Румен Аврамов - Стопанският ХХ век на България: Различна ли е България? (част VI)\n<< към Част V\n4. Различна ли е България?\n4.1. България и Европа\nВ една от най-обсебващите теми на прехода се превърна проблематиката на приобщаването на България към Европа. Това е днешната формулировка на “вечния” проблем с културната идентичност на нацията. Проблем, присъщ на всяка кръстопътна страна, изпитвала противоречиви и често отричащи се влияния.\nВ публичния дебат от последните години често беше изказвано твърдението, че България винаги е принадлежала към Европа. В същото време, това въпиещо невярно твърдение се опровергаваше от всяко събитие през последните години. Ако то беше истина, страната нямаше да подхожда с очевидния комплекс за малоценност към подстъпите на Европа. Тя нямаше да бъде неизменно класирана във “второстепенни” ешелони при приобщаването си към европейските институции. На България нямаше да бъде налаган огромен и строго формализиран “конспект” за условията, които трябва да бъдат изпълнени за това приобщаване. При това, важен е не толкова обема на изискванията, колкото дълбочината на пластовете, които те преобръщат.\nБългария в нито един момент през ХХ век не е била пълноценна част от “Европа”, поне в смисъла, който се влага в това понятие днес. Далечните корени на цивилизационните различия се отнасят към разделянето на Римската империя, Византийското влияние, религиозната схизма, османското владичество. Във всички тези континентални и глобални събития България е попадала “от другата страна”, не там, където се е формирало днешното понятие за европейска културна идентичност. Такива хилядолетни цикли не могат да останат без следи и претенциите за “европеизъм” дори не само на България, а и на целия регион, са напълно безпочвени. На тези земи липсват няколко културни слоя развитие в посоката, в която те са протичали на Запад.\nНеслучайно въпроса за противопоставянето между Изтока и Запада пронизва цялата българска следосвобожденска култура. В интелектуалния дебат европеизацията е ту недостижим копнеж, ту обреченост и съдба, “повеля на здравия разум”, която обаче ще бъде трудно (ако изобщо) осъществима. [К.Гълъбов, Психология на българина, Българска мисъл 1934/1; Защо сме такива, с.222] Силна традиция има и в демонизирането на Запада. Авторитетни интелектуални среди гледат на западното влияние като на прокоба [Н.Шейтанов, Преображение на България, Златорог 1925/4; Защо сме такива, с.267], или в най-добрия случай - като на модел, чието подражание не може да донесе нищо положително. [Я.Янев, Изток или Запад, Златорог 1933/4; Защо сме такива, с.340]\nАко цивилизационният аспект на проблема е добре известен и описан, то стопанската му страна е по-често интуитивно почувствана. Безусловно е обаче, че въпроса за европейската или неевропейска икономическа идентичност стои за България както в началото, така и в края на столетието. “Европа” е отдавна метафорична категория в българското обществено съзнание, която обозначава едновременно националните ни комплекси на не-модерност и изостаналост и аморфно дефинираните обобщени стремежи на нацията. В това болезнено съотнасяне има едновременно и страхопочитание и недосегаемост и смесица от агресивно самоутвърждаваща се враждебност с уважението и страха от по-силния. ХХ век започва и завършва с мъчителното икономическо противопоставяне на България и Европа. Това става по два много различни начина, но корените на проблема остават идентични, защото се касае за културен проблем. [Вж. Ст.Бочев, Капитализмът в България, С.1998. Разглеждам подробно този проблем в уводната студия към текстовете на Ст.Бочев.]\nВ началото на века Европа е противостояща сила, наводнила българския пазар със стоки, за които потребителят отдавна (без дори да е знаел) копнее, а производителят проклина. При това много бързо по- прозорливите умове разбират, че европейската култура и европейските стоки са свързани. Именно тази раздвоеност при възприемане на “европейското” (в качеството му на “модерно”) раздвоява националното съзнание. “Европа” е от една страна враг, който разорява. В същото време тя е еталон на прогреса и трудно достижима културна цел на елитите.\nЗапълването на тази пропаст е може би основният “екзистенциален” проблем на българското икономическо развитие. Във всеки случай, тя създава един постоянен еталон за самооценка и самосравнение с външния свят. “Как ни гледа Европа” и “доколко сме възприели нейните ценности” се превръща във възлов въпрос на столетието.\nНагласите от началото на века са уловени много точно от уязвено- честолюбивото отношение на такъв интелигентен наблюдател като А.Ляпчев. “Докато политическата карта на разчленената Турска Държава, пише Ляпчев, отбелязва нови единици, икономическият облик на всички тези страни представлява една просторна картина, на която Европейците четат Ориент”. Ориентът е колония. Той “не е способен на друго освен да прави износ на своите природни богатства и да се приучава на чужди фабрични изделия, без той да може сам да си ги набави”. [А. Ляпчев, Каменните въглища като предмет на износ, СпБИД, 1900/1, с.128]\nСедем години по-късно, в един от класическите “манифести” за философията на българска икономическа история, Кирил Попов отива по-далече като не разсъждава дали европейската култура трябва да прониква в страната, а задава съществения въпрос доколко дълбоко е това проникване.[К.Попов, Поглед върху икономическото развитие на България, СпБИД 1907/4-5] “Историческият прогрес в България през 30-те - създаване на атмосфера у нас за западноевропейска култура и в единични и изолирани сонди, опити, факти от такава култура. България се разтвори в западно Европейското културно влияние и европейския културен вятър лъхна нашия живот и поразбута где по-плитко, где по-дълбоко повърхността му. Но да се мисли, че този вятър е бил буря, която е разклатила, разрушила и изкоренила от основите старите фирми и отношения - е повече от илюзия.” [с.211] “Европейската индустриална атмосфера лъхна и подрови нашата домашна индустрия, ала тя нито я разруши с някоя особена бързина и сила, нито пък създаде до нея нещо ново, модерно. Еснафска доосвободителна България закрея бавно и заизчезва, обаче тя още се крепи и държи позиции с някои не особено големи видоизменения...Еснафското здание се поразклати, полегна, поразруши се тук-там; ала то съществува на своето място, даже с позамазани и позакърпени кюшета и части и не е позволило още да се съгради до него и го затули някое ново грамадно модерно здание...[с.213] Страна на повсеместна дребна земеделска собственост преди 30г., България и днес си е останала същата, без да е изменила общата си физиономия.”[с.218]\nЕсето на К.Попов е образец на сравнителна социална динамика между балканските страни.[с.228-231] Тезата е, че тези държавици са периферия на Европа и тя има към тях колониална политика, пречеща им да станат конкуренти. При тази прилика обаче, икономическата политика в останалите страни е по-целенасочена и смислена. Нещо повече, “Темпът на икономическото ни развитие, сравнен с темпа на развитието на силно прогресиращите страни е миниатюрен, постигнатото ни през 30г. сравнено с постигнатото от тези стаени е повече от малко.” [с.228] “Истината е, че... напротив, при своите условия нашата страна е и могла и трябвало да се развива и по-бързо” [с.211]\nВ оценката на външните и вътрешните движещи сили на модернизацията превесът е безусловно на вътрешните. “Икономическото развитие на България е станало под стихийното въздействие на западно европейската култура, възприемана непосредствено от населението по частна инициатива, станало е за сметка и на средствата на самата маса. Държавата не му е дала онова организирано съдействие, което тя е повикана да му даде, и което другаде дава” [с.239]\nТук отново и в неочакван ракурс, се появява проблема за “качеството” на проникване на западната култура. “Докато в Румъния икономическия и културен прогрес изпъква по-силно но е по-концентриран в изолирани класи и слоеве, в България той е по-слаб, но по-масов.” [c.233] Тези два модела имат далечни последици. Румънският води до образуването на олигархична прослойка и до появата на “конвертируема” на Запад буржоазия. Едрият капитал в тази страна е действителна икономическа сила, която тежи в европейски мащаб. В България буржоазията никога не достига тези стандарти, като и най-изтъкнатите й представители не се отърсват от провинциалните си комплекси.\nМасовото, но и повърхностно, проникване на западната култура е ключовият проблем. И дори две десетилетия по-късно Ст.Бочев да има известни основания да твърди, че българската икономика “с ускорен темп” е преминала фази, които други са преминали по-бавно, или че европейското производство е помело основите на предходния стопански строй, то и в неговите оценки ударението пада върху повърхностното проникване на тези ценности, органичното им неприемане, “несимпатичността” на капитализма за българина. На Ст.Бочев принадлежи непреходната формула, че “нам се иска... да получим благата... на капиталистическия строй, но без капитализма”. [Вж. Ст.Бочев, Капитализмът в България. С. 1998, с.253]\nТака, в началото на века България е една повърхностно модернизираща се страна. В края на века, проблемът е съвършено същия, макар контекста да е коренно променен.\nДнес отвън отново ни противостои “Европа”. Но дори нахлуването на нейните стоки и капитали да изглежда значително по-приемливо за българина, отколкото в началото на века, усещането за бариера е не по-слабо. Цялата механика на приобщаването към това културно пространство днес придобива скучна и педантична форма. То е сведено до бюрократизиран механизъм на присъединяване към една организация, разписан и облечен в планини от напълно формализирани и сиви изисквания. Всичко това налага на културния проблем оловния отпечатък на процедурата. Няма го стихийното - но и живописно - противопоставяне от началото на века. Има сблъсък на две бюрокрации, който само прикрива истинския проблем и същевременно дава възможност на Европа да държи в ръце скоростта на процес, от който самата тя се страхува и не желае истински.\nПромяната във формата не може да скрие, че днес нищо не ни поставя много по-горе, отколкото в началото на века. Проблемът с повърхностното възприемане на ценностите остава, въпреки промените от последното десетилетие, а самооценката на българина, както и оценката на европееца за него не са прогресирали особено. Културната пропаст между Ориента на Ляпчев и Европа се запазва. Въпреки мощната интегрираща сила на стопанските събития през този век, страната си остава на същото относително стъпало, както и преди 100 години.\nТова може да се разбира в тесния смисъл, като степен на икономическо развитие. През цялото столетие България не се е изместила от последните места по доход на глава от населението в Европа. Това се констатира както от чужди така и от български икономисти, като този факт често е използван от българска страна като “смекчаващ” аргумент в международни преговори. Според твърде приблизителните оценки на К.Попов за 1911г. годишният приход на лице в страната е 2.7 пъти под този на Англия и около 1.8 под съответния показател за Германия и Франция. [К.Попов, Стопанска България. С. 1916, с.460] Тези цифри изглеждат значително завишени. По-късните данни за 1926г. вече показват, че националния доход на лице в България е 13 пъти по-нисък отколкото в САЩ, 7.7 пъти под английския и 4 пъти под германския и френския. [J.Koszul, Les efforts de restauration financiere de la Bulgarie. Paris. 1932, p. 60] За приблизително същия период А.Чакалов дава малко по-различни оценки. Според тях разривът между дохода на човек в България и в развитите страни се движи между 3.1 и 9.5 пъти. [А.Чакалов, Националният доход и разход на България 1924 -1945. С. 1946, с. 146] А.Чакалов привежда и сравнения със съседни на България страни, които показват, че дори в региона страната изостава. През предкризисната 1928г. дохода на глава в България е 93% от този в Румъния, 59% от Югославия 81% от Гърция. Депресията води до изравняване на равнищата, като приблизително изравнява показателя за България и Югославия, а Румъния дори изостава от българското равнище. [с.143-145]\nНо относителната позиция на България не се променя и качествено. Днес ние сме все още далече от “икономическа Европа” (Европейския съюз), но България остава отделена и от “санитарния пояс” на страните от Централна Европа. Сега с нежелание всички са принудени да признаят, че - въпреки сходството в непосредственото минало - Запада третира по различен начин Централна от Източна Европа, като геополитически и културно той е склонен да приеме първата, но не и втората.\nПодобни признания са правени и миналия век (неявно - с назначаването например на К.Иречек за министър) и през настоящия - с многократната “въздишка” през 1919, 1939 и 1989г., че страни като Чехия, Унгария или Полша превъзхождат с качество икономическото равнище на България.\n4.2. Уникалност и тривиалност на стопанска България\nИ все пак ситуацията в началото и в края на столетието не е напълно идентична. Ако в началото на ХХ век България е без никакво съмнение периферна, “варварска” страна, то през изтеклите сто години формата на това варварство се промени. Социализмът реши редица модернизационни проблеми, но го направи по уродливия начин на една затворена схема, подчинена на изкривени относителни цени и автархичен растеж.\nВ края на XX век България е чужда на Европа не толкова с патриархална архаичност, колкото с отсъствието в стопанската й култура на базисни рефлекси, стандарти и институции на една пазарна икономика.\nПо какво се различава България? С какво е интересна? Кое учудва в нея при поглед отвън? Това са въпросите, които помагат да се очертае “особеното” на българския казус през изтичащия ХХ век.\nВ стопанския мир една страна може да остави забележими следи с периоди на забележителен растеж. Историята на века помни не едно “чудеса”, проблеснали в различни части на света. В тази позитивна хроника името на България би могло да се спомене само два пъти - със “златното десетилетие” от началото на столетието и с годините на ускорен растеж през апогея на социализма. И двата примера са нееднозначни, с дълбоко разминаване между приличните количествени параметри на растежа и повърхностните (дори негативни) промени в манталитета и институционалните устои на икономическия живот. Отделен въпрос е, че има редица съмнения доколко дори официално регистрираните темпове са забележителни в сравнение с тези на съседи или съпоставими държави. Нищо не дава основание тези две “български чудеса” да останат в световните стопански анали.