата пътека започва в горния край на Говедарци, координати <42.241132, 23.468127>. Карате след отклонението вляво до покрайнините на селото до един завой надясно под прав ъгъл. Преди завоя вляво от шосето има обширно място за паркинг. От паркинга нагоре започва пътеката – черен път.\nЕтап 1: село Говедарци – хижа Мечит\nВ началния етап маркировката е оскъдна. След първите няколко метра пътят се разклонява – направо и наляво; вие сте по лявото разклонение. Следва стръмно изкачване в горичка около 35 минути, след което се излиза на пистата. Пресичате пистата, завивате наляво и тръгвате по нея. Вървите така нагоре около 15 минути до широк черен път (там е и колелото на влека), който трябва да пресечете и продължавате по широката пътека направо (черният път заобикаля).\nСлед около 10 минути ходене се включвате в него. Вървите няколко метра до разклонение – за хижа Мечит е надясно. На едно дърво преди разклонението има табелка за хижата. От там до нея са около 15-20 минути ходене.\nХижа Мечит – нова и стара\nВ етапа няма много маркировка, на места има табелки към хижа Мечит. Но ако следвате горните указания, няма да се объркате.\nЕтапът се изминава за около 70 минути. Съветвам ви в края на етапа да си предвидите около 10 минути почивка на хижата, защото основното разстояние тепърва предстои.\nЕтап 2: хижа Мечит – връх Малък Мечит\nПоема се по черния път над хижата. В началната част на етапа маркировката също е оскъдна. След 5-10 минути се минава през една поляна. След нея има разклонение на пътя – вие сте по разклонението надясно. В началото на разклонението има информационни табели.\nНаправо е другото разклонение с червена маркировка, но то не ни интересува.\nГледка по пътеката към връх Лопушки\nВървим по черния път, който става все по-каменист. Това е вече Кайзеровият път. На места се появява зелено-жълта маркировка – това е и маркировката, която следваме до връх Мечит.\nОще в началната част на етапа надясно се отделя широка пътека с червена маркировка, но тя не ни интересува. Ние си продължаваме по зелено-жълтата. Така бавно и полека все нагоре стигаме до връх Малък Мечит (2171 м,), който остава леко вдясно от пътеката.\nВръх Малък Мечит\nЕтапът се изминава за около 75 минути.\nГледка към билото от връх Малък Мечит\nЕтап 3: връх Малък Мечит – връх Мечит\nПродължаваме по пътеката нагоре. Тук маркировката е добра. Пътеката на няколко места подсича черния път, просто я следвайте.\nПо Кайзеровия път – есента се показва\nС набирането на височина започват да се изреждат и красиви панорами. В един момент се поема надясно, като в ляво ви остава красив каменен връх – Будачки камък (2447 м.).\nВръх – Будачки камък\nВървим по маркировката. Напред и нагоре.\nПо Кайзеровия път\nПанорамните гледки стават все по-красиви и се разгръщат все по-надалеч.\nПоглед към Говедарци и Самоков\nСлед около още 30-40 минути ходене връх Мечит вече се вижда.\nВръх Мечит вече се вижда\nПриближаваме го. Трябва да намерим пътечката, която го изкачва. Тя е ей там след завоя – кратка, но стръмна и частично по каменен сипей.\nПътечката към върха\nВсе пак, не е опасна. Кой на два, кой на 4 крака се качва.\nПоследни метри – поглед назад\nПак там на слизане\nНай-накрая стигаме на върха.\nА там отгоре на върха гледките се редят.\nГледка назад, откъдето сме дошли\nВиждат се голяма част от Рилските дипли, първенецът Мусала, леко вляво и малко зад него – връх Иречек, още по-вляво е връх Дено, доста по-вляво и по в ниското – връх Ястребец и последната станция на лифта, белееща се отдалеч.\nПоглед към Мусала, Иречек и Дено\nНапред – Безименният връх и масивният Лопушки връх (2698 метра). Невероятни гледки.\nПоглед напред към Лопушки връх\nИ още – до следващия Безименен връх и плочата на Фердинанд\nАко имате време и сили, съветвам ви да отидете до съседния връх, който се вижда от Мечит, за да видите плочата на Фердинанд, а и още гледки. Между двата върха има малка седловина с каменни сипеи от двете страни.\nСедловината и пътят на Фердинанд\nПогледнат от тази страна, връх Мечит е невероятно фотогеничен. Гледката към него е очарователна.\nВръх Мечит от другата страна\nДо плочата ще се изкачите за по-малко от половин час.\nПо пътя към съседния връх\nЦялото кривване натам и обратно до подножието на Мечит е около километър и половина и ще ви отнеме около 45 минути.\nПоглед назад към Мечит\nРазновидности на маршрута\nПри дълъг ден и бързо темпо от ваша страна може да се изкачите и до Лопушкия връх (на час и половина от връх Мечит), познат още като Попова капа (2698 метра). Една скоба, за да уточня, че името Попова капа не е уникално – такъв връх се извисява над Йончевото езеро пак в Рила, но в друга част.\nАко търсите по-дълъг преход и не трябва да се връщате при кола в Говедарци от Лопушкия връх има пътека с жълта маркировка до Страшното езеро.\nСлед Безименния връх с плочата на Фердинанд в югоизточна посока се отделя пътека към заслон Кобилино бранище. Натам продължава зелената маркировка. От Кобилино бранище има маршрути към Кирилова поляна и Рилския манастир (зелена маркировка) и към Рибните езера.\nКайзеровият път в Рила\nКайзеровите пътища в Рила, построени по времето на Фердинанд са всъщност два, и двата по повод идването в България на знатни особи, на които царят искал да покаже красотата на Рила. Единият от пътищата е между Боровец и Белица през хижите Чакър войвода и Заврачица , а другият – от Говедарци нагоре, замислен да води до Рилския манастир. Този път стига до Лопушкия връх, но остава недостроен. Все пак, според плочата на Фердинанд, издялана в скала на Безименния връх до връх Мечит, на 2 юни 1899 г. царят заедно с гости от чужбина, войска и прислуга изкачва Лопушница.\nСкалата с плочата на Фердинанд\nПлочата в скалата с ясно различим герб може да се види и днес, само дето оригиналните надписи трудно се разчитат. Затова пък, точно до оригиналния надпис има нещо като факсимиле с текста от плочата на Фердинанд. Все е нещо, нали!\nПлочата на Фердинанд – оригиналът е вляво, а ,,преводът" вдясно\nНяколко съвета за изкачване на връх Мечит\nМаршрутът е дълъг, трябва си планирате цял ден за изкачването.\nСледете прогнозата за времето. Не тръгвайте при голям процент вероятност за дъжд или при вероятност за буря. Все пак си вземете дъждобран или шушлек – високо в планината всичко е възможно.\nОсигурете си достатъчно вода – след хижата няма къде да напълните.\nВземете си сандвичи, за толкова време със сигурност ще огладнеете.\n09 August 2021, 08:26:56 #85\nКашинският водопад стоеше доста отдавна в списъка ми с желани места. Имах дори неуспешен опит за посещение. Тогава беше началото на март след люта зима с обилни снеговалежи. Беше мокро и кално и пътят след село Рожен беше практически непроходим за леки коли. Оставихме колата и опитахме да тръгнем пеша, но лично аз постоянно затъвах в калта в тунела към село Любовище и едвам отлепвах обувките си за всяка следваща крачка. В същото време черните облаци над главите ни не вещаеха нищо хубаво. Отказахме се. Оставихме маршрута за по-добри времена. С подходящата подготовка. Не го забравихме. Просто забавихме посещението. Получи ни се чудесно в крайна сметка. В първата събота на този юни.