ОТ ДРУГАТА СТРАНА НА СЕДЕМТЕ ПЪТЕКИ\n“Животът прилича на панаир, на който едни идват да се състезават, други да търгуват, а трети, най-добрите - да гледат.” Питагор\nДа убедиш хората в нещо, в което ти сам не вярваш е най-силната власт в нашето съвремие. Лъжата печели пари, вярата – данъкоплатци.\nРодена в центъра на земята, където всички пъпни върви се преплитат в горещо кълбо, заплаках за първи път. Майката на всички майки подаде гръдта си, за да засуча от силите й, и да усмиря неземните стихии в себе си. Животът започна – примамливо нежен, с дъх на мляко и утробна топлина. Но майката на всички майки ме отби и затръшна зад гърба ми портите на безкрая. Останала сама пред неизвестното, заплаквам за последен път…\nПред мен се изсипаха градове и сгради, улици и хора – пораснали мъже и объркани жени. Войни и крясъци, опитомени реки и взривени планини подреждаха картината на света. Материята и душата, убийството и погребението, разума и чувствата се срещаха чрез двете съществуващи човечности. Едната вярваше, че светът започва оттук, а другата помнеше, че началото е другаде. И докато мъжете разумно разрушаваха, жените плачеха, а квантите на сълзите им се издигаха в облаците, за да завалят. Но техният плач отдавна нищо не раждаше, защото падаше върху чадъри, изсмукваше се с машини и потъваше в канализацията към нищото.\nТози свят, в който млякото се правеше от натрошен бял прах, а топлината се произвеждаше от прегръдките на електрически стълбове, бе различен от земята оттатък. Виждах как много жени се превръщат в мъже, загубили вяра в сълзите си. Виждах много мъже, които се опитват да бъдат жени, усъмнени в разума си. Тук всеки може да бъде всеки и затова всички бяха еднакви…\nВ хибридната трета човечност нищо не напомняше за човека.\nИЗОБРЕТАТЕЛЯТ НА АСАНСЬОРА\nТова е съоръжение, което вози долустоящите по-горе и сваля хората от високото по-ниско. Тенденцията е към качване нагоре, но понякога се налага и слизане, поради затваряне на високите етажи или прилошаване от резките смени в налягането. Когато асансьорът се развали, хората чакат да се оправи, за да не губят време. Ако предприемат уморително пътуване по стълбите се ядосват толкова много, че всеки, който ги срещне, научава за драматичното събитие асансьорна повреда.\nИзобретателят, дълъг и въжеобразен, с уши закривени като закачалки и очи, светещи в тъмното, чертаеше поредната схема за увеличаване скоростта на качване. Беше толкова залисан в борбата с гравитацията, че трябваше да се поразсъблека, за да ми обърне внимание.\n- Хм, – погледна ме сладострастно той. – Какво искате? Работя в момента.\n- Отговор на въпроса „защо”.\n- Вие явно нямате работа, след като се шляете с подобни въпроси насам-натам – подигравателно изрече учения.\n- Всъщност това работя. Аз съм търсач на отговори.\n- Нима? И колко сте открили досега?\n- Познавам резултатите, но не и причините да се стигне до тях. „Защо” е първият, изначален въпрос. Затова Ви питам: защо измислихте асансьора?\n- Нужно ли е да е сложно, да има причина за един добър резултат? А и какъв е смисълът да търся отговор за нещо, което вече така или иначе съществува?\n- Ще стоя и чакам, колкото е нужно.\n- Така, нека опитам тогава. Някога, живеех във високопланинско село, – започна разказа си той. – Преодоляването на склоновете бе ежедневно занимание за всички. Къщите бяха като закачени с гвоздеи в малките вдлъбнатини на планината и качването и слизането завършваха най-малкото с ожулено коляно. Не, че нямаше пътеки, но вятърът и водата подло подлагаха под краката ни нови предизвикателства. Тогава се роди идеята за асансьора.\nНе се стърпях и попитах:\n- Искате да кажете, че първият Ви асансьор е улеснил придвижването на хората по склоновете?\nИзобретателят се разсмя и дълго време не можа да си поеме дъх, за да продължи.\n- Задавате детински въпроси. Разбира се, че склоновете си останаха такива. Селото отдавна е буренясало и изоставено. Всички живеят в блокове в града.\n- А какво им е на стълбите?\n- Бавни са, трудоемки и изобщо губят много време.\nДокато слушах нелепите отговори на човека, смятащ моите въпроси за такива, се опитвах да подредя в ясна картина казаното.\n- От чутото излиза, че прадедите Ви са били доста непрактични хора.\nУченият смръщи недоволно вежди, защото всеки учен вярваше и в генетиката.\n- Ако вярвам на думите Ви, излиза, че прародителят Ви се е заселил по неудобните склонове, за да изтезава бъдещото поколение. В резултат на мъките, Вие измисляте съоръжение, което вози нагоре-надолу хора в града по високи блокове, доста по-стръмни от склоновете на планината, а неудобното село, породило удобството – изчезва. Някак не разбирам защо.\nУченият изпуфтя с досада и нервно повиши тон.\n- Колко сте глупава! Асансьорът е полезен, а това, че Вие не съзирате ползите…\n- Не съзирам ползите, но виждам слабостите. Единственото, което дава Вашето съоръжение е време. А какво правите Вие с това време? Седите и измисляте все по-високи скорости за придвижване и преодоляване на гравитацията. Щеше да бъде значително по-лесно и обяснимо, ако бяхте преместили селото си в равнината или просто да построите едни стълби тук и там. Плавно изкачване, плавно слизане, без странични ефекти. А Вие с цялото си време щяхте да създадете например семейство, да пропътувате земята нашир и длъж, а не да се возите нагоре-надолу бързо и безсмислено.\nТой ме огледа преценяващо и заяви:\n- Красива сте. Искате ли да излезем на вечеря? Където пожелаете, само да не е на високо. Не обичам височините.\n- Ако някога се срещнем на някой планински склон, ще обмисля предложението Ви.\nИ си тръгнах, за да потърся друг изобретател, който може би щеше да ми даде смислен отговор.\nИЗОБРЕТАТЕЛЯТ НА БЛОКА\nБлоковете са големи вертикални правоъгълници, които съдържат по малки правоъгълници, наречени жилища. Колкото по-малова- жен е човек, в толкова по-малък правоъгълник живее. Дори да си го купи, малкият човек плаща за това, че си го е купил, докато е жив, а после завещава плащането на децата си. Ако пък не си го купи, плаща повече, защото не си го е купил. Много важните хора не купуват, а строят вертикалните правоъгълници, тъй като за тях земята е собственост по право. Но те не живеят в тях, защото са хитри. Продават ги на маловажните хора с договора „не съвсем”, защото гравитацията също е собственост на важните хора, а тя не се продава, в името на единството и сплотеността между всички. Много важните хора не живеят, разбира се, на открито, а в хоризонтални блокове, където се придвижват с коне или рикши. Ако някой малък човек реши да се отдели от общността и безплатно да ходи по земята, добрите важни хора го даряват с глад, мизерия или болест, а ако дезертьорът все още не иска да умре го приютяват в скривалища с решетки, за да не разваля екстериора.