\nИма държави, които свързват името си с дълбочината на стопански катастрофи и страдания. Но България няма да се нареди и между тях. Въпреки кратките и интензивни инфлационни епизоди през 1919 - 1922г. или през 1996 - 1997г. големите хиперинфлации на столетието, които ще се запомнят имат друг адрес - това са германската и австрийската през 1923 - 1924г., унгарската през 1946г., израелската през 1982г., боливийската през 1985г., югославската през 1993г... България е от силно засегнатите страни през годините на Великата депресия. Но и тук мащаба на бедствието едва ли надхвърля съществено това на страни със сходна икономическа структура и ситуация.\nВ обществената памет често като връх на несправедливо страдание се посочва договора от Ньой. Оставям настрана неуловимото и нерационално понятие за справедливост в подобни конфликти. Но не мога да не отбележа, че между емблематичната “назидателна” сума, която фигурира в договора (2.5 млрд. златни франка) и фактически платеното от България е налице огромна пропаст. Зад безкрайно усложнените перипетии около преговорите по външния дълг и репарациите винаги прозира невидимата ръка на стопанските реалности и на дисконтиращия пазар, която нагажда прекомерните претенции на кредитори и длъжници към обективно възможното. Но то не се дава наготово - “възможното” може де бъде постигнато единствено ако има кой да се бори интелигентно и с въображение за него.\nЕдна страна би могла да стане по-забележима, ако се превърне в поле на интересен социален или икономически експеримент. В известен смисъл (за България, както и за повечето малки периферни страни) нишата на оригиналност не е в генерирането на модели, а именно в тяхното изпробване и в играта на прецедентите.\nПървоначалното изграждане на българските икономически институции след Освобождението е ставало на празно място и - както често в такива случаи - чрез копиране на готови образци. България “се сродява” по много линии с Белгия, а първоначалното търсене почти на всички равнища е вървяло чрез пряко и хаотично “напипване” опита в една или друга Западна страна. Механичното копиране е типично за маргинални общества, които се конституират и правят опит да “влязат в модерността”.\nНо в редица моменти от изтичащото столетие България е бивала избирана за “експериментални” цели.\nСтабилизационните планове на ОН от 20-те години са важен пример в това отношение. Те са прилагани в относително тесен кръг държави преди да се превърнат в макроикономически стандарт. България е сред тези страни, наред с Австрия, Естония, Гърция, Данциг... Тогава тестовата група е била много по-ограничена отколкото днес и в този смисъл - по-”елитна”. От онези години е останало впечатляващото лично свидетелство на Ж.Рюеф, описал собствения си опит на международен експерт, който - последователно в Гърция, България и Португалия - уточнява детайлите на икономическата си идеология. (J.Rueff, De l’aube au crepuscule. Autobiographie, Oeuvres completes, t.1. Paris, 1977, pp.63-64) Идеология, която този знаменит френски икономист прилага три десетилетия по-късно в стабилизацията на френския франк. В неговите мемоари България изплува като полигон на амбициозен млад технократ, които “кове” нова доктрина и житейски опит върху опита си в една малка държава.\nБългария е вплитана неведнаж и в двойнствени игри с прецедентите. Така, при решаването на репарационния въпрос през 20-те години, българският казус се превръща в неотделим от този на останалите победени държави. Няма и не може да има “българско” преди и встрани от “германското” решение. По начало, основните принципи за решението на репарационния въпрос трябваше да бъдат апробирани първо за големите победени страни. Но това беше правилото, което не изключваше възможността по отделни въпроси да се експериментира върху малките. Споразумението на България по репарационния въпрос от 23 март 1923г. съдържаше все още неприлагани принципи, които впоследствие бяха вплетени в решенията за други страни.\nВ “доминото” на прецедентите България бе въвлечена и при верижните мораториуми по външния дълг от началото на 30-те години. В световната дългова верига всеки казус е важен сам по себе си именно като възможен прецедент. Битката на кредиторите се води страна по страна защото става дума за принципа, че “когато се пристъпва легалността от значение е само първата крачка”. А ако такава крачка все пак е направена, тя не трябва да се допуска масово. В тези отношения е изключено да се изгражда позитивен образ на неизправен длъжник.\nВсеки бой е решаващ - на последния, който не е преминал Рубикон тази възможност не трябва да се предоставя, така както тя е била отказвана до последна възможност и на първия. Серията от мораториуми започна от Южна Америка и продължи през други европейски страни (Унгария) преди да достигне България на 15 април 1932г. Но въпреки че тя бе от последните държави обявили неплатежоспособност - и борбата всъщност бе ариергардна, защото фронта вече беше пробит - предисторията на българския мораториум бе епична битка с кредиторите. Тяхната настървеност бе такава, като че ли България е първата страна, която обявява мораториум по външния си дълг.\nПо време на дълговата криза от 30-те години България се опитва по собствена инициатива да стане прецедент като плахо артикулира решение, което по редица точки се доближава до съвременния план “Брейди”. Но на конференцията в Стреза през септември 1932г. проекта на Н.Стоянов потъва, без да бъде сериозно обсъден, за да докаже още веднъж, че една малка страна не е в състояние да играе ролята на лидер в решаването на глобалните икономически проблеми.\nИзлъчването на България като “модел” нарасна - колкото и парадоксално да е това - в малкия затворен свят на социалистическия лагер. В тази изкуствена сива общност националните особености все пак се запазваха, като в ограденото пространство те придобиваха илюзорния и незаслужен печат на оригиналността. В известен смисъл всяка страна беше отделен казус и в един или друг период върху нея фокусираха напрежения или надежди, свързани с промяна в цялата система. “Българският модел” в тези условия представляваше хибрид на безапелационно подчинение и дребнаво хитруване, което оставяше определен периметър за социални “иновации” в рамките на системата. Ако те придобиваха познатите ни уродливи форми, то проблемът беше по-скоро в идеологическото заслепение, в липсата на замах и въображение, в истинското скудоумие на националните “иноватори” през всички тези 45 години.\nДнес международните финансови институции са по-трудно подвижни и доктринално по-консервативни, отколкото през 20-те години. Периметъра на експериментите е много широк, а осмислянето на грешките и съответните идеологически промени стават по-бавно. И въпреки това, последното десетилетие на 90-те години отново постави България в относително малка група “наблюдавани” страни.\nПреходът в Източна Европа се превърна в едно от големите начинания на социално инженерство през ХХ век. Разслоението между привидно хомогенната начална група постсоциалистически икономики настъпи бързо. България веднага зае добре дефинираната второешелонна ниша и нищо не предвещаваше превръщането й в особен казус. Само крайно неудачния преход предопредели особеностите на българския случай. Преживяната в една или друга форма от всички източноевропейски страни финансова криза тук бе почувствана драматично остро. Характерните навсякъде трудности с инфлацията в България дегенерираха в хиперинфлация. А институционалната незрялост доведе до срив във всички основни икономически институции. Всичко това роди едно наистина екзотично решение каквото се оказа Паричния съвет.\nВ самия край на столетието България за първи път се превърна в действително интересен експериментален казус, следен под лупа от икономическата теория и международните финансови институции. Вероятно България никога не е бивала толкова подробно описвана икономически отвън, както през последните години. Върху българския прецедент в момента, както никога досега, се апробира нова икономическа парадигма. Това се почувства отчетливо, когато финансовите кризи в Юго- Източна Азия и в Русия насочиха вниманието към приложимостта и устойчивостта на Паричните съвети. Сред стилизираните факти на тези кризи ще се намерят всички “микроикономически” причини на финансовата криза в България, свързани с кредитна инфлация, слаби надзорни регулации, вътрешни кредити, корупция, insider trading, симбиоза между бизнеса и държавата.\nСлед като България не може да свърже името си със забележителни събития и факти в стопанския ХХ век, особеното остава да се търси в културата и манталитета на стопанското поведение. Спецификата на нацията най-добре се долавя в погледа отвън и в стопанската самоидентификация на българина.\nПодминавам образа на България през комунистическите години, който е плътно покрит от идеологически наслоения и зад който се размива представата за специфично националните черти. Истинското отношение към стопанска България е това отпреди 1944г. и след 1989г. През всички тези години, от гледна точка на Запада, то е било поглед от висотата на огромна културна пропаст, макар и да не се е покривало напълно с отношението на метрополиите към колониите им.\nБългария (вероятно като всяка страна) има своя “добър” и “лош” образ навън.\nВ негативната картина прозира отношението на “гражданина” сред “варварите”, на Кандид сред диваците. Със стопанските си нрави България без съмнение е извън Европа, тя е една вечно закъсняваща нация, макар че й се признава, че в началото на века е направила заявка за ускорен преход към цивилизация.\nТази гледна точка се засилва след края на Първата световна война, когато отношението към икономиката е това на победителите пред капитулирала жертва. Позицията на окупатора (доловена например в протоколите от заседанията на Междусъюзническата комисия) е, че България никога няма да се оправи сама и някаква форма на попечителство е задължително. Безспорно тук присъства емоцията, свързана с войната, но дори тя да се отстрани дълбоката отчужденост остава. Тя почива на убеденост, че България не е правова държава, че в страната не се респектират договорите, че всеки напредък, реформа или споразумение могат да бъдат изтръгвани единствено с принуда и че страната разбира само езика на силата.\nВ острите конфликти с кредитори (или победители) образа на България е бивал нерядко демонизиран. По повод различни решения на икономическата й политика България е представяна като двулична, неблагодарна, продажна и перфидна страна, готова да е дръзка, когато има временната подкрепа на силен покровител или когато други са направили първата стъпка, но нямаща смелостта да предприеме сама решаваща крачка. Този образ е близък до създавания от пропагандата на съседни балкански държави, но в случая той е обобщен върху съвсем конкретни спорни ситуации.\nУсещането за “особеност” на българския стопански характер идва и от установеното от проницателни външни наблюдатели по-високо интелектуално (дори и административно) равнище на стопанската инфраструктура от икономическия и финансов потенциал на страната. Мотивът за “способностите” на националния човешки капитал и неспособността на социума да го оползотвори не е тема на 90-те години. През ХХ в. България редовно е свръхпроизвеждала образовани хора, които обаче са били по-подготвени за умозрителни, абстрактни дейности, отколкото за прагматично водене на политика или за компетентна професионална реализация. Обществото не е успявало нито да оцени реалните потребности от образовани индивиди (30-те години раждат уникалната категория на “безработните интелигенти”, които са държавно подпомагани!), нито да съчлени ефективно възможностите на образованите си членове.\nНе е учудващо, че един от привидно “бюджетните” конфликти през 30- те години е именно по този повод. При обсъждането на неизбежните икономии по време на Депресията, сред най-спорните въпроси между българското правителство и ФК е орязването на бюджета за образованието. Посягането отвън към нещо, което и се е превърнало в национална идеологема се възприема от общественото мнение като обида постоянно се жалва от масовото генериране на полуинтелигенти и от отсъствието на истински духовен елит в страната.\nПовтарящите се черти в благосклонния външен поглед към България са патернализмът, високомерието и снизходителността към една бедна страна. В периоди на “послушание”, към България са отправяни немалко похвални слова. За кратко време (след 23 март 1923 и през 1924г.) страната е наричана vaincu-modele. Подчертавана е добросъвестността в посрещането на задълженията й, обстоятелството че тя не е прекъсвала нито платежите си, нито контактите с кредиторите си. В периоди на добри отношения изплува стандартизирания положителен образ на България, включващ фундаментален оптимизъм поради благоприятни природно-човешки дадености, слабата индустриализация, представяна като актив, редица тривиални и пасторални човешки добродетели... Нерядко всичко това се защитава от същите тези хора (Буске, Шарло), които при други (конфликтни) ситуации са автори на най-черните портрети на страната.\nВ тази полярна външна представа за икономическия живот на България, стопанско-културното самоидентифициране се е разделяло на няколко, често изключващи се, позиции.\n“Ура-патриотарското” шовинистично настроение се е проявявало в две посоки. Едната - “позитивната” - е превъзнасянето на българските “успехи”, които впрочем са действителен факт в много по-редки случаи, отколкото го е представяла пропагандата.\nПо-интересна е “негативната” патриотарска нагласа, наслоявала самовнушенията за “прокълнатост” на България. Поводите за това са немалко и около тях постепенно се изгражда цяла митология с мартирологичния образ на страната и с представа за нея като вечно губеща. Често се прокарва и мотива за световен заговор срещу България. В основата на повечето от тези образи лежат репарациите след националните катастрофи и в по-общ смисъл - дълговете на България. През цялото столетие, историята на преговорите по външния дълг е низ от конфронтации, в които кредиторите доказват потенциала за плащане, а българската делегация (кога оправдано, кога неоснователно) се стреми да покаже точно обратното. От многократно повтаряне пред външния свят и в страната, тази соморефлексия се превръща в устойчива нагласа, подхранваща българския нихилизъм.