\nВодопад Скока до село Кашина\nВодопадът се оказа изключително красив – висок, сравнително широк и много, много мощен. Изненадах се. Хареса ми. Трудно се отлепих от него. Много по-трудно, отколкото от онази кал в тунела след Рожен преди време. Сега, като си гледам снимките отчитам, че водопад Скока до село Кашина на снимки не изглежда толкова внушителен, колкото на място. Затова ви казвам – ако обичате водопади, вървете и го вижте. Със сигурност ще ви очарова.\nСледват пълни указания за посещението до водопада.\nВодопад Скока изсипва щедро водите си край село Кашина, до което за съжаление се стига само по черен път. Добрата новина е, че пътят се поддържа и може да се измине и с лека кола, бавно и внимателно (и ако не ви е много жал за колата 🙂 ). Имайте предвид обаче, да не тръгвате с кола по този път в много мокро време. По-горе споменах за трудностите.\nРазстоянието от село Рожен до село Кашина е около 8 километра и се изминава за около 40 минути с лек автомобил, като се кара внимателно.\nТунелът от Рожен към Любовище в началото на маршрута\nНай-напред се преминава през тунела към село Любовище, за който ви споменах по-горе. Като оставим настрана моите премеждия в него преди време в калта, той си е истинска забележителност – прокопан в пясъчните пирамиди.\nПосле се влиза в самото село Любовище и се това се продължава към Кашина.\nДобре дошли в Кашина!\nВ центъра на селото трябва да оставите колата и да продължите пеша към водопада. Маркировка няма, но има много указателни табелки. Накратко, върви се пеша още около 3 километра по коларски път, които се изминават за около 50 минути.\nКоординати на началото: 41.546979, 23.468715.\nКоординати на водопада: 41.563711, 23.480954.\nОсобености на маршрута до Кашинския водопад\nВ центъра на село Кашина оставяте колата и продължавате направо, следвайки табелките към водопада. Не след дълго пресичате реката по дървен мост и продължавате по пътеката през гората. Минавате покрай малка ВЕЦ. Оттам насетне вървите все по черен коларски път почти до самия водопад. Може да си спестите някои завои на пътя по подсичащи пътеки, но трябва добре да следите терена за тях. След ВЕЦ-а има задъхващ участък със стръмен наклон, но не е дълъг.\nНапред към водопада\nВ един момент се включвате в черния път от село Пирин. Брегът става много висок, а реката тече долу в ниското. Малко по-натам в нашия черен път отляво се включва друг. Отварям една скоба – малко преди Кашина вляво от черния път към селото се отделя друг, който леко се изкачва нагоре. Този път, който се отделя, не става за лека кола, само за високопроходима. Е, преди водопада тези два пътя се събират. Така че, ако сте с джип, с него може да стигнете съвсем близо до Кашинския водопад.\nСлед сливането на пътищата остават още около 10 минути ходене до водопада. Последните метри са по тясна горска пътека, на места подсигурена с дървени стълби и парапет.\nДо мястото за наблюдение на водопад Скока е леко стръмно и хлъзгаво и трябва да се внимава. А той, водопадът е направо удивителен – висок е над 20 метра и е изключително мощен и шумен. Хладните му водни пръски се усещат надалеч.\nКрасота! Сила! Свежест! Това е той, Кашинският водопад.\nЕто и кратко видео за посещението ни на водопад Скока до село Кашина. Видеото и някои от снимките по-горе заснех с новия ми телефон Nokia X20 с 5G връзка, 64MP четворна камера и автоматична стабилизация на картината.\nКашински водопад в южните дипли на Пирин\n09 August 2021, 21:31:00 #86\nКъмпинг Кукери е един от най-новите къмпинги в България. Той беше официално открит на 1 май тази година. Намира се в село Кошов, на 25 км южно от Русе - в сърцето на Природен парк "Русенски Лом". Районът е благодатен за туризъм с уникални природни и исторически забележителности - скали, пещери, редки видове животни, средновековни крепости и манастири. Къмпингът е семеен бизнес, за който се грижи Катерина Колева.\nКатерина се занимава от близо 10 години с туроператорска и екскурзоводска дейност, изцяло на територията на България, като преди това е живяла и работила в различни европейски държави, включително и като студент по икономика в Австрия. Завършила е "Туризъм" във Варна и професионалният й път в тази сфера започва през 2003 г. на борда на германски круизен кораб. Следват няколко години в круизния туризъм във Франция, а по-късно води американски туристически групи по маршрути в Австрия, Швейцария, Германия, Финландия, Естония и Русия. Споделя, че желанието й винаги е било да живее в България и затова се връща и продължава да работи в сферата туризма, тъй като й носи огромно удовлетворение. Живее със семейството си в Русе - градът, в който е родена и се чувства щастлива.\nЗдравей Катя, как взехте решение да изградите къмпинг и то в зона, която от дълги години беше бяло поле на картата на този вид туризъм?\nСамата идея се роди доста назад във времето и беше провокирана от интереса, който виждах в нашите гости към такъв тип места за настаняване и отдих. Нашата основна дейност (извън къмпинга) е свързана с входящи туристически услуги и екскурзоводско обслужване на чуждестранни гости, като именно тя през годините ни насочи към това ,,бяло поле на картата", както го наричаш ти. Липсата на къмпинг в област Русе беше тема, доста широко обсъждана на различни нива, но не бих могла да коментирам конкретно причините, поради които толкова години районът на града ни не можеше да предложи такова място. Предполагам са твърде разнородни и сложни. Все пак, в края на 2019 г. взехме твърдото решение, че ще започнем с това начинание и го направихме. За съжаление към онзи момент, никой от нас не предполагаше какво ни е приготвила 2020-та година и с настъпването на пандемията се оказахме пред доста труден избор - дали да продължим започнатото или да се откажем. От днешна гледна точка обаче, мога да кажа, че взехме правилното решение!\nКупували сте имотите един по един и личи, че сте вложили много работа по тях, за да станат удобни за гостите. Какъв е капацитета на къмпинг Кукери?\nДа, действително всичко това струваше доста време и усилия, и разбира се, финансови средства, но може би липсата на дейност по нашите основни занимания през 2020 г. се оказа благоприятна в случая, тъй като вложихме цялото си време и енергия да изградим къмпинга, което при нормални обстоятелства може би би отнело доста повече време. Като казвам ,,ние" имам предвид мен и моето семейство, защото може би повече от 80% от това, което гостите на къмпинга виждат днес, е наш личен труд. Беше изключително голямо предизвикателство да се справим с материя, твърде далеч от нормалните ни професии, но смятам, че в крайна сметка се получи един доста задоволителен резултат, за което съдя и по реакциите на нашите гости. Към момента къмпинга разполага с 11-12 места за настаняване на каравани и кемпери и 16-17 места за палатки.