\nИзобретателят на блокове бе нисък и невзрачен, но много важен човек. Трябваше доста да се навеждам, за да го открия изправен на пръсти зад макета на нов 150-етажен блок. Подадох му ръка, за да не се препъне в някое жилище на ниво 63.\n- Извинете, че така ме заварвате, но не очаквах посещение. – ухили се с керамична усмивка той. – Какво ще желаете – жилище, блок, земя?\n- Мислех, че земята не се продава. – учудих се на предложението му.\nТой леко се сконфузи.\n- Зависи от цената, зависи от цената...\n- Всъщност не съм дошла да купувам нищо. Интересува ме защо строите блокове?\nЛъскавата му усмивка на секундата изчезна и той с досада се търкулна в двойно по-голям от него стол зад огромно бюро.\n- Блоковете са направени в името на хората. Така те са заедно – близки и сплотени. Вечната ми грижа е да не оставя самотни хора по света. Съседите са враг на самотата. Така предотвратявам разпада на личността.\n- Колко умно, колко велико! – възкликнах убедително. – Но защо блокове, защо не навеси, къщи?\n- Но какви навеси, моля Ви! Има прекрасни къщи – просторни, светли, уютни.\n- Имате предвид сламените къщурки, които си поръчваш вчера и ти ги доставят днес в редицата от други подобни къщурки?\n- Как нищо не разбирате! – закачливо ми се закани той. - Тези къщи са направени, за да могат хората да общуват. По-удобно ли щеше да бъде, ако са разделени от големи разстояния и при нужда няма към кого да се обърнат? Когато бях малък къщата ми се намираше на петнадесет километра от съседите. Докторът го викахме от предния ден, а храната предвиждахме от по-предния. Самота, отделеност, мъка. Още тогава разбрах, че хората трябва да живеят близо, за да си помагат.\n- Да, това е наистина основателна причина – съгласих се с него. - Предполагам, че Вие живеете в многоетажен блок или лека колибка, заобиколен от купища съседи.\n- Ясно. А защо дядо Ви или който е строил къщата Ви не я е построил по-близо до съседите? След като това е било такъв проблем за Вас, вероятно е бил не по-малък и за него.\n- Дядо ми беше странен тип. Обичаше да ловува, да е близо до дивата природа. В резултат на тази си асоциалност, сега е луд - жив, но луд - и трябваше да го затворим – отпусна се в откровения учения.\n- Каква ирония на гените! – засмях се искрено. – А земята?\n- О, един приятел я купи и построи хотел. Вие... сте очарователно същество! Ако имате желание, можем да отидем да го видим. Моят дом е на двадесетина километра от него и на петдесет оттук.\n- Не се ли депресирате от самотата? – закачливо погледнах дребния човек.\n- Наистина ми е самотно понякога, но имам мигрена и не мога да живея в близост до други хора.\n- О-о! Това означава ли, че всеки човек с главоболие може да обитава подобен на Вашия дом?\n- Аз съм собственик на земи и строител. Посветих живота си на грижата за другите. Не мога да се тревожа и за главоболието им.\n- А ако тези други не искат да се грижите за тях, а просто да им дадете къс земя и да ги оставите да се оправят с нея сами?\n- Но как? – възмути се той. – Земите са си мои.\n- Вероятно и звездите – изправих се и погледнах много важния човек от високо.\n- Земя ли искате? Ще Ви дам. За Вас може. Вие сте специална. Нека Ви заведа у дома! – хленчеше той.\n- Бих приела поканата Ви, ако живеехте в къщата на лудия си дядо. Някой ден, когато главоболието на хората стане важно, колкото Вашето; когато всеки може да избира дали да се депресира в самота или невротизира сред съседи, може би ще се срещнем.\nИ поех към следващия изобретател, който може би щеше да ми даде смислен отговор.\nИЗОБРЕТАТЕЛЯТ НА ВЕЛОЕРГОМЕТЪРА\nВелоергометърът е колело, което не излиза навън, за да не се цапа този, който го върти. Върти е точната дума. Вози и кара са неуместни, тъй като това колело е инвалид. То стои на едно място в дома на своя собственик и педалите му създават вятър при задвижване. Това не го прави енергоизточник, а както стана ясно и превозно средство. Въпреки че самото му име означава „измервател на велики работи”, единственото, което измерва е колко завъртания може да направи велоергометриста, за да създададе постоянен вятър, целящ да стопи комплексите му от последното преяждане. Звучи сложно, но това е, защото „великите работи” са сложни.\nИзобретателят бе опровержение на своето изобретение. Пъшкаше при всяко движение в пространството, защото гръбнакът му беше почти като ос на планета – някъде в средата на голямата му, бавноподвижна кръглост. Нямах желание за протакане, затова направо изстрелях въпроса:\n- Защо измислихте велоергометъра?\nТой се обърна с нежелание, почуди се за миг какво да прави с мен и се разтече върху няколко стола, правейки ги невидими.\n- Не знам коя сте и какво искате, но ако желаете да си купите...\n- Не искам да купувам нищо, благодаря! – прекъснах го бързо. – Искам да знам единствено защо съществува нещо подобно.\n- Но това е толкова очевидно! Хората имат нужда от него - спортуват, отслабват и им се вдига тонуса.\n- Да, забелязвам. – изгледах лявото и дясното му планетарно кълбо с укор. - А какво им пречи на тези хора да карат велосипеди, с които освен да правят вятър, могат и да се придвижват нанякъде?\n- По същия начин може да ме питате защо има фитнес зали, гири, щанги и какво ли още не.\n- Ами, да, намирам ги за също толкова безполезни.\n- Нямате нужда, затова така говорите. Хората ходят на работа, прибират се, хранят се и после желаят да раздвижат тялото си. Намразих колелото като дете. От едно място на друго – в дъжд и пек – и то не, за да отслабна, а защото леля ми в съседното село бе болна и всеки ден ходех да я наглеждам. Тогава реших да превърна велосипеда в приятно занимание, защитено от времето и удобно за хората.\n- Е, някога поне сте вършили нещо смислено. Странно, че и сега хората могат да го вършат, ако не бяхте измислили това „велико” нещо.\n- Но светът е толкова динамичен. Няма време за подобни прояви на хуманност. Който може оцелява, който не – не. Вие изглежда имате нещо против спорта? Знаете ли колко хора затлъстяват на работните си места, обездвижват се, изкривяват се и затъпяват от еднообразие?\n- Със сигурност – потвърдих аз.\n- Знаете ли колко хора имат нужда от движение, от излизане от работния график, от почивка?\n- О, да, - съгласих се отново.\n- Сигурно ме презирате, че съм закръглен, че нямам съвършена фигура, но се уморих отдавна от глупости и реших да ям когато и каквото искам.\nРазсмях се невъздържано.