\nЕдна от производните черти на това негативно настроение е икономическата ксенофобия на българина, изливала се в протекционистка търговска политика и в дълбоко залегнала боязън към чуждите инвестиции.\nОбратната страна на патриотарските ексцесии е неизличимият комплекс за малоценност и провинциалност в чисто стопанските му измерения. Едва ли някой по-точно е изразил това чувство от Вл.Моллов през 1928г. Използвайки обезличаването като аргумент, той се провиква в Народното събрание: “Да бъдем скромни, меридианът на нашия авторитет, на всички нас, които разсъждаваме тук, в това число разбира се и аз, се простира от Свиленград до Драгоман. Не ние с този меридиан на нашия авторитет ще предписваме на другите как ще се реши монетния въпрос в Европа и света”. [Стенографски дневници на ХХII Об. Народно събрание, I редовна сесия, 75 заседание, 13 април 1928, с. 1426]\nЗа Моллов това е тактически риторичен похват в една борба, която иначе той води безкомпромисно и може би най-ефективно от гледна точка на българските интереси. Но в тази сентенция той е формулирал блестящо една от най-устойчивите нагласи на българина. Партията на конформистите, които добре знаят кой е силният на деня и как да не му се противопоставят винаги е била мощна не само в битов и вътрешнополитически план, но и в отношението към външния свят. Неслучайно метафората за “снишаването” се роди през 1988г., в края на един режим, който беше превърнал позицията на притаена безличност в държавна политика в течение на четири десетилетия.\nВ същия този дебат в Народното събрание комплекса за неевропейска идентичност бе блестящо посочен - по друг начин - и от Ат.Буров. За него Стабилизационния заем окончателно възстановява правовия ред, външния престиж на страната и укрепва българската икономика след режима на Стамболийски. Земеделското управление е аберация, близка до комунистическата, която напълно е отхвърлила България извън Европа. Затова със заема страната влиза “в голямото семейство на европейските народи... Говоря за морално (не формално) влизане, за едно общение, което да ни направи сродни и главно да създаде у европейския свят чувството, че тоя измъчен народ е решен да върви... с манталитета на Европа... с изпитаните средства на културното човечество... да мисли като тях, да чувства като тях, да разбира като тях, да действа в кръга на силите си като тях, да бъде гледан от тях не като някаква чуждица в тялото на Европа, някак случайно влязла, която винаги ще поражда гангрени, ще поражда конвулсии, която трябва да бъде отблизо наблюдавана, контролирана, а често пъти и връзвана... А да бъде гледан като един изстрадал народ, който след тази Голгота... е дошъл единодушно до убеждението, че пътища освен европейската цивилизация и европейската демокрация няма, че лудите идеи на болшевизма, червен и зелен... на борба против установените форми, системи и разбирания от всички културни народи са изчезнали”. [Стенографски дневници на ХХII Об. Народно събрание, I редовна сесия, 75 заседание, 13 април 1928, с. 1429]\nТук има много патетика, но при всички случаи тази тирада е нещо повече от упражнение по политическо красноречие. Тя е вопъл на човек, който разбира истинската отдалеченост на България от Европа. Въпреки че пряко визира земеделската власт, на Буров е ясно, че режима на Стамболийски не е границата на “варварството”, а че то (може би в други форми) се простира много по-назад във времето. Това, което все още остава трагично скрито е какъв огромен отрязък от столетието предстои да бъде запълнен от икономическо и политическо варварство.\nЕдна много и често унижавана нация не може да има нито самочувствието, нито замаха за полет в икономическите си отношения със света. Твърдението, че “тук не е Западна Европа” се е превърнало в стандартно и универсално обяснение за всички несполуки, без нужда от доказателства. Още по-смазващо е, че от икономическата си история малка страна като България може да извлече единствено поуката, че тя практически никога не е в състояние да се откупи “завинаги” с добро поведение по един или друг повод. От малкия всеки взима максимума.\nПодобни страни - за България това е особено ясно - са търсели друг тип “компенсаторен” рефлекс в стопанските отношения със света. Опитите за блъфиране са една възможност, но тя не може да се прилага нито дълго, нито често срещу по-силни партньори. А удачното й използване изисква умение, такт и безпогрешно познаване на световните реалности и конфликти, каквито българските “актьори” рядко притежават. Хората, които са умеели да използват световната конфигурация на силите и конфликтите между тях в полза на България винаги са били единици и рядко са се появявали в точния момент.\nВъображението на българските управници рядко е отивало по-далече от организирането на съшити с бели конци дирижирани кампании (например срещу репарациите), които са имали за последица ново настървение срещу България. Компенсаторни механизми се развиват и чрез перченето, “бабаитлъка”, “батакчийската” философия, опитите чужденците да се уязвят на дребно, кухата грандомания. То се проявява особено често през 20-те години с опере(т)ните искания за прекратяване на плащанията по репарациите и по външните дългове. Тези искания намират широк и евтин популистки отзвук, а започват ли да се проповядват и от политици, отговорните публични фигури, които им се противопоставят са малко.\nТипичната “лява” и “национална” позиция е във въпросите на Н.Сакаров - “Само ние ли ще плащаме? Другите победени страни действат, а ние?... Ние мълчим, бездействаме и плащаме. Защо не надигнем глас и да заявим, че не можем да плащаме? Това може да е неудобно на някое правителство, но ние не трябва да бездействаме”. [СпБИД, 1928/9, Дружествена среща, с.565] “Ние”, това са групата интелектуалци, събрали се на редовната “дружествена среща” в БИД. Те неведнаж са поставяли по този начин въпроса, като в определени моменти (като например при изказване на К.Попов през 1923г.) се е стигало до дипломатически скандали.\nНа тази, изглеждаща съвсем проста позиция единственият достоен отговор идва от Ст.Бочев. Привеждам го изцяло, тъй като в него се вписва една достойна и отговорна, рядко срещана у нас, позиция за ролята на “икономическата интелигенция” в публичния дебат. “Г-н Сакаров иска да повдигне репарационния въпрос и да заявим, че не можем вече да плащаме. Но тоя въпрос не принадлежи на отделни лица, нито на отделни групи, съсловия и партии... Този въпрос е общонароден, но той е и политически и то от най-голям размер и най-паляща форма. Повдигането на въпроса за отлагане или анулиране на репарациите не може да се прави по всяко време и от когото и да било, а още по-малко като средство на опозиционна борба. Тъкмо така ние бихме влошили положението си. Потребна е сигурна предварителна дипломатическа подготовка, която само едно правителство може да стори. Бих желал, когато правителството, което и да би било то, счете, че е време тоя въпрос да се постави на дневен ред, нашето дружество да поеме ръководенето и организирането на общественото мнение, всички ние да станем апостоли; да вземем тоя въпрос от ръцете на партии и съсловия и като носители на българската икономическа мисъл, да издигнем въпроса високо над партизанските страсти и да пледираме най-благоприятното за нас разрешаване; ще издадем 2-3 специални книжки на списанието за да дадем материал по въпроса за пресата и сказчиците и ще организираме тъй общественото мнение, че да се чуе като един общонароден глас. Но това... само като правителството, което единствено може да представлява страната, би пожелало да използва нашето сътрудничество.” [с.567]\nИ действително, когато събитията опрат до конкретни решения и излязат от евтината риторика, нещата стават по-сложни. Готовността да се обяви мораториум по външните плащания винаги е била разделителна линия за българските управници. През 1928г. Ляпчев, като премиер, уморено признава, че “ние не се наемаме - аз поне не се наемам - да се борим против репарациите и да казваме, че няма да плащаме... Тези, които седят тук или ще седят на моето място, те да му мислят как ще излязат и ще кажат: ние в България не приемаме и не признаваме” [Стенографски дневници на ХХII Об. Народно събрание, I редовна сесия, 72 заседание, 10 април 1928, с. 1335] През 1932 и 1990г. се намират други министър-председатели да ги обявят.\nОпити да се преодолее комплекса за малоценност в драматичното стопанско общуване със света са се правели и в друга насока. В България никога не е изчезвала илюзията, че Запада може да бъде “изхитрен”. Най- често резултатите от тази Андрешковска психика са бивали плачевни и не в полза на България. Десетки пъти дребната краткосрочна печалба е водела до много по-сериозни макроикономически загуби или до тотално подкопаване доверието към страната.\nСлед този кратък обзор въпросът за уникалността или баналната тривиалност на българския икономически казус остава. На пръв поглед почти никои от чертите и събитията, които набелязват възможна стопанска самобитност на България не се оказват достатъчно ярки за да откроят страната на фона на столетието. Стопанската ни история през ХХ век е история на страна “в клетка”, чиито стратегически решения на икономическата политика са се вземали или навън, или вътре, но при крайно ограничени степени на свобода. Като правило това са били “модернизационни” решения, взети срещу инерцията на българската стопанска култура. В България “хъсът” за промени е хронично слаб, а силата на статуквото - изключително силна. Произтичащата оттук липса на креативност е вероятно една от националните черти.\nНо въпреки това, макар и да не е достигал руската мания за месианство и избраност, стремежът да се търси уникалност винаги е бил жив и в България. У всеки, който прониква в “интимния” стопански живот на една страна (чрез архиви и други документи) се появява склонност към хипертрофиране на националните особености. [Подобно увлечение мога да установя и при собственото ми запознаване със стопанското минало на България] С оглеждане наоколо тази специфика не изчезва напълно, но започва да избледнява. А когато в съвсем далечни географски точки възникнат сходни събития (например финансовите кризи в България и в Юго-източна Азия), изкушението да се търси общото и да се релативизират националните особености става още по-силно.\nПри по-внимателен прочит се оказва, че проблемът би могъл да се преформулира. Той не е толкова в наличието или отсъствието на уникални черти, колкото в степента на овладяване вродените и повсеместни стремежи за погазване правилата на пазарното общуване. Корупция например, има навсякъде, но в България тя е по-скоро слабо опитомена и по-хаотична, докато в развитите страни е почти институционализирана. Причините за финансовите и банкови кризи по света са поразяващо еднакви, но имунната система на едни икономики в това отношение е по- силна, отколкото на други. Държавната намеса е неотменна черта на всички модерни икономики, а етатизмът не е уникално явление. Но през по-голямата част от столетието, в България той е бил практика и идеология, налагана без задръжки и мисъл за последиците. Неговата неистовост в българските условия го прави особен казус, нещо отличаващо се от средното. Достатъчно е да се прегледат архивите на чужди свидетели (дипломати, икономисти) за българската действителност, за да се усети, че става дума за нещо необичайно и надхвърлящо техните стандарти. А ако за стандарт се вземат оценките на англосаксонски инспирираните ОН или МВФ, българският етатизъм придобива мащабите на истинска аберация. [Особено показателни са докладите на Комисаря на ОН за България от 24 юни 1933, 30 декември 1933, 23 април 1934г.; Вж също Н.Prost, La Bulgarie de 1912 d 1930. Paris. 1932 и др.]\nНо вероятно основното е, че в края на ХХ век въпросът за уникалността в икономиката става все по-абстрактен и маловажен. Ако през 1944, а и дори до 1989г., “откъсване” от световния икономически мир е било донякъде възможно, то с настоящата глобализация това вече е немислимо. Въпросът е не само и не толкова в мигновеното световно пренасяне на шоковете. Той е също в еднообразната икономическа идеология, която се разпространява по света. Езикът на икономическата политика се унифицира, а действителните възможности тя да се налага отвън на периферни държави се увеличават. Поривите на новаторство са приглушени, особено за малките страни. И в този сив свят остатъците от колорит като че ли отново опират до народопсихологията, институционалната традиция или просто до историята.\nРамките на столетието\nКато всяко столетие и ХХ в. е мозайка от променящи се представи зa принципите на икономическия живот и на стопанската политика. Как и в какви посоки еволюира през това столетие водещата стопанска идеология? На какъв фон се вписват “българските” идеали за модерност?\nСблъсъкът с привнесената модерност\nОсновните идеологически матрици, сложили отпечатъка си върху променящите се представи за икономическо развитие през ХХ век винаги са носели белега на своя национален произход. В общи линии, поредният световен стопански лидер е налагал и своите представи за модерност.\nПаралелът между нагласите, с които се посреща и изпраща новия век, създава тягостното чувство на затворен кръг. Историята приема по-скоро формите на мита за Сизиф, отколкото до някакъв въображаем постъпателен прогрес или необратим регрес. Ето защо, макар че историята на едно столетие може да се чете като хронология, предпочитам другия възможен прочит - този на повтарящите се мотиви в партитурата.\nХХ век беше столетие, през което се смениха едва ли не толкова световни парични системи, колкото през цялата предшестваща стопанска история. Векът започна с биметализъм и златен стандарт, видя краха на този стандарт под тежестта на непосилен държавен дълг, премина през модифицираните форми на първоначалния златен монометализъм, преживя колапса и на тази хибридна (Бретън-Уудска) система, известно време се движеше във водите на напълно свободно плаващите курсове, за да завърши с две полярни тенденции: свободно плаване между трите основни резервни валути и поява на нова валута (Еврото), която в принципите на организацията си ни връща към някои от фундаментите на златния стандарт.