\nКакво е да управляваш къмпинг? Ти се занимаваш с това от едва няколко месеца.\nЗа мен работата и ежедневната комуникация с гости не е нещо ново, тъй като близо 20 години съм в сферата на туризма, и мога да кажа че това все още ми носи изключително голямо удоволствие. Къмпингът се управлява също семейно, нямаме нает персонал, така че ние се грижим за всичко. Но за мен е много важно да имам възможността да посрещна лично всеки гост, да поговоря с него и да съм на разположение ако той има нужда от съдействие. Разбира се, ще е твърде смело и невярно ако кажа, че всичко се случва гладко, без никакви усилия. Напротив, налага се да се справяме ежедневно с препятствия от всякакъв род, както и да се организираме така че да успяваме да движим и другите си дейности паралелно с къмпинга. Намирам всичко това за изключително интересно предизвикателство, като лично за себе си откривам в него много нови възможности и разбира се, удовлетворение!\nКакви хора най-често ви посещават?\nТвърде малко време е минало все още и е трудно да обединя типа гости, но към момента мога да кажа, че това са предимно чуждестранни туристи, които отсядат за няколко дни по време на своите обиколки.\nА какво ги впечатлява най-много в къмпинга ви и в красивия район на Русенски Лом?\nОпределено всички гости реагират много положително на локацията на къмпинга, която разкрива уникални гледки към каньона на реката, но също така и на чистотата и спокойствието, харесва им че къмпинга е със сравнително малка площ и намират там тишината и връзката с природата, която търсят. Много от нашите гости идват с цел да се запознаят с Природния парк и прекарват времето си в обиколки пеш или с велосипед. Районът е доста богат на такива възможности.\nСбъднаха ли се очакванията ви за този проект? Какво ви изненадва в практиката?\nИ тук бих казала, че е може би твърде рано за равносметка на очакванията, но към момента смятам, че взехме правилното решение, когато продължихме с изграждането на къмпинга, въпреки миналогодишните трудности в световен мащаб. Относно практиката и изненадите в нея, по-скоро бих изразила много приятно впечатление от уважението, което гостите ни показват. Имам предвид високото ниво на дисциплина, по отношение на спазването на вътрешните правила, пазенето на чистота, много стриктното разделно сметосъбиране (нещо, от което признавам, бях изненадана!). При нас в селото за съжаление няма възможност за разделно събиране на отпадъци, затова ние поехме този ангажимент и всеки ден ги извозваме до съответните пунктове.\nКакво планирате да развивате в къмпинг Кукери през следващите години?\nИмаме някои идеи, които се надявам да можем да осъществим след края на този сезон. Предвиждаме поставяне на няколко ,,глемпинг" палатки, с което да улесним гостите, които не разполагат със собствено средство за настаняване, както и да добавим още някои малки спортни съоръжения. Разбира се, нормално е практиката да покаже определена необходимост и от други подобрения на вече съществуващата база, така че те също ще бъдат направени. Планираме и включването на къмпинга към събития с различна тематика, но това са все още идеи, за които гостите ни ще научават последователно.\n10 August 2021, 15:03:35 #87\nИзкачване на връх Иречек в Рила\nЛято. Време за върхове. Връх Иречек, 2852 м, трети по височина в Рила и 6-ти в България. Ако се питате как да го изкачите или просто търсите интересен, но малко посещаван маршрут във високите части на Рила, сте попаднали на точното място. В следващите редове ще опиша подробно маршрута към връх Иречек и ще споделя впечатления от изкачването.\nНие изкачихме връх Иречек в началото на този септември, близо месец след като видяхме Жълтите езера в Рила и пак си припомнихме част от маршрута към балканския ас Мусала.\nДнес, 4 години след нашето изкачване на връх Мусала натрупахме нови впечатления за маршрута натам, за които ще ви спомена в хода на описанието.\nВръх Иречек: накратко за маршрута\nИзкачването на връх Иречек в Рила може да се раздели условно на следните четири етапа с приблизително времетраене:\nетап 1: КК Боровец – хижа Ястребец: изминава се мързеливо с лифт за около 25 минути;\nетап 2: хижа Ястребец – хижа Мусала: пешеходен преход около 1 час;\nетап 3: хижа Мусала – скално образувание Сфинкса: 1 час;\nетап 4: Сфинкса – връх Иречек: 1 час\nПодробно описание на маршрута към връх Иречек\nАко не ви се чете много, краткото описание по-горе дава достатъчно информация за нетърпеливите. Ако все пак, искате да имате повече информация за изкачването на третия по височина връх в Рила – връх Иречек, тук ще ви дам повече обяснения.\nПодчертавам, че става въпрос за лятно изкачване. През зимата връх Иречек е силно лавиноопасен\nЕтап 1: КК Боровец – хижа Ястребец: 25 минути\nКачвате се на лифта и се наслаждавате на красивите панорамни гледки, преодолявайки над 1000 метра денивелация. Изкачването с лифта продължава около 25 минути.\nРаботното време на лифта е от 8:30 до 18:00 часа, като последното качване е в 17:30 часа, имайте това предвид, когато подготвяте планинския си преход. Цената на лифта е 12 лв. двупосочно до и от Ястребец.\nЕтап 2: хижа Ястребец – хижа Мусала: 1 час\nМежду хижа Ястребец и хижа Мусала пътеката представлява широк и сравнително равен черен път, по който се върви лесно. Разстоянието е около 4 километра и се изминава за около 1 час.\nКрай хижа Мусала и Долното Мусаленско езеро, насреща – самият връх Иречек\nНа хижа Мусала може да си направите заслужена почивка – хем да похапнете, хем да се ориентирате накъде сте тръгнали. Ако сте поседнали за отдих на брега на Долното Мусаленско езеро, трябва да знаете, че връх Иречек е този, който се извисява пряко над него.\nЕтап 3: хижа Мусала – скално образувание Сфинкса: 1 час\nТам от хижата погледнете леко вляво (югоизток) – горе в седловината ще видите скалното образувание Сфинкса. Това е вашата цел в този етап етап. От хижа Мусала трябва да тръгнете в югоизточна посока, т.е наляво и противоположно на посоката към връх Мусала. По импровизиран мост от дъска ще пресечете река Мусаленска Бистрица. Минавате покрай още едно езеро – Каракашево езеро и се насочвате към хълма със Сфинкса.\nПо пътеката – красиви гледки назад към хижа Мусала и езерата\nМаркировка няма, но пътеката ясно личи в тревата. В допълнение, добри хора са обозначили пътя към Сфикнска с каменни пирамидки – безценна ориентация.\nПо пътеката към Сфинкса – поглед назад\nПътеката преминава през сипей, клек и плавно поема нагоре към Сфинкса. Каракашевото и Долното Мусаленско езеро ви остават в дясно. Като наберете малко височина ви се открива и още едно от Мусаленските езера – Горното.