\n- Вие го казахте – глу-пос-ти! Но тези глупости са за глупците, а не за Вас, нали, защото много добре съзнавате безполезността на откритието си. Нищо не спира хората да ядат по-малко, да се движат повече, да ходят при лелите си, независимо дали са болни или здрави. Могат да сменят работата си или да продължат да затъпяват, но прибирайки се и въртейки педалите нищо няма да променят. Какво пречи да строят мостове, да отглеждат плодове или цветни градини? Дори просто да изкачват планини, да плуват в морета, да карат колело наникъде ще донесе повече радост за очите и тялото им. Спортът, който няма друга цел освен самия себе си е като успокоително - действа за кратко и те пристрастява с илюзията, че всичко е наред.\n- Каква романтичка се! – разтресе се планетарното тяло насреща. – Харесвате ми.\n- Може би и аз щях да Ви харесам, ако Ви бях видяла окъпан в дъжд и кал върху колелото, забързан към леля Ви или просто гонещ вятъра.\nИЗОБРЕТАТЕЛЯТ НА ГРАНАТАТА И ДИНАМИТА\nГранатата е малък поразителен нар, който се нарича и лимонка, но най-много напомня ананас. Не се яде, но връзката с плодовете е останала, защото се смята, че който хвърли граната на ближния си, ще бъде здрав и плодовит, особено ако не получи същия дар отсреща. Възникнала като средство в играта „хвърлям, бягам и оцелявам”, тя придобива такава популярност, че се организират международни турнири по гранатомятане и до днес. Огромните полета, на които се срещат участниците, стават стадиони по надпревара за сила и издръжливост. Победителите, които са по-бързи и по-живи от по-поразените и по-умрелите, получават безплатно земя. Турнирите се провеждат на около двайсет години, за да се възстановят силите на отборите.\nДинамитът е невзрачен на вид, но затова пък има по-поразително действие от гранатата. Служи за изравняване на неравни терени, дълбаене на пропасти и отново заравняването им. Използването му преследва винаги метафизични цели, защото одухотворява всичко поразено.\nКогато влязох при изобретателя, очаквах да видя оръжейница и зъл предводител на полкове срещу мен. Нищо подобно. Възрастен и елегантен мъж стоеше пред редица от колби и описваше резултатите в омачкана тетрадка. Вглъбен до умопомрачение в заниманието си, той приличаше на кротък луд, оставен без надзор, който си играе, без да съзнава какво изобщо прави.\nНа стената зад него стоеше изискана грамота в рамка: „На Фредал Белно за изключителни постижения в изкуството.”\n- Добър ден, господин Белно! Знам, че прекъсвам заниманията Ви, но имам въпрос. Защо изобретихте тези поразителни играчки?\nЛудият старец надникна зад няколко колби и невинна, почти детинска усмивка се разля по лицето му.\n- Баща ми бе производител на играчки и голям любител на изкуството като мен. За децата няма ограничения, затова решихме да следваме инстинктите им и да преодолеем всички граници. Изпречи ли се нещо – премахва се, нещо криво ли е – изравнява се. А после се строят увеселителни центрове, кина, музеи, галерии.\n- Но какво общо имат децата тук? – недоверчиво попитах аз.\n- Децата са жестоки, но и невинни. Строшават нещо, а после маскират поражението с лъжа; убиват котка на улицата и после галят домашния си любимец; подпалват сграда и се напишкват от страх, убедени, че е случайно.\n- Това звучи като оправдание за самия Вас. Били ли сте на война, за да видите как възрастните си играят с изобретенията Ви?\n- О, войната! Това, че ножът, пресата или газта съществуват за полезни цели, не им пречи да се използват и за масови убийства, нали? Аз съм само изобретател, който улеснява живота на хората в борбата с бариерите. Играчките, които създадох са с мирни цели, дори имам фонд с награди за мир. Когато човек мирува – печели. Немирниците стават част от забвението.\n- Да, - иронично се съгласих. - Физиката е пречка, а Вие определено се грижите за духовния прогрес на човечеството.\n- Ето, виждате ли как ме разбирате! Точно така. – пружинира от радост старчето. – Не обичам войната, а чистотата.\n- Вашият разказ е наистина любопитен, но нелогичен. – прекъснах веселите му движения аз. – Ако децата са жестоки от малки, като възрастни едва ли се променят. Вие им продавате поразителните играчки, които служат единствено и само за унищожение на нещо съществуващо и после изграждате ново творение на неговото място. Кой преценява дали старото е по-лошо от новото, дали планините са криви или градовете неуместни? А ето и големия абсурд – мира. Давате награда на тези, които са успели да оцелеят след поражението на играчките Ви. И тъй като не винаги има оцелели, очакването на следващия награден винаги е интригуващо предизвикателство.\nУсещах как лудостта ме обзема, но не кротката негова, а истинската. Пожелах да сграбча старчето, да изсипя всички стъкленици върху поразената му от смъртоносна невменяемост глава, която подпомагаше турнирите по смърт.\n- Знаете ли каква е разликата между газта и динамита? В едното има някакъв смисъл, съзидание. Другото, Вашето – единствено руши. Може би защото е произведено от човешка ръка, а не природна логика. Когато децата лъжат, те си вярват точно като вас, но когато порастват избират позицията на убиец или убит и са отговорни за това. Вие така и не сте избрали, решили сте да бъдете и от двете страни.\n- Моля Ви, смилете се! Толкова съм сам и тъжен. Исках името ми да се помни, да направя нещо значимо. Как бих могъл да създам награда за мир без да има война? Дадох всичко от себе си, но кой какво избира...\n- Просто спрете да се лигавите! – прекъснах го с крясък. – Името Ви ще се помни. Вие по-добре от всеки знаете, че всичко се купува. Докато играчките Ви рушат видимите граници и създават невидими, докато парите Ви продали смърт награждават живота, никой няма да Ви забрави. Хората са така устроени – не помнят дълго, особено когато съвестта им е високо платена.\nИЗОБРЕТАТЕЛЯТ НА ЕКО ПРОДУКТИ\nЕко продуктите са естествени продукти, произведени в изкуствени условия. Начинът им на отглеждане се вижда най-ясно в киното – в бутафорна среда се имитира живот, който напомня толкова много на истинския, че всички вярват в него, освен създателите и декораторите на продукта. Еко продуктите са няколко вида „чисти”, „от природата” и „безвредни”. Естествено никъде няма да видите „мръсни”, „ненатурални” или „вредни” по простата причина, че хората не ходят по магазините, когато са решили да се самоубиват. В зависимост от предназначението си те биват хранително – интериорни, жилищно – интериорни и екстериорни от духовен порядък. Първите две групи са разпознаваеми с високите си цени, крещящите надписи и наличието на родословно дърво на всички крави и дървета, участвали в производството им. Третата група е безплатна и служи за реклама на другите две. В нея са включени всички проекти от типа: „Да спасим, да не сечем, да не убиваме”. Екстериорните действия са монументални и резултатни – увеличават потреблението на рекламираните други две групи.