Закъснелите полети и пакетните пътувания защитени от ЕС\nНачало > Услуги > Транспорт > Статии > Закъснелите полети и пакетните пътувания защитени от ЕС\nСъдът на Европейските общности в Люксембург обяви съдебно решение в подкрепа на пътуващите със самолет. Основата на това решение е, че пътниците на закъснелите полети ще имат право на обезщетение.\nПри така приетото решение пътниците, които са пътуващи с авиокомпания, закъсняла с 3 или повече часа при пристигането си на обявената дестинация могат да изискват обезщетение с фиксиран размер, което да е сходно като процедура с това пре отменен полет. Възможността за обезщетение няма да важи, когато става дума за извънредни (форсмажорни) обстоятелства, които не зависят от авиокомпанията (напр. лошо време, затворени летища и т.н.).\nСъществуващият европейски регламент предполага обезщетение на пътниците на отменени полети в рамките на 250-600 Евро. Това право обаче не е валидно за пътниците на закъснелите полети. Поводът за промяната на съществуващите стандарти е искане на пътници на Air France и Condor да им бъде заплатено обезщетение за отменен полет поради пристигане на желаната дестинация с 22-25 часа закъснение. Резултатът е, че пътниците, които имат отменяне и прехвърляне на полета на друга авиокомпания или по-късен полет могат да изискват обезщетение от същата и решението застъпва правото на пътниците със закъснение повече от 3 часа да бъдат съответно обезщетени от компанията поради пропуснати ползи във връзка с промяната на времето на пристигане.\nЕвропейската комисия обмисля изменения в директивата за пакетните пътувания (това са туристически пакети, включващи най-малко две от услугите - транспорт, настаняване или други услуги (забавления, екскурзии, местни пътувания, т.н.) и при условие, че пътуването е по-дълго от 24 часа или включва нощувка.). Целта е да бъдат променени съществуващите правила, за да може потребителите да бъдат по-добре защитени, в случай че заплатената почивка претърпи неблагоприятни обрати. Всъщност директивата за пакетните пътувания датира отпреди цели 20 години (1990). По това време, преди настъпването на Интернет, пакетните пътувания са били продавани предимно от офиси на туристически агенции, ситуирани в центъра на града. Тогава, за да бъде защитен потребителят е било достатъчно да се предоставя ясна информация в туристическата брошура, наличие на асистиране при проблеми по време на почивката, съобразяване с платените стандарти за почивката и защита на потребителите при несъстоятелност на фирмата или авиокомпанията.\nТези правила вече не са достатъчни, да регулират успешно настоящите практики пре използване на пакетните услуги. Все повече нараства регистрацията и поръчките на почивки през Интернет. Също така, все по-често потребителите избират опции със собствени пакети за конкретното пътуване. Статистиката сочи, че 56 % от потребителите сами организират почивките си и тези, които ползват предварително организирани пакетни услуги са намалени значително. Това означава, че действащата от 1990 г директива вече не е в състояние да предпазва пътуващите. Ако доскоро 90 % от пътуванията в рамките на ЕС са били в покривани от директивата, то сега процента им е драстично намалял и е около 30-40 %.\n1. По-широк обхват на правилата - в новата директива трябва да се включва възможността за оказване на потребителска защита в случаите, когато потребителите имат желание сами да организират пакетното си пътуване, при което ползват различи доставчици на различните услуги, например пътуване, настаняване и хранене. Покриването на динамичните пакетни пътувания ще създаде възможност на потребителите да получават по-добро обслужване и да бъдат защитени при наличието на евентуални нередности. Засега не е възможно всички пътувания или доставчици да реализират защита на потребителите, но има идея да бъдат означавани с определен символ тези, които отговарят на изискванията на ЕС. Така за потребителите и фирмите ще е напълно ясно кои пакетни с услуги са под протекцията на съответната директива.\n2. Отговорност - идеята е да бъде ясно обозначено кой и за какво отговаря, ако бъде установена нередност в пакетното пътуване. В настоящият момент няма ясни граници на задълженията между отделните звена опосредстващи пътуванията - туроператори, туристически агенти или доставчиците на самите услуги.\n3. Защита при фалит - как се постъпва и какви са процедурите, когато някоя компания не може да изпълни задълженията си към потребителите. Съвсем наскоро бяхме свидетели на банкрута на SkyEuropе. На практика компанията е продавала билети, които после няма да възстанови поради обявената несъстоятелност. За периода от 2005 до 2008 в рамките на Европа са банкрутирали 29 авиокомпании, които не са върнали парите на закупилите от тях билети при обявяването на банкрута си. В същото време обявяването на банкрут не се интересува дали един потребител отведен до определена дестинация може да бъде върнат обратно и дали той може да си позволи обратния път. Тенденцията, която се предполага в новата директива е, да има специална част, касаеща банкрутиращите компании и в частност тези, които предлагат самолетни билети да бъдат задължени да спазят правата на потребителите, които имат закупени билите или почивки и да могат да бъдат превозени до дома и обезщетени за нанесените вреди.


Цветан Василев раздал 2,5 млн. лв. на приближени - оставиха ги в...\nЦветан Василев раздал 2,5 млн. лв. на приближени - оставиха ги в ареста\nСпециализираният наказателен съд (СНС) задържа за постоянно в ареста пет лица, обвинени за извършени престъпления против финансовата система. Това са Васил Шуманов – бивш охранител на Цветан Василев, Венцислав Тодоров – шофьор в оръжейното дружество "Дунарит", Иван Стойков – директор на "Фина C" АД, Красимир Зарев – няма данни да има постоянна работа и Никола Киров – директор на "Дунарит" АД. Задържаните са свидетели по делото за фалита на Корпоративна търговска банка (КТБ) и са сочени за приближени до укриващия се от правосъдието подсъдим Цветан Василев.\nОбвинението смята, че петимата са получавали нерегламентирано средства от фалиралата пирамида на банкера беглец, част от които са били връщани после лично на фараона. По делото има още две лица, които са обвиняеми - единият се издирва, а другият е на свобода, заради влошено здравословно състояние.\nНа съдебното заседание се разбра, че по разпореждане на Цветан Василев петимата са получили в луксозни подаръчни торбички общо 2,5 млн. лв. от трезора на КТБ. Средствата са били присвоени от банката чрез фиктивни кредити и са били раздадени под формата на бонуси. Това се е случило на 18 декември 2013 г. в бившия офис на Цветан Василев на бул. "Цар Борис III" 159 в София. Прокуратурата смята, че и петимата са знаели, че "бонусите" са били присвоени от банковия трезор. Преди да получат парите Никола Киров изпратил писмо до Цветан Василев, в което настоявал да разпореди на близкия до него по това време Бисер Лазов да им преведе парите, съобщава "Правен свят". Петимата са свързани и с търговски дружества, които са получавали необезпечени кредити от КТБ.\nОт думите на тримата обвинители от Специализираната прокуратура, които се явиха пред съдия Пламен Панайотов от СНС, се разбра още, че четирима от обвиняемите са започнали да пътуват често до Сърбия, малко след като Цветан Василев се укри от българското правосъдие в Белград.\nОтново се мамят хората , Пееевски гушна 4 милиарда от там , тук ни залъгват с някакви 2,5 млн . С какво днес си мислите ,че се плаща днес на издания , като ПИК , Блиц и други да бранят задника на Борисов . Единият плаща / Пеевски / , другият / Борисов / му дава индулгенция за 4 милиарда ! А хората търпят някакъв неграмотен старец с тъмно минало на застраховател и охранител да си играе на Министър председател ,вече 10 години ! Резултата е видим , срив на борса , икономика , здравеопазване , образование , сигурност и циганска престъпност навсякъде .България се превърна в мащеха за българите и рай за всякакви европе*дали .\nОт мен един (+). Позволи ми да направя малка корекция на това което си написал. Не само Пеевски, а Пеевски с Борисов гушнаха 4,3 млрд от КТБ, дватата ! След това решиха да ограбят и активите на банката , като започнаха от "Дунарит". Не успяха. През цялото това време третата свиня се ослушваше като в чужда тръстика. Вероятно има нещо заделено и за нея. В подкрепа на това което написах пействам два коментара. Първият е на Цветан Цветанов във Вашингтон, 2015 г., януари, на Молитвена закуска пред агент на ЦРУ:„Ликвидирането на банката беше необходимо за облагодетелстване на политически и бизнес интереси. Няма причина да се мисли, че мажоритарният собственик е извършил престъпление. Премиерът Бойко Борисов и Делян Пеевски са заговорничели срещу Цветан Василев и изфабрикуваха доказателства за слаб контрол и организация на банковия мениджмънт, с цел да придобият активи и собствености на банката след нейното затваряне ”. Вторият коментар е на Соня Колтуклиева, журналист, много близка до Борисов до 2014 г. : "Борисов ми каза - „Докато Орешарски е на власт, планираме да гръмнем една голяма и една малка банка. Чрез фалиране на банки ще съборим управлението на БСП”. Бях възмутена. Казах му, че в момента, в който хората загубят парите си, тях няма да ги интересува кой е на власт.Когато Борисов отново дойде на власт, написах във Фейсбук, че няма да го подкрепя, щом се връща в лоното на глутницата. Борисов не може да избяга от глутницата. Живее в зандан от страхове за арести и пр., затова е готов да печели изборите, но не за добруването на народа, а за собствената си кожа“.\nКАТО НЯКОЙ НАМЕРИ 1 ДОКУМЕНТ СРЕЩУ БОРИСОВ ТОГАВА СЕ УПРАЖНЯВАЙТЕ ЧЕРВЕНИ БУБОЛЕЧКИ. ТО ГЕН. АТАНАСОВ И КОРНЕЛИЯ ЗНАЕТЕ ЛИ ОТ КОГА ТЪРСЯТ КОМПРОМАТ.\nЗА БСП върхушката има доказани данни.ЕЛЕНКА ЙОНЧЕВА Е УЧАСТВАЛА ПРЯКО В ИЗТОЧВАНЕТО НА СМЕТКИ ОТ КТБ. МАЙ СИ МИСЛИТЕ ЧЕ НЕ 80 а 100 ПРОЦЕНТА СА ДЕБИЛИТЕ\nКакви документи искате ,че е член на БКП избран за депутат от НДСВ и основател на ГЕРБ.Бивши комунисти няма.\nДОКУМЕНТИ КОЛКОТО ЩЕШ\nДАЖЕ И ЦЯЛА КНИГА "ШАЙКА" ИМА....\nА ЦВЕТАН ВАСИЛЕВ\nСИ СТОИ В СЪРБИЯ И НЕ МУ ДРЕМЕ. ТЕЗИ СА ПЪЛНИ ТЪПАЦИ, АКО НЕ СИ КАЖАТ ИСТИНАТА. ОЩЕ ЛИ ЩЕ ЗАЩИТАВАТ ВАСИЛЕВ??? ТЕ И АДВОКАТИТЕ НА ВАСИЛЕВ СИ ВЗИМАТ ДЕБЕЛИТЕ ХОНОРАРИ, А ТИЯ ТЪПАЦИ НЕКА СТОЯТ В АРЕСТА.\nСъд до дупка за всички замесени в най-голямата кражба в съвременната история на България. Доно в най-скоро време и мозъка на цялата операция Цветан Василев да бъде прибран зад решетките, къдеот му е мястото.\nДа не забравяме, че Василев открадна общо 4 милиарда от КТБ.