\nПо пътеката към Сфинкса\nОт Каракашевото езеро няма директно да видите пътеката нагоре в склона и е малко плашещо как ще изкачите този баир. Важно е да следвате каменните пирамидки. Те са ваш планински водач. Очертаната от тях пътека нагоре по хълма и през камъните не е много трудна, особено ако имате опит.\nНа 1-2 места изневиделица изниква синьо-бяла лятна маркировка, явен остатък от преди време...\nЕтапът не е лесен, защото е право нагоре, но ако имате опит с изкачване на върхове, не е и много труден.\nСъвет: поглеждайте назад, за да се насладите на гледките – виждате хижа Мусала, Долното Мусаленско езеро, Каракашевото езеро и Горното Мусалнеско езеро.\nКогато стигнете до Сфинкса, може да си направите малка почивка и да се огледате – наляво е връх Дено, а надясно – връх Иречек. Напред е циркусът със Саръгьолските езера, но той не се вижда от тази позиция.\nНашата цел в случая е връх Иречек, така че от Сфинкса поемаме надясно и нагоре към Премката – това е седловината между връх Иречек и връх Студения чал: Иречек се пада вдясно (западно), а Студения чал – вляво (източно).\nДо Премката се върви леко около 10 минути – наклонът е плавен, билото – широко, а теренът е тревист и мек.\nНа Премката – точно преди трудната част\nСлед Премката започва адреналиновата част, защото следва каменист и тесен участък, по който трябва да се внимава. Все пак – нищо кой знае какво, ако сте внимателни – участъкът се изминава за около 20 минути и си има опорни точки както за краката, така и за ръцете – удобни места за стъпване, макар и в тясното, и удобни камъни за опора и подсигуряване с ръце.\nПоглед към трудната част след Премката\nВ тази част има красива гледка към Тъмното езеро долу в ниското.\nЗа сравнение, билната пътека след хижа Козя стена в посока хижа Ехо е съизмерима по трудност, според мен.\nПоглед към хижа Мусала и езерата отвисоко\nМинавате този труден участък и после препускате бавно нагоре по тревистия хълм към връх Иречек – гледайте възвишението в ляво, важно е, това е той!\nСлед леко екстремната част\nОтнема около 20-на минути. Последните метри до връх Иречек са каменен сипей.\nОт връх Иречек, а и преди него по маршрута се откриват невероятни панорамни гледки.\nНа връх Иречек – в далечината са Малка Мусала, Трионите и Мусала\nСлед Премката, точно при преминаването на трудния участък се вижда Тъмното езеро – това долу в ляво, наистина е тъмно.\nВръх Иречек: поглед към връх Мусала и Леденото езеро\nС увеличение: магистралата към Мусала\nОт самия връх се виждат първенецът Мусала и неговата посестрима Малка Мусала, Леденото езеро, връх Алеко и Алековото езеро, Безименното езеро – между Алековото и Леденото ... голяма красота.\nВръх Мусала се оглежда в красивото Ледено езеро\nНие уцелихме страхотно време с добра видимост без мъгла и успяхме да огледаме добре всичко.\nВръх Алеко в далечината, под него – Алеково езеро, до него вляво – Безименно езеро\nОт връх Иречек има екстремна камениста пътека до връх Малка Мусала, част от която ще видите от върха. Тя е за силно напреднали, да знаете!\nРазновидност на маршрута – изкачване на връх Дено\nАко, след като сте изкачили връх Иречек и сте преценили, че имате достатъчно сили и време, може да изкачите и връх Дено. От Сфинкса до върха са има-няма 20-на минути.\nОт връх Дено може да се върнете назад към Сфинкса и да слезете по обратния маршрут към хижа Мусала. Друг вариант е да прекатурите Дено и да слезете по пътеката от другата му страна, която е малко по-лека от пътеката по баира от и към Сфинкса.\nЗа да тръгнете към връх Иречек в Рила, се предполага, че сте достатъчно добре подготвени физически и психически, и имате някакъв опит с изкачване на върхове. Аз също имах и опит, и някаква физическа подготовка, но все пак планината отново ми напомни за някои основни неща:\nподсигурете се с удобни планински обувки;\nнаред с времето за изминаване на маршрута, с което сте се запознали в интернет, оставете си поне половин-един час буфер – високо в планината всичко се случва и нещата рядко вървят стриктно по план;\nако разчитате на лифта, тръгнете достатъчно рано, за да сте сигурни, че ще се върнете за последния курс.\nМаршрутът за изкачване на връх Иречек не е нещо непостижимо за хора с известен планински опит, но не е за начинаещи планинари поради три причини:\nв по-голямата си част не е маркиран;\nдължината не е голяма около 7 км, но денивелацията си я бива – над 500 метра;\nучастъкът около седловината Премката между върховете Иречек и Студения чал е предизвикателство, защото пътеката е тясна, а височините надолу са големи.\nПри всички случаи, гледките по протежение на маршрута от хижа Мусала – Мусаленските езера в Рила, Сфинкса, връх Дено, Тъмното езеро, връх Иречек, гледка от Иречек към Леденото езеро, връх Малка Мусала, Трионите и първенецът Мусала, са много красиви и оправдават всички усилия.\nАко трябва да сравня изкачването на връх Иречек в Рила с изкачването на пиринските Муратов и Полежан, които изкачихме преди седмица, без колебание ще ви кажа, че макар да е най-висок от трите, връх Иречек е по-лесен за изкачване и от двата. Да, денивелацията и дължината на маршрутите са съизмерими, но до Иречек има дълги затревени участъци, по които се ходи леко, докато маршрутите до Полежан и Муратов връх в Пирин са само камъняк.\nОбщото между трите високопланински върха и първенци са невероятно красивите панорамни гледки, които се откриват от тях. Много е красиво отгоре, истинска магия!\nВръх Иречек е кръстен на Константин Иречек – чешки историк и български политик, запален турист и автор на първия академичен труд по история на България.\n12 August 2021, 21:15:07 #88\n9 забележителни места в Маджарово и наоколо\nВероятно, много от вас свързват Маджарово с красивия меандър на река Арда, който в последните години се превърна в истинска емблема на градчето. Има защо! Гледката към меандъра е завладяваща.\nТова обаче не е единствената красива гледка там. Градът попада в центъра на живописна котловина, образувана във вулканичен кратер. Обграден е от чудати високи червеникави скали, в които гнездят редки птици. Освен на природни забележителности, районът крие много тайни от времето на траките. Да не забравяме и трагичните събития там с тракийските българи от есента на 1913 г.\nМеандърът на река Арда до Маджарово\nПознавам отблизо Маджарово от преди две години, когато преминахме Родопите от край до край. Съвсем наскоро посетихме района отново, този път с нощувка в града. Прекарахме си чудесно. В следващите два дни продължихме с опознаване на още интересни места в Източните Родопи, за които ще ви разкажа отделно.\nВ тази статия ще ви запозная с невероятните места, които сме видели, повечето от които са много слабо познати. Всички те са съвсем автентични.