\nИзобретателят, червендалест и кипящ от енергия мъж на средна възраст, си подсвиркваше весело и редеше с дебелите си пръсти малки зелени плочки върху голяма, дървена маса с нарисувани върху нея овце. Загледах го с любопитство. Беше първият лъчезарен човек, когото виждах от дълго време. Погледите ни се срещнаха, а след краткото притеснение от присъствието ми, на лицето му изгря още по-голяма усмивка. Изобретателят ме покани да седна и донесе чиния със сирена, купа мляко и две чаши бълбукащо, свежо вино.\n- Колко вкусно! – хапвах лакомо и преглъщах с удоволствие. – Сигурна съм, че това са екологични продукти. Може би намерих търсения отговор. В този свят вероятно има някакъв смисъл.\nЧашите звъннаха и двамата отпихме от тръпчиво-сладката течност.\n- Радвам се, че дойдохте, която и да сте. Като дете сте.\n- А Вие като продавач на сладки изкушения. – усмихнах му се с благодарност.\nКогато успокоих глада си, реших да задам все пак въпроса си.\n- Защо изобретихте еко продуктите? Нямаше ли да е по-лесно да забраните всички неекологични?\n- Ех, каква наивност! – грейнаха червените му бузи. – Та нали и другите продукти са мое творение.\nСиренето и виното, сладки допреди малко, загорчаха неприятно в устатата ми. Отпуснат от опиянението, изобретателят се разприказва:\n- Роден съм с търговски нюх. Баща ми от малък ме научи да предвиждам накъде духа вятъра. И докато всички си мислеха, че парите са най-важното, аз вече знаех, че не те, а храната е средството за контрол върху всички. Тъй като тогава все още имаше чисти земи и истински животни както и хора, които да се грижат за тях се свързах тук-там с когото трябва и нещата се задействаха. Образува се централизиран съюз, който убеди хората колко е непрактично да се живее по селата и какви удобства предлага града. Арсен, сяра и метали убедително се разляха навсякъде, за да очертаят правилната посока. Докато хората свикваха с новите условия, изобщо не гледаха какво ядат и тъй като започнаха да боледуват от произведените в химически лаборатории храни, сменихме тактиката и измислихме екологията. Няколко защитни кампании, снимки на щастливи животни и зелени поля монтирани от архивите и готово. Така се появиха екологичните продукти.\nНе можех да дишам. Заслушана в разкритията на учения, си представях завинаги загубената естественост.\n- Искате да кажете, че нищо от това, което се предлага не е истинско?\n- Но, съгласете се, как може да се произвежда нещо от нищо? Това е бизнес – създаваш, продаваш, сменяш опаковката и цената и продаваш същото. Резултатът е важен. Всичко е търговия. Правим това, което хората искат – красива храна.\n- Все едно хората имат избор – възмутих се аз.\n- Права сте – нямат. Тези, които рискуваха да се върнат и да възкресят стопанствата си, завариха луди животни, нападнати от вируси или напълно умрели. Но в това аз лично нямам пръст. Беше неочакван резултат от хранителен експеримент, целящ да провери устойчивостта на хората към нови химически съединения. Животните пострадаха случайно.\n- Каква удобна случайност! А Вие с какво се храните, Вие и хората от Вашия „велик съюз”?\n- С това, което ядохте и Вие преди малко. Съществува място, известно на малцина, където всичко е живо и истинско, където животните са щастливи и природата възобновима.\n- А защо хората да не са щастливи?\n- Ако човек има какво да яде, няма да му се налага да работи. Ще има достатъчно време да мисли, да твори, да е сетивен и в крайна сметка ще придобие власт над самия себе си. Това не бива да се случва, защото цивилизацията ще рухне, а с нея и цялата икономическа логика на света.\n- Бих направила всичко, за да се случи.\n- Защото сте нахранена. Опитайте да сте гладна и да събаряте икономики!\n- Мразя Ви – Вас, съюзът Ви и целия Ви свят.\nМъжът стана сериозен и пое галантно треперещата ми нервно ръка.\n- Станете част от моя свят и ще бъдете щастлива, обещавам Ви.\n- Аз все още мога да мисля – заключих разговора и тръгнах отново, за да потърся последния изобретател с единствения въпрос, който имах.\nИЗОБРЕТАТЕЛЯТ НА ЖЕНАТА\nЖената е древно творение, което поколения наред се модифицира и видоизменя. Всяко епоха форматира по различен начин жената, в зависимост от съответните нужди на времето. Тя е просто устроен уред. Състои се от генно модифицирано мъжко ребро, тонколони с усилватели и косми от конска опашка. За да обработва и отстранява техническите грешки на своето изобретение, първият изобретател Мада се оженил за него. Жената, наречена Аве, както всяка техника обаче започнала да показва дефекти и да ръждясва. От делото по логичния развод се е запазила репликата на Мада: „Давам ти душа.” Подложена на интерпретации, тази фраза заблудила поколенията, че Аве в крайна сметка се сдобила с душа. И тя наистина получила... водния атрибут от разпределеното имущество.\nПървата изобретена жена била доста несъвършена и простовата, но предвид техническите възможности тогава е разбираемо. Използвала се за инкубатор, кухненски робот и възклицания, които с остаряването се превръщали в крясъци от разяждащата ръжда. С времето обаче, следовниците решили да подобрят уреда. Те вградили на жената малък чип с алгоритми, които й дали възможност да чете, пише, да мисли логично и дори да създава изкуство. Тя заприличала почти на човек. Дори дотолкова се очовечила, че пожелала да победи своя създател.\nУченият изобретател така ефирно се носеше в пространството, че се засрамих от моята тромавост. Чертите му – бледи и фини, почти прозрачни - подхождаха повече на издължено бебе, отколкото на пораснал мъж. Аз, жената, неговото творение, попитах:\n- Защо ме създадохте?\n- Вече се съмнявам в точния отговор. Жената за мен бе заварено положение. Не можех да изтрия паметта й, защото бе придобила инстинкт за оцеляване. Вероятно пра-учените са намирали смисъл в нея, но за мен той остава загадка. Единственото, което можах да измисля, за да не загине мъжа напълно е, пластичната хирургия. Създадох изисквания за съвършени и, разбира се, несъществуващи пропорции, а всички застрашени мъже започнаха да подпомагат инициативата със списания, реклами, дрехи и какво ли още не, като целта беше да се убеди жената колко необходимо е да бъде красива. При упойка уредът е лесен за разглабяне и след операцията жената става отново годна и безопасна за употреба.\n- А какво се случва с жените, които въпреки всичко отказват да бъдат упоени?\n- Това е най-сложното. Тези жени са неконтролируеми. Те дисквалифицират мъжете по всички линии, защото са съвършени почти колкото тях. Понякога дори си мисля дали не са открили начин да се снабдяват с души, крадейки ги от нас.\nНе се сдържах и избухнах в смях.