"Челси" се включва в битката за Роналдо с 60 млн. паунда - Спорт - Дневник\n11:36, 11 сеп 14 , 3328\nРоналдо наскоро се врече на "Юнайтед"\nЛидерът във Висшата лига "Челси" е на път да се включи в битката за подписа на Кристиано Роналдо, пише "Експрес".\nВ последните дни звездата на "Реал" (Мадрид) се свързва все повече със завръщане в "Манчестър юнайтед".\nНаскоро португалският национал заяви колко обича "червените дяволи" и как иска някой ден да се върне на "Олд Трафорд".\nСпоред слуховете "Юнайтед" е готов да отдели до 60 млн. паунда през следващото лято в опит да си върне Роналдо. Клубът обмислял да предложи на нападателя заплата, която надвишава настоящите му 290 хиляди паунда на седмица.\nВ момента обаче все повече се твърди, че бившият наставник на Роналдо в "Реал" Жозе Моуриньо е останал с добри взаимоотношения с крилото и има желание да го привлече в "Челси".\nБелите вече продадоха две от звездите си - Чаби Алонсо и Анхел ди Мария. Шампионът на Европа е готов да се раздели с най-добрия си играч, ако той поиска това. След няколко месеца Роналдо ще навърши 30 години, а за негови евентуални заместници се спрягат Марко Ройс и Еден Азар.\nПреди два дни "Дейли Стар" написа, че именно белгийският футболист на "Челси" е вариант номер едно за "Реал", ако се стигне до раздяла с Роналдо.\nstive. 11:50, 11 сеп 14 / Неутрално\nДо коментар [#2] от "роджър": Вероятно защото си доста далече от тази игра.\nWoodstock 12:04, 11 сеп 14 / Весело\nДо коментар [#4] от "theanalyser": Рууни, като истински капитан на отбора, ще се жертва и ще заиграе като цен...\nРейтинг: 809 11:43, 11 сеп 14 Неутрално\nРейтинг: 933 11:45, 11 сеп 14 Неутрално\nЕ тЕ този /подскачащия около топката, с гела/ никога не можах да го възприема за футболист ...\nРейтинг: 402 11:50, 11 сеп 14 Неутрално\nВероятно защото си доста далече от тази игра.\nРейтинг: 1416 11:52, 11 сеп 14 Любопитно\nВ Юнайтед само нападатели ли ще играят...\nРейтинг: 233 12:04, 11 сеп 14 Весело\nРууни, като истински капитан на отбора, ще се жертва и ще заиграе като централен защитник. Поне някой в тази линия ще може да изнася топката с нещо, което не прилича на изчистване.\nРейтинг: 571 12:04, 11 сеп 14 Неутрално\nДано не е вярно, 60 милиона за 31 годишен (следващото лято) е доста спорно решение, не вярвам Абрамович толкова да си мрази парите\nРейтинг: 5271 12:04, 11 сеп 14 Неутрално\nВ Челси му е мястото!\nРейтинг: 622 12:26, 11 сеп 14 Неутрално\nРоналдо е миналото на Юнайтед. За 60 мил. Марко Ройс може да бъде бъдещето\nРейтинг: 233 12:45, 11 сеп 14 Неутрално\nСледващото лято ще е на 30.\nРейтинг: 1453 12:55, 11 сеп 14 Весело\nДо коментар [#5] от "Fulham":\nРейтинг: 515 14:07, 11 сеп 14 Неутрално\nГолеми спекулации, голямо чудо.\nРоналдо е играч на Реал Мадрид, и това е.\nНе мисля, че ще отиде в Манчестър Юнайтед, още по-малко в Челси.\nПърво, в Реал Роналдо е обожаван. Къпе се в пари и слава по целия свят, а и отбора е много силен и дава шансове за печелене на големи титли и големи индивидуални награди, а Роналдо освен, че е страхотен футболист, когото страшно харесва, е и голям егоцентрик, така че избора е ясен.\nМанчестър Юнайтед и Челси са по-слаби отбори, които могат да му дадат основно пари, но не и титли и тази слава. Освен това Челси е и враг на Юнайтед, няма как играч на Юнайтед, после на Реал сега да отиде в Челси. Да не говорим, че Роналдо и Моуриньо не се разбират добре.\nВан Гаал също е труден характер, а и засега Юнайтед изглежда доста зле като игра.\nНяма как Роналдо да остави славата и парите на Реал, както и треньорското спокойствие и уважение на татко Карло, за да се "набута" в Челси или Юнайтед.\nА и Реал да не са луди да продадат Роналдо за 60 милиона.\nРейтинг: 571 14:39, 11 сеп 14 Неутрално\nТака е, но пак са много пари\nРейтинг: 4616 16:15, 11 сеп 14 Неутрално\nМястото му е е в Най висшата лига.\nРейтинг: 402 16:37, 11 сеп 14 Неутрално\nНека се прибере в Манчестър Ю. Там ще се чувства най-добре\nРейтинг: 915 23:27, 11 сеп 14 Неутрално\nДо коментар [#3] от "stive.":++++++++++++++


Ген. Любен Гоцев – между политиката и мафията. От срещи с папата, до бизнес със СИК, кой бе „бащата на мутрите”? (ЖИТЕЙСКИ ОЧЕРК) - Narod.bg\nГен. Любен Гоцев – между политиката и мафията. От срещи с папата, до бизнес със СИК, кой бе „бащата на мутрите”? (ЖИТЕЙСКИ ОЧЕРК)\nКакъв човек бе покойният вече Любен Гоцев? Политик с връзки в мафията, бизнесмен с връзки в политиката или някаква странна симбиоза между мафия, политика и бизнес?!\nNarod.bg се поразрови, за да разкрие истинското лице на митичния основател на кръга „Монтерей”, в който се събираха приятели и от трите сфери на влияние на Любен Гоцев.\n„Какъв кръстник, боже мой?! Аз съм само един пенсионер, от когото нищо не зависи”. Така отговаряше Любен Гоцев на обвиненията, че е своеобразен кръстник на родната олигархия, зачената с куфарчетата на вездесъщата партия-столетница.\nМиналият четвъртък, на 7 октомври, Гоцев си отиде половин година преди да навърши достолепните 91 години. В последните няколко години той почти не излизаше от дома си заради силни болки в краката. Официална причина за кончината му не се съобщава, припомня „Уикенд”.\nГоцев е митологизиран като ключовата фигура на българския преход, участвал в тайното раздаване на пари на червени фирми от 1985 до 1989 г., като създателя на групировките, като Човека в сянка. Самият той обаче винаги е гледал с насмешка на тези гръмки определения.\nМитичният Маджо на погребението на ген. Любен Гоцев\nТака или иначе през последните години името му се оказа в центъра на грандиозно съдебно дело, наблюдавано от ЕС, развявано като пример за борбата на България с организираната престъпност, определяно като „съдебен процес с голяма обществена значимост”.\nГрандиозната интрига, според която братя Маргини поръчали разстрела му, дълго време привличаше интереса на цяла България.\nЗаедно с него за поръчани бяха нарочени бизнесменът Никола Дамянов и контрабандистът на цигари Иван Тодоров-Доктора, отдавна покойници. Отлично запознати обаче твърдят, че цялата интрига е измислена от двама бивши високопоставени шефове от контраразузнаването, пише още „Уикенд“.\nЛюбен Гоцев по онова време вече е прехвърлили 80-те и колкото и да скромничи, че е редови пенсионер, той е всепризнатият доайен на специалните служби в България и едва ли има по-информиран човек от него. А както е известно, информацията е власт.\nИзточниците ни обясняват, че целта на мнимия заговор е била да се наложи тотален контрол върху респектиращата личност на бившия шеф на външното разузнаване Любен Гоцев и неговите приятели от „Монтерей”, които небрежно твърдят, че са само приятелско-професионален кръг на бивши разузнавачи и дипломати.\nМнимата заплаха за покушението дава възможност да се подслушват легално телефоните на генерала и неговия близък кръг, подчертават запознати целта на „разработката”, в която са вкарани братята Маргини.\nОсвен това се е очаквало бившите разведки да се притеснят и да ограничат контактите помежду си. Сметките са били ветераните да бъдат изтласкат от сцената на активния политически живот, да се елиминират и без тях да се преразпредели голям властови ресурс.\nМисията обаче се оказва невъзможна. След продължил 5 години процес Върховният касационен съд окончателно оправда братя Маргини по обвиненията за подготвяното мнимо покушение. Това е видимата част. Чрез заведеното срещу тях дело задачата е изпълнена – легализирано е за известен период подслушването на телефоните и проследяването на контактите на Любен Гоцев и хората край него, допълват източниците ни.\nПо време на процеса Любен Гоцев и Никола Дамянов заявиха направо, че не им е известно защо братята, които не познават, ще поръчат убийството им.\nДоктора бе разстрелян преди началото на съдебната одисея, така че нямаше думата. Цялото дело се крепеше върху показанията на защитения свидетел Велин Добрев – Вили Моториста. Любопитно е, че на 19 септември 2005 г. тогавашният главният секретар на МВР Бойко Борисов подава оставка, а същия ден е арестуван Велин Добрев, който с показанията си поставя началото на големия съдебен процес.\nПриживе Любен Гоцев споделя, че е притеснен от факта, че някой иска да му отнеме живота. „Събота или неделя една вечер много късно дойдоха генералите Чобанов и Драшков и ми казаха, че се подготвя убийството ми, да се скрия 20-25 дни да не излизам от къщи. Откъде и защо – те мълчаха през цялото време. Не казаха нито „не”, нито „да”- дали мафиотско, дали политическо убийство се е готвело… Започнах да си мисля кой може да ме мрази. И, естествено, в такива случаи почваш да си мислиш, че това са кръгове от другите политически сили. Без да назовавам имена.\nРеших, че оттам нещо са ми вдигнали мерника. Останах вкъщи действително 20 дни. Първо не вярвах и сега не вярвам, че са ми подготвяли убийство, въпреки че се изкараха какви ли не подробности. Не излизах да вземам вестници.\nГ-жа Гоцева купуваше вестниците. Но започнаха да идват приятели. След като не се показах един-два дни, започнаха да звънят”, цитира „Уикенд“.\nХора, които познават отблизо ген. Гоцев са категорични, че и той самият има немалък талант да създава около себе си мистериозност, която до известна степен го прави знаменитост. Каквото и да се говори обаче за него, колкото и да са противоположни мненията за неговата личност, той беше един от главните герои през десетилетията след промените.\nГен. Любен Гоцев има впечатляваща житейска и професионална биография. Ражда се на 3 март 1930 г. в един от крайните столични квартали. Родителите му не са имали възможност да се образоват, но са природно интелигентни. На 6 години майка му вече го е научила да чете и да смята.\nНа 9 септември 1944 г. става член на РМС. Сега може да се каже, че има нещо символично в това, но тогава едва ли е било така, все пак е бил едва на 14 години, момче, увлечено от всеобщата еуфория в работническия квартал.\nСлед като завършва строителния техникум, мечтае да стане архитект, но не успява да се справи с изпита по рисуване. Затова пък страстта му към изкуството остава до края на живота му, както и любовта към книгите. Баща му се опитва да го насочи към училището за локомотивни машинисти, но в крайна сметка той не става нито архитект, нито железничар.\nЛюбен Гоцев започва работа като чертожник, едно скучно занимание, но скоро се мести на съвсем различно място, което подхожда повече на лидерските му заложби – става организационен работник в ДНСМ, тогавашната младежка организация.\nПрез 1954 г. се жени за Ана Гоцева, която вече е студентка в Института по съобщения в Москва. По същото време Градският комитет на комунистическата партия в столицата търси младежи, които да следват дипломация в Москва. Любен Гоцев е сред късметлиите. В руската столица е избран за партиен секретар на студентската общност, припомни в своята публикация „Уикенд“.