\nКромлех до село Долни Главанак\nКромлехът е мегалитно съоръжение с култово предназначение и представлява ансамбъл от вертикални каменни блокове, подредени в кръг с диаметър около 10 метра. Към момента са останали 9 вертикални камъка, а други три са полегнали във вътрешността на кръга. Светилището е датирано в ранножелязната епоха (VIII – VI в. пр.н.е.). Намира се на около един километър източно от село Долни Главанак. До светилището се стига за около 15 минути пеша по кратка пътека.\nКромлех при село Долни Главанак\nна началото на пътеката: 41.684430, 25.808105;\nна обекта: 41.6819604,25.8099179.\nДо началото на пътеката има удобен паркинг.\nНай-известният кромлех в света е английският Стоунхендж.\nЧаст от Римски път в село Долни Главанак\nВ самото село, близо до гробищата може да се види сравнително дълъг пасаж от много добре запазен римски път. Указателни табелки за него няма. За да го намерите, най-добре си запазете координатите. Римският път е съвсем близо до шосето.\nКоординати: 41.686387, 25.827861.\nСкална гробница Фурнаджика и тракийска крепост-светилище Сивридикме\nДвата обекта ги поставих в един раздел, защото се намират на половин час пеша едно от друго и началната точка за пешеходния маршрут към тях е една и съща – село Горно поле. Иначе са си два отделни обекта.\nФурнаджика е скалноизсечена гробница с отвор отгоре. Датировката е в периода XI – VIII в. пр. Хр.\nСкална гробница Фурнаджика до с. Горно поле\nСивридикме е тракийска крепост и светилище от първо хил. пр. Хр. На място могат да се разгледат останки от крепостни стени, стъпала и ямки за религиозни ритуали.\nВ допълнение, от върха се откриват чудесни панорамни гледки във всички посоки. Сред многото гледки е един малко познат меандър на Арда.\nПешеходният маршрут към двата обекта започва точно срещу входната табелка на село Горно поле – тръгва се по черен път, който се отделя вляво от шосето. До Фурнаджика се върви около 40 минути по черния път до подножието на хълма, приютил гробницата. Изкачването от пътя до нея отнема още около 5 минути.\nОт Фурнаджика се продължава на изток по пътека със стара маркировка към Сивридикме. До подножието на върха се върви около 30 минути. След това върхът се изкачва по тясна стръмна пътека за около 5-10 минути.\nна началото на маршрута: 41.6612563,25.8506566;\nДо село Горно поле: красива панорамна гледка към Маджарово и долината на река Арда\nТя се открива на скалите до ретранслаторната кула в защитената местност Черната скала. Самата кула е на хълм и се вижда от цялото село.\nКак да стигнете до кулата и скалата с гледката? Пешеходният маршрут започва от покрайнините на селото, недалеч от параклиса. Върви се около 20 минути по черен път.\nМеандър на Арда до Маджарово\nИзключително красив и добре видим меандър на река Арда. Може да се наблюдава от шосето на около 3 километра североизточно от Маджарово по пътя към село Бориславци. Едно добро място за наблюдение е малка отбивка до шосето точно срещу меандъра.\nКоординати: 41.653961, 25.8705781.\nПролом на река Арда край град Маджарово\nСлед меандъра си край Маджарово река Арда образува живописен пролом в посока Бориславци.\nКъм Кован кая\nВ началото на пролома на левия бряг на реката се издига масивна скала – Кован кая. Местността край нея носи същото име и е обявена за защитена територия с цел опазване гнездови находища на редки и застрашени видове птици.\nВ пролома на Арда\nМалко след като подминете меандъра, вдясно от шосето има удобно място за спиране с малка зона за отдих. От там може да наблюдавате черните лешояди, кръжащи горе до скалата. Някои от тях от време на време бързо се спускат ниско към реката по тяхна си работа.\nБелоглав лешояд, Кован кая, Маджарово\nСлед около километър по-нагоре по пътя ще видите отклонение вдясно – тесен асфалтов път, който води при реката. Лятото там се събират хора на плаж, разходка и каякинг. Гледката е много красива заради смарагдовите води на Арда и високите ѝ брегове наоколо.\nПроломът на Арда край Маджарово\nна отбивката за наблюдение: 41.6522847, 25.8752718;\nна отклонението към реката: 41.647342, 25.881786.\nНамира се в началото на градчето съвсем близо до моста над река Арда. Той е създаден от Българското дружество за защита на птиците като природозащитен, посетителски и информационен център. Изграден е с финансовата подкрепа на швейцарското правителство в рамките на Българо-швейцарската програма за опазване на биоразнообразието и е първия по рода си създаден природозащитен център в България.\nВ центъра има и възможност за настаняване, както и бистро.\nАко сте в района по време на луди жеги, центърът, освен информация за птиците, ще ви предложи естествена прохлада.\nМемориал на загиналите тракийски българи\nМемориалният комплекс край Маджарово е издигнат в памет на избитите български бежанци от Беломорска Тракия през есента на 1913 г. Включва пантеон-костница, параклис "Св. Петка Българска" и паметник-символ ,,Тракия без граници".\nДенят е 4 октомври. Огромна колона българи, прогонени от родните си домове, приближава брега на река Арда до село Ятаджик (днешен град Маджарово). Целта е била хората да преминат реката, за да се спасят. Тогава там е минавала границата. Керванът е предвождан и охраняван от четите на воеводите Димитър Маджаров и Руси Славов. По обяд колоната е застигната и нападната за пореден път от редовна турска войска. Макар и малобройни, четниците успяват да поддържат огъня и да дадат възможност на много от хората да се изтеглят напред. На следващия ден помагат на бежанците да пресекат реката като спасяват близо 20 000 души. За нещастие, 1800 души са избити.\nВ знак на признателност към делото на воеводата Димитър Маджаров село Ятаджик е преименувано на Маджарово през 1959 г. От 1974 г. Маджарово е град.\nМемориалът се намира в началото на градчето, съвсем близо до Природозащитния център.\nКоординати: 41.640945, 25.871285.\nМаджарово се намира на 296 км югоизточно от София, на 166 км от Пловдив и на 373 км югозападно от Варна. Ако питате Гугъл мапс за най-бързия маршрут, вероятно ще ви насочи през Харманли. След Харманли обаче има участък с много завои, който макар и живописен се изминава доста бавно. Когато ние минавахме от там, тъкмо полагаха нов асфалт, така че пътят е добър. Много хора избират да пътуват до Маджарово през Хасково. Ние от там се върнахме и наистина се оказа малко по-бързо.\n13 August 2021, 21:48:49 #89\nНа мястото на местното население след погрома и болестите се заселват хора от близките населени места – от Еленския, Троянския, Тетевенския, Тревненския и Килифаревския край, като възраждат поминъка на предишните заселници. При преброяването през 1880 г. населението на Арбанаси наброява около 1800 жители и 370 къщи. Дотогава в селото съществува и турска махала, която се намира в района на църквата "Св. Богородица", но живеещите там я напускат заедно с отстъпващите турски войски. След Освобождението постепенно и останалото население на Арбанаси започва да се изселва и намалява, защото поминъкът вече не процъфтява както преди.