\n- А какво ще стане, ако тези почти съвършени победят завинаги мъжа?\n- Това няма как да се случи – спокойно изрече той. – Те са опасни до време, защото ако не използват основната си инкубаторна функция се втечняват, ръждясват бързо и се самоунищожават.\n- А ако докато е млада, почти съвършената жена намери мъж, който да я инкубира?\n- Невъзможно. Никой създател не приема творението му да е по-съвършено от него.\nЗаблуден до безобразие от пра-мъжете, този човек наистина си вярваше.\n- Някога замисляли ли сте се, че цялата тази легенда за жената, може да е измислица? – предизвикателно разклатих самочувствието му. – Че мъжете са написали тези легендарни истории и са построили този бутафорен свят, за да властват, да се катерят все по-високо във физическия свят и да купуват все по-скъпо цената на истината?\nПрозрачният, бебеподобен човек беше готов да заплаче.\n- Недейте да ръждясвате! – съжалих го аз. – Чух толкова абсурдни истории, в които не открих капчица смисъл и логика, че ми е тъжно за този заблуден свят, в който мъжките бради са се вкопали като багери в земята и не искат да погледнат отвъд собствените си, брадати лъжи. Не Ви коря. Вие сте мъж, аз – жена, но винаги може да бъде обратното.\nМъжът пред мен хлипаше, задавен от слабост. Прегърнах го и подадох гърдата си, за да засуче от нея. Докато сълзите му съхнеха от меката топлина на кожата ми, той се смаляваше все повече и повече, а тялото му затуптяваше спокойно и влюбено в ръцете ми. И съвсем естествено окситоцинната ми прегръдка събуди спомените от моите сънища:\n- Помня млечния вкус на майка ми и земята оттатък. Пръстта още дъхти в ноздрите ми и чувам как се докосват тревите от скоковете на скакалеца. Ръцете ми лепнат от смолистата прегръдка на бора, докато дъждовникът пълзи под краката ми, измервайки плача на облаците. А птицата пее някъде дълбоко, свила гнездо в сърцето на гората, и ме кара да плача, да викам, да се завръщам.\n...И клепачите ми се затварят, за да предотвратят изтичането на спомените, за които разказвам на сина си.\nЧувам смях. Нежен и лек, като черешов цвят, гали ушите ми. Майката на всички майки отваря портите и ме вика.\n- Защо, майко, защо ме изостави в този свят? – заплаквам с отдавна забравените сълзи.\nТя строго отбива поредното бебе и го пуска по стръмнините на живота.\n- Защото ти можеш да им разкажеш за мен и земята, от която се лишиха. Винаги ще те чакам тук и навсякъде ще съм с теб. Но помни, помни, помни!\nПлачът на детето ми ме събужда и го прегръщам с цялата любов на вселената. Думите сами излизат от устните ми и свиват гнездо в сърцето му.\n- Родена съм в центъра на земята, където всички пъпни върви се преплитат в горещо кълбо. Там си роден и ти.\nDecember 8th,2009\tВселена в зелено, Проза, Социални бодли\t| No Comments\nКОГАТО ОБАЖДАНЕТО Е ОБВЪРЗВАНЕ\nИзтрих телефона ти още в петък. Знаех какво е станало, знаех, че е нормално, предвид годините ти, да си несигурен. Но да ми се обаждаш вторник вечер, защото “тогава било добре и за двама ни”, беше безумно.\nПомниш как се запознахме, помниш, че ти ми се обади, помниш къде ти предложих да отидем, когато се видяхме, т.е. за мен ти беше познат, но не гледах на теб като на мъж. Ти инициира случилото се, ти пожела това между нас да стане реалност. Но да налагаш правила кога ще ми се обаждаш и кога да изчезваш, кога и в каква роля да се появявам, че и да мислиш вместо двама ни, е доста самонадеяно. За мен хората са хора, равноправни - общуват, забавляват се, уважават и разбират другия или си… тръгват.\nПринципите на живота са прости: искаш приятелство – създаваш го по неговите правила; желаеш секс – държиш се като мъж седмица, две (без значение, но постоянно във времето). Не може хем да ти е хубаво с една жена; хем да не искаш да й се обаждаш, защото било обвързващо (това определено не го бях чувала досега); хем за твоя сигурност да станете приятели без секс някак изведнъж (когато тя вече те е изтрила от живота си), защото комуникацията по телефона е сериозно нещо; хем ама в бъдеще да не си решил искаш ли да правиш секс с нея или не (а тя нека плете чорапи, докато умуваш).\nЖивотът е твой, изборите са твои, последствията – също. За седмица и нещо не бях чувала толкова много „съжалявам”. Кому е нужно? Тръгваш си и толкоз. Не знаеш какво искаш и толкоз. Но не звъниш постфактум, за да обясняваш как си мислил безсънно три дни и нищо не си измислил, изявявайки желание за среща, защото разговорът (за какво?) не бил за по телефона (не стана ли твърде ангажиращо?).\nЗа разлика от теб три нощи аз спя спокойно и дните ми са забавни. Животът е низ от отговорности, но те не са драматични, както се възприемат в повечето случаи, а свързани с логиката (освен ако действието не се развива в двора на „4-ти километър”): когато се хващаш на хорото, знаеш, че можеш да го издържиш до края (т.е. седмица, две), а не в средата на нищото да спъваш съседите си и да им обясняваш, че всъщност рапът е нещото, което наистина искаш и ако може нека музикантите да порапират за твоя угода, а танцьорите… да се оправят, докато се завърне (евентуално) фолклорното ти настроение.\nАз желаех това, което и ти в началото. И въпреки че не си перфектен танцьор, те приемах такъв какъвто си до момента, в който не започна да “спираш музиката”, за да наложиш собствени стъпки в една ясна форма.\nИ последен „урок” (нали смяташе, че съм образователна за теб): когато желаеш сексът с една жена да продължи, обаждай й се, защото ОБАЖДАНЕТО НЕ Е ОБВЪРЗВАНЕ, А ВНИМАНИЕ. Или й кажи докато сте заедно: „Искаш ли да се видим вторник в 7?”, а ако тя е заета или сърдита, попитай я кога желае среща и какво изобщо й се прави на тази среща. Бъди конкретен и ясен! Никоя хормонално и социално определена жена не понася незнанието у мъжа. Тя търси такъв, който й създава сигурност за нощ-три-пет и после си тръгва или остава… за още няколко нощи или за нещо повече, ако и двамата си подхождат за това. Излишно е да й обясняваш с какво си зает, че може ангажимента ти да е един ден, а може би три, че утре ще знаеш колко всъщност няма да те има, а после да се оказва, че дните били за твоето мислене-недомислено, приютено в капризната неяснота на искам-ама-не-знам-дали-кога-за-какво-искам-да-те-видя. Иначе тя ще се „дистанцира” и ще изтрие телефона ти много скоро.\nАко си й казал: „но събота е толкова далеко, искам да те видя днес”, „искам роднините ми да не идват и да си мързелувам само с теб”, „на мен ми е хубаво с теб, за теб не знам”, всеки адекватен човек би си помислил, че наистина ти е хубаво с тази жена и желаеш това да продължи (освен ако не си мазохист). Виж, ако диалогът за теб е нещо сериозно, то тогава става дума за друго клетъчно ниво.