\nЛегендарният МГИМО му предлага познанства, някои от които остават приятелства за цял живот. Един от най-близките му хора от онези години е Алексей Лебедев, оцелял от концлагера Освиенцим, където попада като 3-4 годишно хлапе, заедно със семейството си.\nДвамата стават големи приятели, а по-късно пътищата се пресичат отново – в Ню Йорк, където и двамата са дипломати.\nВ МГИМО (Московски държавен институт по международни отношения) Любен Гоцев има знаменити преподаватели, светила със световна слава. Един от тези, които силно го впечатляват по негови думи, е акад. Евгений Тарле.\nТози 80-годишен ерудит е историк с респектираща академична кариера, многократно канен да чете лекции в Сорбоната, автор на монографии за Наполеон и Талейран, които и до днес не спират да се преиздават в огромни тиражи, написани в популяризаторски стил, като при това имат и голяма научна стойност.\nКазват дори, че Сталин препрочитал „Наполеон” с молив в ръка и според мълвата имал огромно желание Тарле да напише и негова биография, което големият историк деликатно отклонил. Гоцев има привилегията да слуша не само Тарле, но и проф. Капица, който е бил преводач на Сталин и Мао Дзедун, а в МГИМО чете лекции за Китай.\nНа 13 август 1960 г. московският възпитаник започва работа във Външно министерство в София. Първо е назначен в арабския отдел, но скоро го преместват в „Западна Европа, САЩ и Канада”. Гоцев става референт за Великобритания, като преди това, още като студент е бил на стаж в посолството в Лондон. През първите две години от неговата кариера външен министър е Карло Луканов, бащата на Андрей Луканов, с когото Гоцев е бил колега в МГИМО. След това министър става Иван Башев.\nДържавна сигурност не пропуска да покани младия служител да се влее в редовете й. Любен Гоцев е привлечен към Първо главно управление на Държавна сигурност – външното разузнаване. През есента на 1962 г. е изпратен в „Школа особого назначения” – разузнавателната школа на КГБ в Подмосковието. Освен специалните предмети, там той изучава и френски език. На финала взема с отличен всички изпити в школата.\nВ разгара на Студената война заедно със съпругата си Ана и още съвсем малките момичета Румяна и Ирина, Гоцев се оказва дипломат в Ню Йорк. Съпругата му е напуснала работата си като инженер в завод „Ворошилов”, била е и научен сътрудник в Института по радиоелектроника по това време. В САЩ, разбира се, тя не може да работи.\nСемейството пристига в Ню Йорк през август 1963 г. Любен Гоцев е назначен за трети съветник в Постоянното представителство към ООН.\nОсвен дипломат, той е и разузнавач в единствената тогава резидентура на България в САЩ – тази в Ню Йорк. Колегите му, по техни разкази след години, веднага са впечатлени от неговата интелигентност, от уникалното му умение да създава приятелства, от широките контакти, които бързо натрупва.\nОписват го като чаровник, елегантен, високо образован, човек, който умее да предразполага към себе си. Все качества, които го отличават до края на живота му и може би са част от ореола му на пръв Кукловод в България. Разбира се, не липсват завистници, които след време ще клюкарстват, че той бил любимецът в мисията на тогавашния посланик Милко Тарабанов.\nВместо обичайните 3 години, мандатът на Гоцев е удължен на 5 години. Връща се в България през 1969 г. и става шеф на Трети отдел в Първо главно управление на ДС, който разузнава в САЩ и другите страни от НАТО.\nВторият му мандат в САЩ започва през 1971 г. Гоцев, вече майор, става резидент „Янев” под прикритието на първи съветник в Постоянното представителство на България в ООН. Сред колегите му тогава са бъдещият шеф на Научно-техническото разузнаване (НТР) Георги Манчев и неговият заместник в НТР – Любчо Михайлов.\nПрез май 1974 г. Любен Гоцев, освен резидент в САЩ, става и зам.-началник на Първо главно управление, а през януари 1982 г. е вече зам.-министър на външните работи. Запознати си припомнят, че по това време се заселва със семейството си и в един от трите дипломатически блокове на ул. „Жолио Кюри”, където след години, точно срещу неговия вход, ще бъде прословутият ресторант „Монтерей”, по-късно сменил името си на „Мадера”, в който обикновено във вторник се събират колеги и приятели от дипломацията и разузнаването, четем още в „Уикенд“.\nПрез 1983 г. Гоцев е освободен от разузнаването, понеже е решено, че не е правилно зам.-министър на външните работи да се занимава и с разузнаване. Награждават го с пистолет. Както се казва обаче, няма бивши разузнавачи.\nВеднага след промените, в самия край на декември 1989 г. той става първи зам.-министър на вътрешните работи. Сам подчертава, че това става за „негова изненада”. Титуляр на поста преди това е Григор Шопов. Гоцев винаги е твърдял, че служебната каса, която той му предава, е празна. При положение, че Григор Шопов заема този пост с десетилетия, можем само да се фантазираме какво би могло да се съхранява в нея.\nЛюбен Гоцев в началото на кариерата си\nГодини по-късно, когато тръгват приказките, че Любен Гоцев е сивият кардинал на българския преход, той ще каже: „Така се случи в моя живот, че минах и през двете ведомства – МВР и МВнР – разузнаването и дипломацията. Започнах от нулата и в едното стигнах до генерал, а в другото – до министър.\nНяма друг с такава биография в БСП – нито Лилов, нито никой. Това е злоба – защо да е Любен Гоцев. Някои от приказките започнаха от БСП – например за изнасянето в чужбина на куфарчетата с пари”. А на въпроса той ли е пазителят на тайните на българския преход отсича лаконично: „Каквото знам, то си ми е в главата и си е моя работа”.\nПо инициатива на Любен Гоцев само два месеца след свалянето на Тодор Живков, през януари 1990 г., в МВР са поканени на среща група дисиденти, сред които Анжел Вагенщайн, Петър Берон, Марко Ганчев, Стефан Продев и други. Задачата е, както гласи официалната версия, е да се изяснят отношенията, да се види доколко МВР може да разчита на обществена подкрепа. Няма спор – Гоцев винаги е мислил стратегически.\nПрез тези януарски дни на 1990 г. той е повишен и в звание – става генерал-майор и застава начело на работната група за реформи във вътрешното министерство. Държавна сигурност е трансформирана в Национална служба за защита на конституцията, като името след това е променено в Национална служба за сигурност. Първо главно и НТР стават Национална разузнавателна служба, трансформират се още „Затворите” и Националната следствена служба, преди това управления в структурата на ДС.\nСледващата стъпка е прочистването на досиетата. Заповедта е подписана от Атанас Семерджиев, Стоян Савов и Нанка Серкеджиева. След това обаче и други шефове в МВР са се подписвали под документа, така че отговорността е „споделена”.\nНа 21 март 1990 г. БКП, която вече се е прекръстила на БСП, свиква пленум. Решението е Любен Гоцев да оглави предизборния щаб на партията за Велико народно събрание. Дни по-късно той пише рапорт да бъде освободен от МВР, а на негово място е назначен Красимир Саманджиев, близък приятел на Петър Младенов. В щаба са и Георги Пирински, Румен Сербезов, както и писателите Йордан Радичков и Анжел Вагенщайн.\nИзборите за Велико народно събрание, както е известно, са спечелени от БСП и никой след това не отрича, че Любен Гоцев има огромна заслугата за това. Любопитно е, че няколко дни преди тях, на къс хартия генералът написва своето предположение за процентите, които ще спечелят партиите. Оказва се, че прогнозата му е абсолютно точна, а той самият става депутат в Седмото Велико народно събрание.\nНа 22 септември 1990 г. Андрей Луканов става премиер, а Любен Гоцев – външен министър. Последният му пост е посланик в Холандия. През 1992 г. вече позабравеният Стоян Ганев го отзовава и той наистина става пенсионер. Не съвсем обаче, понеже мълвата не спира да го свързва с едно или друго събитие, с един или друг кабинет.\nМълвата например твърди, че опитният дипломат е в основата на завръщането на Симеон II. Според конспиративните теории БСП след разрухата при Виденов и последвалото управление на Костов се нуждае от по-плавен преход, какъвто може да осигури величието в изгнание.\nНа коментарите, че той е довел Симеон, Гоцев скромно и с характерния си ироничен стил отговаря: „Много се връзва една такава работа – аз съм бил в Мадрид, познавам го и съм ченгето. Разбира се, че е пропаганда. Не може след като два милиона и повече са гласували за Симеон, да се каже, Гоцев го доведе. Просто е невероятно. Добре, аз съм го проагитирал и как така след година толкова хора му повярваха и гласуваха за него. Политиката на СДС го доведе. СДС се провали, загуби изборите и на тази вълна дойде Симеон. Това е – кратко и ясно, всичко останало са приказки”. Факт е обаче, че двамата се познават от години. Това признава и самият Любен Гоцев:\n„Едно имигрантско семейство, което живее повече от 30-40 години в САЩ няколко пъти ми подсказа, че Симеон търси контакти с българи, с които може да разговаря. Като министър на външните работи пак ме попитаха – защо не идеш да го видиш, той може да те приеме. Казах – аз съм министър на България, как ще ходя да се виждам с бившия цар.\nМинаха години, преди за първи път да се видим в Мадрид през 1997 г. Бях поканен там от Яков Джераси. Отначало – съмнения, колебания, но после приех. Беше интересно и пикантно. Разговорът беше възможно най-общ – как е в България, как живеят хората. Симеон не показа, че иска да бъде президент или премиер. Първата ни среща в Мадрид е била не повече от 40 минути. После сме се виждали още няколко пъти – когато идваше в България, винаги намираше начин – чрез Галя Дичева – да се видим.\nТой пушеше лули. Подарих му една лула – той ми подари нещо друго. Такива дребни неща, чисто човешки. Не е имало политически разговори, амбиции: искам да се връщам, БСП да ми помогне.\nВсичките ми срещи са били лични, не са свързани с партийни или други ангажименти”. За завръщането на Сакскобургготски, дипломатът казва, че не го е изненадало: „Не съм го очаквал, но не съм се изненадал, когато го избра българският народ.\nМислех, че той ще чака да се промени конституцията и ще иска да се върне направо като президент. Но ние и не сме говорили – той да ми каже: смятам да стана министър-председател, ти какво ще кажеш? Те, други са се занимавали с това. Предполагам, че ме сочат като човекът, върнал царя, за да уязвяват БСП. Ако бяха живи някои от старото ръководство, щяха да ги сочат тях, но понеже измряха Станко Тодоров, Петър Младенов, Димитър Стоянов, сочат мен. Аз останах и започнаха атаките срещу мен”. Според генерала Симеон не е спечелил, че става премиер, но „загуби, защото си потроши нервите”.