\nВ момента в населеното място има около 300 къщи и 290 постоянни жители, като през летния сезон пребиваващите в селото почти се утрояват. Основният поминък на хората в днешни дни е участието в туристическия бизнес, поддръжката и услугите. В Арбанаси има 25 хотела с 1200 легла и още около 20 заведения. Туристите могат да видят 5 църкви, като най-посещаваните са "Рождество Христово", "Св. Архангели Михаил и Гавраил" и "Св. Георги", както и два манастира – "Св. Никола" и "Св. Богородица". Наличието на толкова храмове напомня за заможността на местните жители в отминалите години, защото почти всяка една махала тогава имала своя църква. Енорийският храм бил "Св. Димитър", който се намирал в центъра на Арбанаси, а над него било разположено кметството. Гостите на резервата могат да посетят и етнографския музей "Констанцалиева къща", където са представени поминъкът, занаятите и видът на домовете на заможните арбанашки жители.\n"През 2020 г. заради рестриктивните здравни мерки посещението на туристи в Арбанаси беше намаляло. През тази година се наблюдава раздвижване, като отново започват да идват и групи. Неорганизираните туристи са предимно румънци. През 2019 г. около 80 хил. организирани туристи са посетили архитектурно-музейния резерват. Сега са по-малко, но интересът се увеличава и преди дни в селото дойдоха дори група американци, а такива отдавна не са идвали", казва кметът на Арбанаси.\nВ миналото Арбанаси разполага с около 180 движими и недвижими паметници на културата, но сега те вече са с 40 по-малко. Голяма част от неизкупените стари къщи са се саморазрушили, като причина за това е най-вече липсата на заинтересованост от страна на техните собственици. Затруднение за тях създава и изискването да ги възстановят в автентичния им външен вид, поради което те предпочитат да ги оставят да се срутят, пояснява Кръстев. Една от емблематичните сгради в селото все още пази спомена и за филма "Крадецът на праскови". Това е къщата на баба Кали, в която през 1964 г. са заснети някои сцени на една от най-добрите български киноленти, припомня кметът. Арбанаси разполага и с няколко интересни стари чешми. Пазарската чешма се намира на самия площад в центъра на селото, Коконската е срещу "Констанцалиевата къща", а около чешмата Бонети е построен нов частен минипарк. Чешмите Голямо лако и Малко лако са обект на иманярски набези и това създава проблеми с тяхното стопанисване и опазване, а Каменец е известна на всеки, който минава по пътя Велико Търново – Горна Оряховица.\nКъм кметството в Арбанаси има изградени Клуб на пенсионера и инвалида и Център за работа с деца и младежи. Селото разполага с библиотека, а НЧ "Ил. Драгостинов" развива активна културна дейност, подпомагайки финансово и с други дейности дори и кметството. Към читалището има две групи за стари градски песни и за народни танци. В Арбанаси не липсва културен живот, тъй като близостта до Велико Търново дава възможност да се привличат и различи гостуващи изпълнители и състави. В селото всяка година тържествено се отбелязват Голяма Богородица и Тодоровден, а отскоро се празнуват и храмовите празници на местните църкви.


www.lancia-bg.com • Виж темата - 2014 Lancia Dedra/Prisma/...\nДата и час: 24 Яну 2019, 06:55\n2014 Lancia Dedra/Prisma/...\nЗаглавие: 2014 Lancia Dedra/Prisma/...\nПубликувано на: 13 Апр 2012, 14:02\nhttp://carscoop.blogspot.com/2012/03/ne ... sedan.html\nХайде сега да видим кой ще изреве за липса на стил и т.н. Същото очаква 2015 г. и 300С/Тема, заради която някой хора обявиха края на марката.\nЗаглавие: Re: 2014 Lancia Dedra/Prisma/...\nПубликувано на: 13 Апр 2012, 14:47\nАми не е лошо... лошото е, че се брандира като Крайслер. Не е същото като да го обявят като концепт на Ланча, който ще го има и във вариант на Крайслер.\nПубликувано на: 13 Апр 2012, 15:00\nВсе тая, това е предварителна интерпретация, при това от американски дизайнер. Още не са се намесили италианците...\nПубликувано на: 13 Апр 2012, 15:03\nОткога бленувам за нова Дедра!!!\nПубликувано на: 13 Апр 2012, 21:26\nТова е виждането на един студент как би трябвало да изглежда новия Крайслер 200, къде изобщо видяхте нещо за Ланча в статията?\nА предстоящите модели на Ланча-Крайслер ще са дело на Лоренцо Рамацоти - http://carscoop.blogspot.com/2011/11/fe ... at-to.html\nПубликувано на: 14 Апр 2012, 00:10\nАз съм съгласен че треа да се спасява марката в кризата по ако не извадят собствено производство в известен смисъл си е края на марката.\nПърво Делта с Крайслер,после Стратос с Ферари а сега и всички останали модели пак с Крайслер....нещата не са много добре! Остана да видим какво ни готвят като изненада за Грале и да им\nПроекта изглежда добре и Ще е добре ако Не му сложат емблема на Ланча а си остане Крайслер!\nТе ти го един изревал ма то все тая! кой го пита......\nПубликувано на: 14 Апр 2012, 09:18\nМомци, тук говорим за тенденции, на къде вървят нещата. Ясно че официално нищо няма да излезе още 2 години. Мислите ли сериозно, че италианските дизайнери ще измислят нещо по-лошо от американския студент? От Крайслер трябва да се притесняват, че ще им се промени облика след 2- 3 години не Ланча. Отгоре на всичко собствено производство няма от Бета насам, всички караме ребаджнати Фиати...\nПубликувано на: 14 Апр 2012, 11:57\nНямам против дори интериора да остане идентичен с този на крайслер ама поне екстериора да си го обособят бе, баси.\n300 доста се доближава като стил на дизайна с този на Тема, спокойно можеха да адаптират 2 калника, 2 фара и 2 стопа... А те направо си ги правят еднакви и сменят само емблемите. Къде отиде уникалността на марката и какво стана с мотото "силата да бъдеш различен"? Ок, нека извадят 2-3 модела за бърза печалба в кризата ама тенденцията е това да продължава и за в бъдеще.\nИ в плановете не се включват НИКАКВИ по-спортни автомобили. Вече бившия шеф на Ланча и настоящ маркетингов шеф някакъв си Olivier Francois го каза директно миналата година в Женева "Забравете за ново интеграле и за спортни Ланчи изобщо, клиентите на марката вече не търсят това. Нека оставим спортните автомобили на братовчедите от Алфа, защото на тях им е в кръвта"... На Ланча хич не й е в кръвта щото, разбираш ли. Силно се надявам от тогава до сега плановете да са се променили, ама кажи ми как да не съм песимистично настроен...\nПубликувано на: 14 Апр 2012, 12:23\nДа, нещата се променят и ние трябва да се примирим... поне Фулвия седан да планират, ама май и това ще е мираж. Явно марката ще се ползва за запълване на някакви междинни ниши и за асортимент, докато не дойде един момент, в който ще трябва да се размърдат, понеже спасителния план за Фиат реализиран с помоща на китайците, включва редица клаузи регламентиращи разработката на нови модели, както и предоставянето на актуални такива.