\nПожелавам ти да събудиш мъжа в себе си и да уважаваш жените, за да уважават и те теб… някога. И действай, усещай, чувствай в отношенията си! Защото многото мислене води до големи заблуди, разочарования и… липса на секс. А за да спиш спокойно, разговаряй с нея, която и да е тя, или поне опитай да разбереш какво е в главата й! Тя знае по-добре от теб какво наистина иска, особено, ако е пораснала жена. За съжаление, според статистиката на приятелите ми обаче, такива жени се намират много рядко, така че може би е най-добре да не се променяш, за да има една постоянна “атонална” обърканост помежду ви, в която според емоционалните ви графици в някакъв момент може и да се засечете в настроение за едно и също.\nНякога в началото беше словото. Днес в началото е секса, последван от мълчалива самота и ново начало, стигащо до същото.\nИ ако Мериме е прав, че “пътят към ада е постлан с женски езици”, то градежът му със сигурност е направен от добре изолирани мъжки страхове. Именно затова там е доста горещо.\nNovember 2nd,2016\tПисма, Проза\t| No Comments\nТърся вече четвърт век\nтози вид получовек.\nВъншно той е като другите,\nно в очите му ще се изгубите.\nЧел е Гогол, Достоевски,\nОруел не би го стреснал;\nможе да цитира Пруст,\nно харесва Уайлд на вкус.\nХоди на театър и на кино,\nгрижи се за котка, за роднина.\nЗнае, че цените са високи,\nно е с джобове дълбоки.\nПърви ще отиде на протест –\nсоциално ангажиран, с интерес.\nВолен дух, с идеи за реформа…\nВярва в личността, не в униформи.\nУморен след края на протеста,\nтой ще грабне своята принцеса\nи под навес от звезди\nще я люби до зори.\nСутринта ще сготви палачинки\nи ще слуша своята любимка\nв изповед за вечната душа.\nТой не вярва… знае за това.\nИ така ще им минават дните:\nработа, протести… под звездите…\nТърся мъж, какъвто няма.\nСтихчето е зрителна измама.\n(Първата картина е на Сандро дел Прете, а третата - на Салвадор Дали.)\nAugust 6th,2016\tЛюбовна лирика, Поезия, Чакана и търсена\t| No Comments\nЗа приказките и истините\nПубликувано на: 16-03-16 11:24 в stand.bg\nТе са твърде млади, имената им - непопулярни, и тепърва започват да играят на житейската и професионална сцена - пълнолетни. Затова пък още с първото си стъпване в театър „София” успяват да заразят с енергията си зрителите в препълнената зала. „Роня, дъщерята на разбойника” на Астрид Линдгрен, режисирана от Катя Петрова, е вълшебно и различно преживяване, което те пренася в свят, където надеждата не умира, а любовта побеждава. И макар да звучи като клише, всъщност не е, защото фантастичните средства, използвани в спектакъла, и колоритните актьорски изпълнения те карат да вярваш докрай, че е възможно, ако погледнеш реалността с други очи.\nКои са Роня и Бирк в живота?\nАлександър: Роня и Бирк в живота са Мартина Пенева и Александър Тонев. Ние сме студенти 1-ви курс актьорско майсторство в НАТФИЗ, в класа на проф. Иван Добчев.\nМартина: Ние сме просто Алекс и Марти и ходим до тоалетна както всички хора.\nКакво е усещането да работиш с режисьор като Катя Петрова?\nМартина: Невероятно! Зареждащо! Изпълва те с вяра за живия театър. Катя е вдъхновяваща и освен това е режисьор, който знае какво иска и как да го изкара от актьора.\nАлександър: Да работиш с режисьор като Катя е наистина голямо и ценно преживяване. Тя ми показа какво представлява едно представление, какво седи зад него; въвевде ме в репетиционния процес, разкривайки ми голямото му значение и ме научи каква отговорност носи актьорът не само като изпълнител, но и като съавтор на един спектакъл. Тъй като Катя работи на принципа на имровизацията, за мен беше ново и доста трудно, но същевременно беше уникално и полезно като опит. Благодарен съм й не само за доверието, което ни гласува, но и за всички ценности, на които ни научи.\nПриказка или истина е „Роня, дъщерята на разбойника”?\nМартина: И приказка, и истина.\nАлександър: Приказка, която разказва и ни учи на истини.\nМартина: „Пипи, дългото чорапче”. Чела съм я около десет пъти и винаги плача, когато свършва.\nАлександър: “Джонатан Ливингстън Чайката” на Ричард Бах, но не знам дали е детска. Харесва ми, защото в нея се говори за хората, които не се вписват в обществото и за неограничените възможности, които крие всеки един човек.\nАлександър: Нещо голямо, велико. Някаква движеща сила… като еволюционен процес (не е моя мисъл).\nКакво бихте променили в българския театър, ако имахте неограничени възможности?\nМартина: Бих вдигнала заплатите. Бих назначила доверени хора, които да одобряват само представления, в които има дух, истина и послание. Представления, в които има живот…\nАлександър: Със сигурност има какво да се променя и то много. Има хора, заредени с енергия, желание и упоритост, които могат да променят картинката. Надявам се да стана един от тях.\nАлександър: Нещо красиво.\nМартина: Пътуване до Индия, да стана добра поне колкото Ал Пачино и да се запозная с него.\nМоже да гледате постановката на 12 и 19 ноември в Театър “София”.\nMarch 16th,2016\tИнтервюта/Interviews, Културни впечатления, Театър\t| No Comments\nИгра на осъзнаване\nПубликувано на: 04-12-15 10:34 в stand.bg\nНовият спектакъл на компания Derida dance - „Zen play”, изненадва с особения ракурс на о(т)глеждане на танца - като изразител на ясно „разказани” истории за свят, обладан от „демонтираща” индивида доминация, превръщаща го буквално в кукла на конци.\nХореографията на Живко Желязков, която тук търси (и намира) „жестоките”и крайни експресии на тялото в алегорична хирургична ситуация, ярко предава темата за контрола. Отказвайки се от поетиката на предишните си творби и възможността за твърде свободни четения на танца, той „счупва” алегорията в сцената с размяна на роли в интимното аз-и-ти пространство, където всеки може да прочете себе си според личната си дзен настройка.\nЗа разлика от предишните си спектакли, тук живите светлинни проекции отсъстват, за да позволят съсредоточаване на зрителя върху двамата танцьори, които биват разкъсвани, размествани, преобръщани в хирургичната операция, контролирана от трети (доминатора).\nИзключителната прецизност и овладяност на тялото на Филип Миланов, Марион Дърова и Диана Александрова до такава степен разширяват границите на физическата реалност, че зрителят е поставен директно очи в очи с „ненормалността”, която плаши и възбужда собствената ни същност.\nТази философска медитация от особен тип, достигаща до глобалното прозрение, че зад алегорията за нещо просто се крие винаги нещо значимо, заразява и слива зрители и изпълнители, оставяйки особеното усещане за безкръвна операция, в която нещо ти е отнето, за да ти бъде върнато „ремонтирано”…\nС тази друга визия, демонстрирана в „Дзен игра”, Derida dance за пореден път доказва, че е безспорно развиваща се арт компания, която може да променя „състава” на танца, но запазва постоянното качество на продукцията си.