\nАко е имало политик, към когото Любен Гоцев никога не е криел раздразнението си, то това безспорно е Иван Костов. Иначе изключително дипломатичният генерал, който винаги подчертава, че е не е нищо повече от обикновена част от българското общество и бивш фактор, публично заявява: „Костов да замълчи, за да не кажа това, което аз знам.” Причината да бъде толкова рязък е, реплика на Костов по повод номинацията на Бриго Аспарухов за съветник на президента: „И Любен Гоцев изпълзя от дупката”, изречена през 2005 г.\n„Да не разправя, че съм излязъл от дупката. Това е лична обида. Ако продължи, ще изляза с факти, документи”- казва Гоцев.. До подобни разкрития обаче така и не се стига, но само може да се предполага какви са тези „факти и документи” в безспорно богатата архивна колекция на генерала.\nВпрочем, в един момент той обяви, че е изгорил всички документи за Иван Костов, с които е разполагал. Иначе за ролята на Командира е категоричен, че „Костов е личност, която няма да бъде забравена в българската история. Рано или късно тези неща ще се успокоят и той ще се разглежда като човек, направил нещо за България. Грешката на СДС е, че се ограничиха много в отношенията си към народа, към българина, към държавата. Оттам започнаха проблемите на сините.\nНе може една партия, управлявала 4 години, и сега да се опира върху три неща – ченгета, КГБ и ДС.\nСамо това въртят като счупена грамофонна плоча – ченгета, ченгета, ченгета… Вместо да си направят сериозен анализ защо стигнаха до това положение и какво трябва да се направи, те продължават да се блъскат помежду си.\nЗащо в СДС се притесняват от 7-8 души генерали, които при това са над 70-годишни. Ако една партия е сериозна, от нас ли ще се притеснява. Те се самооправдават непрекъснато с генералското движение, а то не съществува. Саморазпусна се. При това в движението участваха 140 души – Валери Петров, Леда Милева, Павел Матев, Иван Гранитски. Генералите бяхме само аз, Бриго Аспарухов, Митко Иванов, а той не е и генерал. Кой беше още – може би Владо Тодоров.”\nЛюбен Гоцев си тръгва от държавната работа на 62 години. По-късно твърди, че се е отдръпнал и от разузнаването, а след това повече никой не го бил търсил за съвети.\n„Старото поколение разузнавачи си отиде. Повечето са пенсионери и членуват в Асоциацията на разузнавачите, но никой не ги търси за нищо. Ако някой помага, е суперсекретно. Лично мен никой не ме кани, но и не бих приел такова предложение, защото минаха 20 години, откакто съм излязъл от службите. Сега да се връщам и да си въобразявам, че ще съм полезен – не. Официално погледнато разузнаването работи, дава някакви резултати, за които държавата плаща. Има такава приказка – когато кралицата-майка се оплакала пред министъра на финансите на Великобритания, че разведката струва много скъпо, той й казал: „Мадам, ако искате да знаете, трябва да плащате!”. Информацията се плаща. Ако държавата даде повече пари и поиска отговорности, тогава и резултатите ще бъдат по-добри.”\nГоцев обаче не отрича, че е консултант в частния бизнес. Версията му как е попаднал в средите на банкерите и предприемачите скромно неглижира личните му заслуги: „Много приятели имам – поканиха ме да работим заедно вместо да седя в къщи с внуците. Така стана влизането ми в бизнеса. Участвах в 4-5 фирми. Напуснах ги, защото ги използваха като силен аргумент за спекулации.”\nВ една от фирмите – „Филимко”, например, е съдружник с бившия министър на просветата Даниел Вълчев, но Гоцев винаги е отричал да е редил депутатските листи на която и да е партия. Шегува се, че никой не го кани, но ако го поканят, знае как да им ги нареди.\nВсе пак счита, че най-важното е хората да ходят на избори: „Смятам, че всеки трябва да гласува, да видим на кого възлагаме да ни управлява.\nЕдни проблеми се решават, други се появяват, това е в края на краищата диалектиката на обществото.”\nВ битието си на пенсионер Любен Гоцев става известен за широките народни маси най-вече с медийните публикации и разкрития, че е „председател” на мистериозния кръг „Монтерей”. За отбелязване е, че той винаги е канил журналисти на сбирките на приятелския си кръг, за да се убедели с очите си, че старите генерали не чертаят планове и конспирации кой да ръководи страната. „Монтерей” е жива материя – казва Любен Гоцев приживе. – Някои си отиват, после се връщат. Други се връщат, но си отиват. Има нови хора, които идват и са много активни, стават приятели. Появиха се десетина души, които са известни, ама много са известни. Нека не споменаваме конкретни имена. Те са хора на изкуството, но се въртят и в политиката, проявяват интерес да седнат в един такъв кръг на пенсионери да си лафят.\nОт ГЕРБ никой не идва, освен ако има скрити гербери, защото знам, че в „Монтерей” има скрити масони. Те не се афишират и не ангажират никого с вижданията си. В „Монтерей” няма политически инженеринг. Не се ангажираме с имена. Не си спомням да сме казвали – ето, за този ще гласуваме. Никой не може да ангажира останалите.\nДо ден днешен журналистите не могат да разберат, че точно медиите измислиха този кръг „Монтерей”, в който повечето сме колеги, бивши дипломати.”\nВ сбирките на професионално-приятелския кръг редовен участник е и бившият борец, настоящ мастит бизнесмен Младен Михалев-Маджо.\nРазбира се, когато е в София, а не в Швейцария, от където управлява бизнеса си. Връзката на генерала с шефа на бившата СИК е толкова силно експонирана, че Маджо е дори в заглавията на репортажите за опелото на Гоцев.\n„ Маджо с маска на погребението на Любен Гоцев” – отбелязват повечето сайтове и вестници, като същият акцент е и в новинарските емисии на телевизиите. Самият Гоцев в редките си коментари по адрес на Маджо подчертава, че той има уникални качества като предприемач, хваща идеи за бизнес сякаш от въздуха.\nНа погребението на генерала в понеделник се събира почти целият елит на старата школа в българската дипломация и разузнаване. Поне тези, които са в състояние поради напредналата си възраст да се появят. Виктор Вълков пристига в инвалидна количка. Въпросът кой ще замести генерала като „тамада” на „Монтерей” остава висящ.\n„Аз съм реалист, голям реалист – тръгнал съм от един от най-бедните квартали на София и съм стигнал до най-богатите. Видял съм и едното, и другото. Трябва да има някакъв баланс – казва Любен Гоцев, който до края на живота си е ляв и русофил. – Не може някой от снимките да протяга ръка за помощ за операции, а друг да се вози в мерцедес. Трябва да има равенство, социална държава, колкото и да е бедна. Колкото и да се абстрактно.”\nНа погребението на Любен Гоцев пристигат само хора с лимузини. Какво пък, мечтата му да стане архитект по своему се е сбъднала.\nКато разузнавач връща 8 картини на Майстора в България\nСред запомнящите се случаи в кариерата на Любен Гоцев от годините като разузнавач е връщането на 8 картини на Майстора. Те са собственост на Джон Крейн – сина на мултимилионера Чарлз Крейн. Да припомним, Чарлз Крейн е бил спонсор на Владимир Димитров-Майстора през 1924-1928 г. и затова творбите, които художникът рисува тогава, стават негови.\nРазработката за връщането на картините е наречена „Милионера”, а заслугите на Любен Гоцев за успехът й са оценени по достойнство от Центъра в София. В служебната характеристика, която шефовете му дават, е подчертано, че има „вкус към въпросите, касаещи „културно-историческото разузнаване”. Майор Гоцев успява да се запознае и сприятели със съпругата на Джон Крейн – Силвия.\nТя признава пред него, че имат картини на Майстора, които били оставени от години на тавана на вилата им. Те дори не били поставени в рамки, а са наредени на рола. Гоцев отива във вилата, качва се на прашния таван, взема шедьоврите и с одобрението на домакините си връща платната в България. Тук те стават притежание на Националната художествена галерия. След тази история с върнатите картини самите Джон и Силвия Крейн посещават няколко пъти България.\nВижда се 4 пъти с папата\nПрез май 1981 г. гръмва световният скандал с българската следа при атентата срещу папа Йоан Павел II в Рим. Любен Гоцев, наред с други колеги от разузнаването, е ангажиран в работата на специално създадената комисия, която образно казано трябва да неутрализира антибългарските атаки. Години по-късно той има честта да се види с папата 4 пъти.\n„Знаехме, че няма наше участие, и папата го знаеше, но не го казваше. Явно не му беше дошло времето. В качеството си на външен министър през декември 1992 г. го поканих да дойде в България от името на Петър Младенов” – разкрива години по-късно Любен Гоцев.\nРазвежда американския президент Никсън у нас\nПрез юни 1982 г. Секретариата на ЦК на БКП определя, че бившият резидент в САЩ трябва да придружи експрезидента на САЩ Ричард Никсън по време на неговото частно посещение в България.\nТова е първата визита на американски президент, макар и бивш, в страната, а Гоцев е плътно с него. Никсън обаче далеч не е единственият световен лидер, с когото той се е срещал през годините. „Малцина знаят, че съм се виждал Джордж Буш-старши, когато беше постоянен представител на САЩ в ООН.\nРазговаряли сме поне десет пъти на приеми, на коктейли, той идваше в мисията през 1971 г. Много ме впечатляваше също и Адлайс Стивънсън. През 1969 г. той беше постоянен представител на САЩ в ООН. Стана кандидат за президент на демократите. За него казваха, че е прекалено интелигентен, за да стане президент на САЩ.\nВ Америка по коктейли съм срещал Труман Капоти, Шърли Маклейн и още колко знаменитости. Виждал съм се с Громико, с Шеварднадзе, Горбачов. В началото мислех, че Горбачов е новото лице на СССР, но много се разочаровах. Видях го в Париж на една среща с Желю Желев, той се къпеше в собственото си масло, като говореше” – споделя приживе Любен Гоцев.\nЛюбен ГоцевмафияМладен Михалев МаджонародполитикаСИК


store.bg - Double Quick III - Ръчна помпа за надуваеми играчки\nИграчки Надуваеми забавления Помпи Double Quick III - Ръчна помпа за надуваеми играчки\nКаталожен номер 68615\nРазмери на опаковката 48.30 / 20.30 / 12.10 cm\nУдобна ръчна помпа с ръкохватки, която се предлага с 4 накрайника. Подходяща е за напомпване на матраци, надуваеми възглавници, кресла, детски играчки, надуваеми легла, детски басейни и др. Моделът е с височина 48 cm, мек маркуч и позволява изделието да бъде напомпано за броени минути. Това е възможно поради двутактния режим на работа на помпата. Тя нагнетява въздух при спускане и изтегляне на буталото. Масата ѝ е 1.3 kg, което я прави незаменим спътник по време на излет, къмпинг, екскурзия и др.\nЗа да оцените продукта "Double Quick III", изберете цифрата отговаряща на Вашата оценка по десетобалната система:\nголям гардероб за кукли\nИзползваните в представянето на играчка "Double Quick III - Ръчна помпа за надуваеми играчки" текстови, графични и други материали са собственост на носителите на авторските им права.