Токио 2020: Блъснаха я с кола, за да спре да тренира колоездене - Олимпиада 2020\nТокио 2020: Блъснаха я с кола, за да спре да...\n21 Юли 2021, 16:24 2288 0\nМасома Али Зади напусна дома си заради любовта си към колоезденето му, тъй като консервативните афганистанци не толерират жените на велосипеди. В документалния филм от 2016 година "Малките кралици на Кабул" се описва как отборът тренира в столицата, въпреки заплахите. А Масома е умишлено блъсната от кола, а шофьорът заплашил, че ще убие нея, сестра ѝ и треньора ѝ.\nПенсионираният адвокат Патрик Комунал е толкова трогнат от тяхната история, че проследява историята на сестрите и връчва на Масома покана от френското посолство за участие в състезание, което се провежда в южната част на страната в Деня на жените.\nСлед турнира те се завръщат в Афганистан и Патрик подава заявка за получаване на хуманитарна виза за цялото семейство. Година по-късно те вече са във Франция. Адвокатът настанява сестрите в провинциалната си къща в Бретан. Там пенсионирани учители им дават уроци по френски, а съседите им оставят зеленчуци и цветя на перваза на прозореца. "Когато се върна в Афганистан, ще организирам първокласна колоездачна обиколка за жени и за мъже. Тя ще бъде именувана в чест на Абдула Садик Садик". С такива мечти Масома живее и сега, след смъртта на първия си треньор.\nПредседателят на организационния комитет на Токио 2020 Тошир...\nЦелта на всеки от участниците може би не е победа. За тях е важно да разкажат на света историята, с която е време продуцентите на "Netflix" и "HBO" да се захванат. Но дори и без това, представянето на Олимпийските игри ще даде старт на кариерата на бежанците. Така се случи с Юсра Мардини. Сега тя се занимава с проблемите на чужденците като посланик на добра воля на ООН и посланик на марката "Under Armour". Масома Али Зади е резидент на конгреса на Международната асоциация на спортната преса (AIPS). В Лозана тя разяснява как популяризира женското колоездене в Афганистан.


Тайната на успеха се крие в хората, с които общуваме | Силна Варна\nТайната на успеха се крие в хората, с които общуваме\nУспехът и богатството определено са сред целите на мнозина, но пътищата към постигането им невинаги са много ясни. Има някои истини, споделени от успешните хора, които могат да са от полза за осъществяването на мечтите ни…\nНе бива да бъдем най-умният човек в стаята\nТвърди се, че ако сме най-умният човек в стаята, най-вероятно сме в грешната стая. Успехът, както много други неща в живота, е заразен. Животът е по-богат, когато сме обградени с хора, които са успешни, осъществили са се и са интелектуално стимулиращи. Ако сме „най-глупавият“ човек в стаята, това означава, че имаме невероятната възможност да се учим от околните.\nПарите не са всичко, но определено правят нещата по-интересни\nДокато интелектуалните стимули и възможността да учим са изключително ценни, не бива да се подценява и влиянието на парите. Истина е, че понякога се оказва неудобно да се говори за пари, но те правят всичко по-интересно, особено за онези, които искат да станат успешни.\nКапиталът е основен двигател на света, а богатите хора по дефиниция го притежават. Без частен капитал сравнително малко са начинанията, които биха могли да успеят.\nИзграждането на връзки, изградени на взаимно доверие, уважение и възхищение с успешни хора е средство, което отваря цял свят от възможности.\nДа помним, че възможностите не са случайни\nУспешните хора са склонни да привличат други успешни хора, а това води до споделяне на идеи, резултатите от които често са свързани със създаване на по-нататъшен успех и богатство.\nВъзможностите в живота и бизнеса не са случайни. Те изглежда се появяват сред хора със страст и ресурси.\nTags: мотивация за успех


Хижа и Продажба на Къща в дер. Денница | Явлена\nХижа и Продажба на Къща в дер. Денница\nНяма намерени резултати за дер. Денница, обл. Ямбол, Къща, Жилищни имоти, Хижа, Продажба. Моля, разширете критериите на търсенето!


НИХЗИ - Орешак - Представяне на държавите участнички\nТова е първо участие на град Перн-ле-Фонтен, който ще представи характерните за града и региона тъкани. Музеят на комтаденският костюм в Перн-ле-Фонтен ще покаже традиционен костюм, придружен с колекция от снимки на музея и костюмите в него.\nФирмата „Сулейадо”, производител на първите тъкани за традиционните костюми, ще представи оригинални индиански дървени дъсчици, които са служили за щамповане на тъканите и развитието на марката в днешно време.\nПостоянна демонстрация от г-жа Надин Рожре, майстор-занаятчия от Перн-ле-Фонтен ще накара посетителите да станат част от украсата и бродерията на традиционния провансалски костюм. Тази традиция продължава и в наши дни, като главно се изразява чрез създаването на сувенири.\nМалка изложба от керамични кукли, която свидетелства за връзката между нашите два града „глината”. Видео клип на г-н Каню, ще представи умението на този приложник, придобил званието най-добър занаятчия на Франция.\nМайстори ще демонстрират изработване на цветя от разтегателна хартия, свирки от глина характерни за района на Краков и с една обща изложба „Полска фолк”, с която ще участват и в седмицата на дизайна в София.\nЗа първи път в Община Троян ще бъде представена изложба, свързана с държавата Палестина, които онагледяват историята, културата, духовността и бита на палестинския народ.\nЕтнографската изложба „Изкуството на Палестина” включва традиционни носии, специфични предмети от бита от керамика, дърво и ковано желязо, сувенири, макети. Сред експонатите са изработеният от седеф макет на Скалната джамия, намираща се на свещения за всички религии хълм на Ерусалим и „Тайната вечеря”, изработена от маслиново дърво. Впечатляваща е бродерията върху носиите, толкова напомняща чрез своите знаци и символи българското везмо.\nГостуващата изложба на Държавата Палестина е добър повод българската общественост да се докосне до древната култура, история и мистика на палестинската земя.\nОткриването на нови възможности за взаимно опознаване, сътрудничество и подкрепа между двата твърде близки по дух народа е много важен момент в изграждането на съвременната история на двустранните отношения.\nПредставянето на изложбата пред жителите и гостите на гр. Троян - една толкова богата на история и красива природа част от българската земя, е не просто форма на културен обмен, а израз на искреното желание за изграждането на здрави взаимовръзки на приятелство, доверие и взаимна подкрепа.\nИзложбата ще бъде открита на 1 май 2013 г. в 12.00 часа в Зала №4 от Негоиво Превъзходителство Д-р Ахмед Ал Мадбух, Извънреден и Пълномощен Посланик на Държавата Палестина.\nМЕТАМОРФОЗИТЕ НА ЛАКА - ТАЙНИТЕ НА ЛАКОВАТА ЖИВОПИС\nЧервеният лакиран съд за ориз, открит в месността Hemudu (Хъмуду), провинция Zhejiang (Джъдзян), разбулва история на изкуството на лака в Китай. Подобно на порцелана и коприната, то преживява непрекъснат разцвет, за да се превърне в национално съкровище.\nХарактерни за лака са неговите здравина, устойчивост на киселини и корозия. Използва се широко в ежедневието на древните китайци, като с течение на времето моделирането и употребата му, различните декоративни практики прерастват в истинско изкуство. Съвременните китайски художници, работещи с лак са съхранили това наследство, като творбите им представляват впечатляваща смесица от традиционни техники и модерни материали.\nЛакът като художествено средство еволюира от лака за декориране на фаянс и носи в себе си особеностите и на двете изкуства. Уникалността на този материал и художествената му стойност се изразяват в специфичен тип красота. Разнородните умения, необходими за обработката на лака и множеството суровини, използвани за приготвянето му налагат този тип живопис като рядка и ценна художествена форма.