\n“Zen play“, Derida dance Company\nУчастват: Филип Миланов, Марион Дърова, Диана Александрова\nDecember 5th,2015\tКултурни впечатления, Танц\t| No Comments\nЗаповядайте на съд!\nПубликувано на: 01-12-15 14:59 в stand.bg\n„Спазвайте приличие в съдебната зала! Не дъвчете и не четете на глас!… В сградата е забранено да се смеете, да коментирате на висок глас и да ръкопляскате по време на заседанието на съда!”\nС такива табелки на входа, смело размествайки клишетата за театралната условност, новата премиера на театър „София” въвежда зрителите в съдебна зала и ги превръща в съучастници на съдебен процес.\nДванайсет човека са избрани на произволен принцип за съдебни заседатели, за да гласуват (не)доверие на свидетелите, а на финала същите отсъждат смъртна присъда или помилване за обвиняемата, и съответно се играе един от двата възможни финала.\nРешена като жива оценка за актьорската игра, „Нощта на 16-ти януари” на радикалната мислителка на 20-ти век Айн Ранд е съдебна драма - не особено познат жанр у нас, но въпреки това постига желания ефект с напрежението и наложеното съдействие от страна на публиката.\nСоциалният експеримент, режисиран от Пламен Марков, е поднесен като „игра в играта”, което предпоставя многостранно „четене” на гледните точки - объркващо и размиващо границите между истина и лъжа.\nКарън Андре (Дария Симеонова) е обвиняемата - прототип на самата Айн Ранд - която се „самообвинява” драматургично в обществения спор за/против себе си (концепции, по-късно доразвити в романите й „Изворът” и „Атлас изправи рамене”).\n„Добро и зло са баналности, с които хора като вас прикриват собствените си страсти. Ако силно искаш нещо, трябва да го имаш, друг е въпросът дали можеш или не можеш. А той винаги можеше”, ще обясни Андре силната си разумна любов към мъжа, в чиято смърт е обвинена.\nПронизана от недотам приемливия за всеки „световен морален кодекс, необременен от предразсъдъци и демагогия” на Ранд/Андре, криминалната история ще срещне своите отворени към нови преживявания почитатели. А присъдата всеки път ще е различна според убедителността на актьорските изпълнения и милостта на съдебните заседатели.\n„Нощта на 16-ти януари” от Айн Ранд, Театър „София”\nУчастват: Николай Антонов, Юлиян Рачков, Николай Върбанов, Мила Банчева, Лора Мутишева, Силвия Петкова, Лилия Маравиля, Дария Симеонова, Михаил Милчев, Росен Белов, Пламен Манасиев, Петя Силянова, Симона Халачева, Ивайло Герасков, Юлиян Малинов, Антон Григоров\nМоже да гледате постановката на 18 ноември 2016 година.\nDecember 2nd,2015\tКултурни впечатления, Театър\t| No Comments\nDecember 1st,2015\tКултурни впечатления, Театър\t| No Comments\nОпера и Иво Димчев - възможно ли е това?\nПубликувано на: 23-11-15 16:10 в stand.bg\n„Operville е представление, в което се пресрещат амбицията ми от много време насам да напиша опера и личният ми вкус към театъра и музиката, за да се смесят в странна визуална и динамична материя.”\nПризнатият от години на световните фестивални сцени Иво Димчев се завръща в България, за да представи новия си експериментален проект в партньорство с оперните певци Пламена Гиргинова и Николай Войнов.\nВ опияняващ сценичен коктейл от опера, театър, танц, пърформанс и инсталация, творецът поднася своята визия за оперното изкуство, отвеждайки зрителя във вълнуващото „градче на операта” (operville), където нещата „не са такива, каквито изглеждат”.\nЗапознавайки ни с интересните му жители, решаващи смело „оперния си живот”, Иво Димчев и този път отстоява позицията си на новатор, който оставя трайна следа у всеки, осмелил се да пътешества с него отвъд границите на абсолютните правила за живота, изкуството и всичко останало.\n„Operville” , Театър „Азарян”, пл. България 1, НДК\nТекст, вокална структура и хореография: Иво Димчев\nУчастват: Пламена Гиргинова, Николай Войнов и Иво Димчев\nВ спектакъла се използва музика на Шопен, Стефан Христов и др.\nNovember 24th,2015\tКултурни впечатления, Музика, Театър\t| No Comments\nТеатърът, без който не можем\nПубликувано на: 09-11-15 14:54 в stand.bg\n„Животът трябва да се описва не такъв, какъвто е и не такъв какъвто трябва да бъде, а такъв, какъвто го виждаме в мечтите си.”\nНа входа на новия театър „Азарян” в НДК някак естествено пристъпваш като в храм. Там, на входа, „оживял” напук на времето, самият режисьр споделя за миналото си на обущар и последвалото посвещение на театъра.\nМечтаеш и ти да си нещо друго, докато след още няколко крачки това не става възможно. Избираш си роля и „надяваш” обувките на любим актьор, за да си крал или слуга за малко - за да бъдеш някой, който не си.\nИ само след минути „извървяна” история разбираш, че неусетно си се влюбил - ако още не си - в магията, наречена театър.\nТази вечер тя е полет на спомена, мечтата и невъзможната любов - „Чайка” на Чехов. Най-емоционалният за Азарян текст, част от последния му сценичен триптих („Чайка”, „Три сестри”, „Вишнева градина”), днес се ражда през погледа на Явор Гърдев и сценографията на Никола Тороманов.\nТук всеки е нещастно влюбен в някого/нещо и всеки мечтае да е нещо друго и/или с някой друг. Но въпреки крещящото недоволство от участта си, следвайки „присъдата” на Чехов, всички те удобно продължават да съществуват компромисно до края - опитвайки да обичат, да творят изкуство, да живеят.\nДокато персонажите на Чехов обаче неукротимо се лутат в нереализираните си копнежи, Явор Гърдев съвсем реално успява да „укроти” залата в рамките на три часа, без възражения от страна на публиката.\nБезкомпромисният артистизъм на Снежина Петрова като Аркадина; естествената импулсивност на Елена Телбис като Нина Заречная; екзалтираността на Ованес Торосян - Треплев; манипулативното умение на Захари Бахаров - Тригорин; убедителната искреност на Лилия Гелева като Маша; образната плътност на Владимир Пенев - Дорн и Светлана Янчева - Полина Андреевна, както и палитрата от емоции на Михаил Мутафов - Сорин неустоимо приковават залата да гледа, да преживява, да се смее и да страда с възкръсващата „Чайка”.\nА този път тя е по-възкръсваща от всякога. Защото тандемът Гърдев - Тороманов, които за първи път „играят” Чехов, оставя особения привкус на страстната и неповторима първа любов, която е единствена, докато я преживяваш.\nИ не се забравя… колкото и да ти се иска да я замениш с други хора и други театрални изкушения, никога няма да е същото.\n„Чайка” от А.П. Чехов, Театър „Азарян”, пл. България 1, НДК\nУчастват: Снежина Петрова, Елена Телбис, Захари Бахаров, Ованес Торосян, Владимир Пенев, Светлана Янчева, Михаил Мутафов, Лилия Гелева, Николай Урумов, Христо Петков, Стоян Габровски.