Кметът на Клисура: Държавата да дотира населени места, които нямат лекарска и лекарствена помощ - KarlovoPress\nКметът на Клисура: Държавата да дотира населени места, които нямат лекарска и лекарствена помощ\n03.01.2019г. | 19:53\nКметът на Клисура Генка Тодорова преди няколко дни апелира по една от националните телевизии държавата да започне да дотира малките населени места, за да не бъдат хората откъснати от спешна лекарска и лекарствена помощ. Тя посочи, че може да бъде предоставено безвъзмездно общинско помещение, но желаещи да разкрият аптека към настоящия момент няма.\nВ Клисура живеят малко повече от 1000 души. Те са предимно възрастни и самотни хора. Животът на повечето от зависи от лекарствата. Най-близката аптека е в Розино. Всеки месец хората, които са трудноподвижни обикновено молят други техни съграждани, които пътуват до Карлово да им купуват лекарствата. За целта им плащат разходите по пътуването. В града живеят и млади семейства, които имат малки деца.\nСпоред фармацевтичния съюз причината в повечето малки населени места да няма аптеки е, че регионите са непривлекателни. Таксите за откриване на обект са по-ниски, но по-малко са и живеещите. За да се реши проблемът, фармацевтичният съюз е предложил на Здравната каса да изготви стимули за откриване на аптеки в неблагоприятните райони, такива каквито вече има за лекарските практики.\nИма и големи градове, където няма денонощна аптека. Например в Бургас, Трявна, Чирпан, Карлово, Лъки.\nИ днес има още два нови случаи на коронавирус в община Карлово\nДвама мъже от Розино и Дъбене\nБолницата в Сопот се нуждае от месечно дофинансиране в размер на 20 000 лева, за да продължи да съществува\nСъдбата на лечебното заведение бе публично обсъдена по инициатива на общинското ръководство\nДве жени от Карлово и Ведраре са дали положителен PCR тест\nОще два нови случаи на коронавирус в Карловско\nАрестуваха 34 годишна жена и 23 годишен мъж от Карлово за притежание на наркотици\nОбразувани са бързи производства срещу двамата\nВече се работи по ремонта на пътя Черничево-Дуванлии\nУчастъкът към Хисаря е 9 км\nНикола Пингелов от ВМРО-БНД Сопот внесе становище относно план-сметката за 2021-ва\nТой обаче прави други две предложение на общинското ръководство


Mayan Eagle (Microgaming) - Преглед, Играйте онлайн безплатно | RTP - 96,32%\nMayan Eagle - Слот машина\nMayan Eagle налични в казиното по-долу\n1. Преглед на слот за Maya Eagle\n2. Как се играе на слот Mayan Eagle\nСлот машина Mayan Eagle е нов хазартен продукт от Microgaming с вълнуваща сюжетна линия, посветена на съкровищата на маите. Основните му характеристики са нетрадиционният формат на игралното поле (6x5) и наличието на 15 625 наградни линии.\nМаксималният коефициент в този слот е x1000 и RTP също е доста висок - 96,32%. Тоест тук е възможно да спечелите, но първо ви препоръчваме да проучите рецензията и да опитате да играете в демо режим.\nПреглед на слот за Maya Eagle\nТемата на слот машината Mayan Eagle е много търсена сред комарджиите. Но има много такива слотове, следователно, за да привлекат вниманието на потребителите, разработчиците свършиха добра работа по интерфейса. Фонът на игралното поле е пейзаж с древни храмове, пирамиди и водопад. Символиката е представена под формата на традиционни деноминации на карти и каменни плочи с ритуални изображения на свещени животни.\nМинималният и максималният залог в машината са съответно 0,2 и 20 монети. Броят на наградните линии е 15625. Най-високото изплащане е еквивалентно на 1000 стартови залога. Вярно е, че това е само за най-скъпата комбинация - от 5 снимки със златни соколини глави.\nКак се играе на слот Mayan Eagle\nВъпреки необичайния дизайн, геймплеят на Mayan Eagle може да се нарече съвсем стандартен. Бутоните за управление са разположени на вертикален панел под барабаните:\nбутон под формата на монети отваря прозорец за избор на залог;\nсъоръжението е за настройка на звукови и видео ефекти;\nстрелките стартират завъртания в автоматичен режим;\nоранжевият бутон активира редовни завъртания.\nВ допълнение към иконите със свещени животни, слотът има редица специални символи:\nЗлатният амулет завършва комбинациите, превръщайки се в изображения от същия тип;\nПирамида - Wild, заместваща липсващите символи на барабаните;\nЛого с името на слота - стартира безплатни завъртания.\nВ играта няма джакпот или риск, но има специална функция, която също ви позволява да увеличите печалбата си. Това са Rolling Reels, задействани след успешни завъртания. След като играчите получат плащането, печелившите изображения изчезват от полето и на тяхно място се появяват нови. По този начин, без да актуализират тарифата, комарджиите имат възможност да съберат още няколко комбинации и да получат допълнителна печалба.\nсимвол със зелена глава на сокол - x5/10/16/40;\nсъс синьо - x6/10/20/50;\nс червено - x20/40/60/100;\nсъс злато - x20/200/500/1000.\nRTP (връщане към комарджиите от сумата на всички залози) - 96,32%\nПодобни игри на Mayan Eagle


Господа, днес споделяме 11 безпогрешни знака, че сте алфа мъжки .\nИ тъй като не искаме да се уверите, че вашият нов намерен алфа статус не сплашва момичета или да ви създава проблеми, ние също ви показваме # 1 нещо, което определено ще остави хората да си мислят, че просто си фалшифицирате .\n11 признака, че сте алфа мъжки - Алфа мъже срещу бета мъже Гледай това видео в YouTube .\nЧували сте го и преди & hellip; „Чадите са такива глупаци. Защо момичетата обичат глупаци? ” (съжалявам, ако се казвате Чад, Чад). Най-просто казано: Не е вярно. Човек, който получава всички момичета, е почти винаги & hellip; наистина приятелски .\nКога за последен път се изправихте срещу някого, защото чувствахте, че той е ужасен човек? Ако не можете да си спомните, вие все още има място за подобрение . Защото & hellip; човек, който може да отстоява това, в което вярва & hellip; е безспорно чиста алфа, добре & hellip; всеки.\nАлфите, от друга страна, са развълнувани да споделят работата си , дори да знаят, че не е много добре. Те искат да чуят мнения защото искат да бъдат по-добри.\nОГРОМНА разлика между мъжете Alpha и Beta мъжете е как се справят с нещата, които не харесват за себе си. Никой не е напълно доволен от това, което е. И алфите знаят това. Те признават това те не са перфектни . И никой не е.\nНе ми харесва колко си нисък ? Да, малко е жалко, но не и краят на света & hellip; и да се ядосвате, когато другите се отнасят към вас по различен начин показва сериозни проблеми със самочувствието това само ще влоши нещата.\nКазвали сме го и преди, но мъжете от Алфа обичат продължавайте да сте заети . Те са мотивиран . И в натоварения си живот те все още се грижат да дадат всичко, което имат. Това означава, че алфите дават допълнителни усилия защото могат, спазват срокове и завършват започнатото.\nОгледай се около себе си. Чиста ли е вашата стая? Хранили ли сте кучето вече? Сгънахте ли прането си от миналата седмица? Имали ли сте душ? Ако сте отговорили с „Не“ на някой от тези въпроси, поставете това видео на пауза точно сега и направете едно от тези неща. Това правят алфите. Те знаят нищо добро не идва лесно и трябва вложете в работата, за да получите резултатите . Жените искат човек, който може да се грижи за себе си & hellip; тя не иска да ти бъде майка.\nВижте & hellip; в 99% от случаите, бидейки нечестността и лъжата е абсолютно най-лошото нещо можете да направите, за да избегнете негативни последици. Лъжите винаги се връщат, за да ви ухапят за дупето & hellip; и колкото повече казвате, толкова по-трудно е да ги проследите. И това е нещото при алфа мъжете. Не само те се придържат към тяхната истина , но те признават, че да си честен е по дяволите много по-лесно отколкото да се опитвам да си спомня коя лъжа са казали кой.\nНещо почти във всяко минало, настояще и бъдеще на алфата има общо свойството да поддържайте добрите времена да се търкалят . Алфа мъжките имат изберете няколко шеги в ръкавите си, те са бърз , и може измислете забавно занимание когато времената са скучни. Те карат нещата да се случват & hellip; и това включва правене на хора щастливи & hellip; всъщност алфите искат всички да бъдат щастливи, защото това прави света по-добро място.\nКогато видите човек, който очевидно прилича на алфа мъж, обърнете внимание как е облечен . Мирише ли приятно? Следващия път вземете добър полъх. Продължете & hellip; само един бърз.\nТака подстрижете брадата си, вземете душ, намерете дрехи които пасват на тялото ви, след това излезте навън. Веднага ще забележите разликата. Но ние го разбираме & hellip; понякога е трудно дори да започнете да се почиствате. Ако това е ежедневна борба за вас, огледайте се още веднъж около вас & hellip; ако стаята ви не е чиста, как въобще ще се изчистите? Разбира се, най-добрият начин да бъдете чисти е с косата си . Направихме цяло видео върху него, което можете да видите точно тук: 10 прически, които жените намират за безумно атрактивни 2018 г. - най-добрите прически за момчета\nРазсейките не са за него, защото усъвършенстване е мястото, където той намира своята сила & hellip; и той знае, че ако се разсейва, ще се върне към старите си нездравословни навици. Също, ленивци убиха родителите му .\nНо сериозно & hellip; алфа мъжете не ядат този допълнителен парче пица защото това означава повече мили по бягащата пътека по-късно, което се врязва в други планове. Те имат сила на волята да каже „не“ и се придържайте към здравословен режим, независимо от натиска на връстниците или колко силен е апетитът. Алфа мъжки контролирайте своите пориви сега & hellip; защото печалбата ще бъде много по-сладка по линия.\nТова бяха 11 мощни знака, че сте алфа мъжки . Колко имахте?


България отново е първа по корупция в ЕС | Банкеръ\nMеждународната организация за борба с корупцията "Прозрачност без граници" обяви резултатите от международния Индекс за възприятие на корупцията за 2019 година.\nИзследвани са 180 страни по целия свят. България е на 74-о място - последното в Европейския съюз. Оценките са от 0 до 100, като нулата означава тежка корупция.\nСредната стойност на индекса на Европа е сравнително висока – 66 точки. Най-добре с корупцията традиционно се справят скандинавските страни Дания, Финландия, Швеция, Норвегия, както и Швейцария. Най-проблемни са държавите от Централна и Източна Европа: Гърция, Хърватия, Унгария, Румъния и България.\nСтойността на индекса за България е 43 точки, като в сравнение с предходни години се изкачва с няколко позиции нагоре в класацията, за да достигне 74-о място.\nВъпреки наблюдението на Европейската комисия по механизма за сътрудничество и проверка България и Румъния показват "малък напредък" в реформата на съдебната система и борбата с корупцията, показва докладът.\nИндексът отразява възприятията за корупцията в цялост и включва способността на държавата да налага ефективно съдебно преследване, защитата на борещите се с корупция като журналистите например.\nЕто защо проучването обръща внимание на проблемите със свободата на словото в България. "В България липсват независими и прозрачни медии. Често е неясно кой притежава дадена медия и какви политически връзки има", твърди се в доклада.\nПри съставянето на индекса са използван голям брой доклади и аналитични оценки от международни изследователски и финансови институции, сред които Световната банка, Световният икономически форум, Университетът в Гьотеборг и други.\nБългария е включена в изследването за двадесет и втори пореден път, а то се публикува ежегодно от 1995 година и отразява анализи, оценки и възприятия относно нивото на корупция според представителите на бизнеса, местните и чуждестранните анализатори в съответните страни.\nчетвъртък, 23. януари 2020 - 13:49