\nОт началото на осемдесетте години на миналия век китайските художници, работещи с лак скъсват с традиционните техники на лаковата живопис. Поставя се началото на нова ера в изкуството, характеризираща се с истинско разнообразие от стилове.\nНастоящата изложба представя накратко развитието на тази художествена форма в Китай, както и основите на производството на лака, посредством образци на съвременни живописни творби. Целта ни е да създадем пълна представа за това изкуство и модерното му развитие, а чрез него – за хуманистичния дух и естетиката на Китай.\nХармония, изящество, красота\nСпоред традицията на японците тя е начин да се отърсиш от ежедневието и да погледнеш навътре към себе си.\nЦеремонията носи смирение и представя проявите на творческата сила на хората. Чайния ритуал е церемония, в която няма излишно движение или ненужен предмет, като всяко движение притежава мистично значение.\nСъдът за чая, черпакът и купата се избърсват за символично пречистване. Ритмичните движения успокояват и съсредоточават гостите. Мълчаливо се приготвя плътен чай и между гостите се пуска една купа с този чай. Гостите трябва да отпиват от едно място като символично обвързване. Преди пиенето на чай се опитват и традиционните сладки, „омогафи”.\nЯпонската чайната церемония като начин на отмора, зареждане с енергия и докосване до една култура, носеща в себе си красота и изящество.\nГостите на Община Троян ще могат да се включат в ритуала, който ще се проведе в Националното изложение – Орешак..\nБатик - магията на восъка.\nМайстори от Индонезия ще демонстрират древната техника на рисуване с восък върху текстил - батик, възникнала преди повече от 5000 години. Комбинацията от восък и бои предоставя неограничени възможности за разгръщане на въображението. Тя носи емоцията от експримента с формата и материала, съчетавайки в себе си традиция и модерно изкуство.\nТанцовата група „Очарователните рози на Архипелага” - към Посолството на Индонезия в България е основана от класа по индонезийски танци от тогавашния Посланик Негово Превъзходителство Брото Утомо през 2006 г. Съставена предимно от български ученици от София, групата е участвала в разнообразни културни събития и фолклорни фестивали из цяла България – не само в столицата, но и в други градове – Пловдив, Велико Търново, Варна, Бургас, Хасково, Казанлък, Свиленград, Монтана, Враца, Червен Бряг, Струмяни, Равда, Павел Баня и др. Танцовата група весели и по време на много събития, организирани от Посолството. Печелила е няколко награди на Международния Фолклорен фестивал в Казанлък (2006), Микрево Пее и Танцува в с. Струмяни (2008) и на Фестивала на Розите и Минералните води в Павел Баня (2009).\nИмето на танцовата група „Очарователните Рози на Архипелага” е дадено от г-жа Фели Роуз Инкириванг, съпруга на предишния Посланик Иммануел Робърт Инкириванг по време на церемонията на 17 август 2008 г. по случай 63-тата годишнина от Деня на Независимостта на Република Индонезия. Танцьорите символизират очарователните рози, а архипелагът в името напомня за Индонезия, затова и името „Очарователните Рози на Архипелага” е символ на дружбата между Индонезия и България.\nПредставяне на екзотичната музика колинтанг.\nОще в тази категория: « Програма за XХVII Национална изложба на народните художествени занаяти с международно участие „Орешак 2013” XXVII национална изложба на народните художествени занаяти с международно участие „Орешак 2013” бе открита в Националното изложение на художествените занаяти и изкуствата »


store.bg - Червените барети: Командосите от СОБТ - Пламен Григоров - 📕 книга\nКниги Специализирана и техническа литература ... Червените барети: Командосите от СОБТ - ...\nИ днес сред широката общественост в България за антитерористите от Специализирания отряд за борба с тероризма (СОБТ), за българските "Червени барети", се знае почти толкова малко, колкото и преди 30 години, когато се наливаха основите на това поделение. Мърморковците и всезнайковците, които по правило нито са забили пирон, нито са поставили тухла през целия си живот, продължават да лаят като гладни псета. Но за тяхно голямо разочарование и за радост на милионите достойни и честни българи СОБТ е едно от малкото неща в България, което действително е на европейско и световно ниво. Вярно е, че и на най-хубавото нещо в този свят могат да се намерят кусури и слабости и в най-сладката ябълка да се открие червей, но още по-вярно е, че за 30 години зад високите огради на свръхсекретното поделение във Враня е изтекла много пот и и свършена много работа от няколко поколения офицери и сержанти, за да може сегашният командир Кирил Димов да заяви: "Хората трябва да знаят, че ни има, да ни виждат и да са спокойни, че във всеки момент можем да се намесим в защита на техния живот. Те трябва да знаят, че нашата работа е уникална работа. Ние стоим по средата на линията между доброто и злото и пазим хората, които са от добрата страна."\nЕто това е СОБТ, това са българските антитерористи, момчетата, чиито лица са закрити, но чиито сърца винаги са били и ще бъдат на страната на Доброто. Точно заради тази истина почти всяко българско момче мечтае да стане командос. Да стане "червена барета". Точно заради тази истина са толкова много мераклиите да се упражняват в словоблудство на темата СОБТ.\nНо тази истина е трън в очите и за другите - вечно обидените, вечно огорчените, вечно измамените. Диагнозата "българин" е срамна, но и много точна за такъв вид човекоподобни. Неудовлетворени и комплексирани, освен да обвиняват другите за своето нещастие и некадърност, те друго не могат. За голямо съжаление никак не са малко българите от тази категория, на които все другите са им виновни. Всички те задължително стигат до откровения цинизъм. Той е блатото, в което се чувстват най-добре. Тази книга не е за тях. Тя е за онези, които се радват, работят, творят и обичат България.\nЗад оградата на поделението във Враня командосите са без качулки. Те са обикновени мъже, които могат да се усмихват, да мечтаят и да страдат като всички свои връстници и сънародници. Разликата между българските антитерористи и останалите българи е, че за тях между учението и реалната битка времето и разстоянието са само един миг. Миг, който се превръща във вечност, когато трябва да воюваш за живота на невинни хора или за живота на партньора си. И вечност, която е само един отминал миг, когато си изпълнил успешно поставената задача. Когато си защитил живота на другите, рискувайки собствения си живот.\nДругото са тренировки, дежурства, семейни задължения. Служителите на СОБТ не са свръхчовеци, те са обикновени хора, които се движат всеки ден по острието на бръснача - между живота и смъртта. За тях пътят към съвършенството и професионализма преминава през пот и кръв. Този път не само че не е гладък, за мнозина той се оказва и непосилен. Но за тези, които тръгнат веднъж по него, връщане няма. Дори и напуснали поделението, те си остават завинаги командоси, завинаги барети, чиято борба за справедливост продължава до края на живата им. Защото не всяка битка се печели с изстрели и мускули. За да си истински победител, понякога е необходима само една добра дума или мълчаливо съпричастие към болката на човека до теб. Това е един от многото уроци, които са научили командосите от СОБТ през тези 30 години. Урок, който никога не се забравя.\nРейтинг: 9.46 / 76 гласа\nЗа да оцените книгата "Червените барети: Командосите от СОБТ", изберете цифрата отговаряща на Вашата оценка по десетобалната система:\nИзползваните в представянето на книга "Червените барети: Командосите от СОБТ - Пламен Григоров" текстови, графични и други материали са собственост на носителите на авторските им права.