\nМоже да гледате постановката през новия театрален сезон 2016/17.\nNovember 10th,2015\tКултурни впечатления, Театър\t| No Comments\nOctober 16th,2015\tКино, Културни впечатления\t| No Comments\nПубликувано на: 12-10-15 16:37 в stand.bg\n„Даваме ли отговори, лепейки етикети?…”Красивите и умните”, „интернет лумпени”, „цветът на нацията”… „Ние сме вечни” е пиеса за три пропилени срещи по повод на една раздяла, която се случва на фона на силен, но безрезултатен политически протест. За пропилените надежди, време, думи, илюзии.”\nС взрив от емоции и младежки дух, премиерата на театър „София” заля публиката, демонстрирайки, че възрастта на всеки от нас се определя не от отметнатите дати в календара, а от собствените ни чувства.\nЗадаваща много въпроси в диапазон от „накъде отиваме?” до „кой съм аз всъщност?”, постановката улавя безукорно духа на младите в България днес. Нюансите в характерите и езика, динамичното преминаване от социални към лични теми, грубостта и нежността, вплитащи се в едно изречение, някак естествено ни връщат към нашите 19 - апатични и объркани или бунтуващи се срещу какво ли не. Вероятно ние не сме се събирали пред Паметника на Съветската армия, говорили сме малко по-културно и приятелите ни не са били точно такива, но със сигурност за по-старите поколения сме изглеждали някак „пропаднали”.\nАвторът на текста Кирил Буховски обаче смята за важно, че пиесата е актуална сега и няма никакво значение дали ще се поставя в бъдеще и дали ще бъде разбрана тогава. „Тази пиеса я писах като подарък за мои приятели, а прототипите в нея са мои познати. Тя е искрена и сурова изповед от младите и за младите”, споделя той.\nИ въпреки че целта на автор и режисьор е да огледат съвремието, те успяват да надскочат времевите ограничения и да заразят с младост - болезнена и усмихната, няколкото поколения преди тях, доказано от разнобройните бръчки по ръцете, ръкопляскащи топло на финала.\nЗащото „ние сме вечни”, докато сме млади, наивни и непослушни. После се вслушваме в тиктакането на часовника… и остаряваме.\n„Ние сме вечни” от Кирил Буховски, театър „София”\nАвтор на песента: Константин Кучев\nOctober 16th,2015\tКултурни впечатления, Театър\t| No Comments


Течен Екстракт от Гъби Рейши Топ Цена | Swanson\nНачало » Здравословни добавки » Reishi Mushroom Liquid Extract 29,6 мл | Swanson\nReishi Mushroom Liquid Extract 29,6 мл | Swanson\nКод на продукта : Reishi Mushroom Liquid Extract 29,6 ml\nДобро средство за подобряване здравето на черния дроб\nПовлиява добре симптоми на депресия и тревожност\nСрещу различни видове ракови образувания\nТечен Екстракт от Гъби Рейши на топ цена от Swanson\nКакво знаем за Течен Екстракт от Гъби Рейши?\nРейши гъбите са редки гъби, които растат в основата на широколистни дървета. Някои хора твърдят, че гъбите рейши могат да повишат имунната система, да се борят с рака и да облекчат симптомите на много други здравословни състояния.\nРейши гъби (Ganoderma lucidum) са част от някои практики на традиционната медицина повече от 2000 години. Гъбите рейши съдържат полизахариди, пептиди и тритерпеноиди, които могат да осигурят множество ползи за здравето. Те също съдържат диетични фибри и различни минерали, витамини и аминокиселини.\nХората ги смилат на прах или ги използват под формата на екстракти за приготвяне на добавки и други продукти. Swanson е направил Течен Екстракт от Гъби Рейши, а ние Ви го предлагаме на много изгодна цена, за да се убедите сами в невероятните ползи от приема му.\nКак действа Течен Екстракт от Гъби Рейши?\nТечен Екстракт от Гъби Рейши е хранителна добавка, известна с това, че подсилва имунната система и помага в борбата с рака.\nВсе по-убедителни са фактите в полза на твърдението, че Течен Екстракт от Гъби Рейши ще Ви помогне да живеете по-дълго. Гъбите Рейши съдържат полизахаридим или дълговерижни въглехидрати, които имат свойства, удължаващи живота. Тези уникални молекули са свързани с насърчаване на дълголетието чрез повишаване на имунната система и предотвратяване на необичайни образувания на кръвоносни съдове, които биха могли да доведат до животозастрашаващи ракови образувания. С други думи, ако приемате Течен Екстракт от Гъби Рейши всеки ден, това може да има огромни дългосрочни ползи.\nРедовната консумация на Течен Екстракт от Гъби Рейши може да помогне в борбата срещу раковите клетки. Гъбата Рейши не само е доказано, че предотвратява развитието на рак, но изследванията показват, чеТечен Екстракт от Гъби Рейши на топ цена може също да елиминира съществуващите ракови клетки в тялото. През 2010 г. е публикувано проучване, което изтъква ролята на ганодерната киселина, тритерпиноид, открит в гъбата рейши, в инхибирането на развитието и метастазите на туморите.\nТечен Екстракт от Гъби Рейши може да помогне за регенерирането на черния дроб. Освен това, без значение какъв е сезонът, имунната ни система винаги може се възползва от енергиен тласък. Редица изследвания показват, че гъбите рейши могат да повлияят на гените в белите кръвни клетки, като по този начин променят и понижават нивата на възпалението.\nТечен Екстракт от Гъби Рейши би могъл да помогне за подобряване на настроението и да Ви предпази от депресия. Приемането на хранителна добавка с гъби рейши може да облекчи симптомите на тревожност и раздразнителност.\nНачин на употреба: като хранителна добавка, приемайте по 1 мл (приблизително 28 капки) два до три пъти на ден в чаша вода. Разклатете добре преди употреба.\nДозировка: 28 капки\nСъстав в 1 доза (28 капки) Стойност %ПДД\nЕкстракт от гъби Райши 1:1 (Ganoderma lucidum) (плододаващо тяло) 1 гр **\nВажно: Не приемайте този продукт, ако сте бременна или кърмите! Консултирайте се с Вашия лекар преди употреба, ако в момента приемате някакви лекарства, отпускани по лекарско предписание, или получавате медицинско лечение! Преустановете употребата, ако се появят необичайни симптоми! Не използвайте, ако някое уплътнение е счупено или липсва! Дръжте далеч от деца!\nПредишен артикулGlucosamine HCl 1500 м...\nСледващ артикулKidney Essentials 60 в...


Ако сте родител на зависим, не се притеснявайте да говорите за проблема и потърсите помощ | DonMicrofon\nYou are at:Home»Размисли»Ако сте родител на зависим, не се притеснявайте да говорите за проблема и да потърсите помощ\nBy on\t 24.05.2020 Размисли\nМного голям проблем все още е, че близките и родителите на зависимия не знаят какво да правят и как да му помогнат. За повечето хора говоренето за зависимости е тема табу. Те се притесняват, че обществото ще ги порицае, съди, и ще гледа много лошо на тях. За повечето родители това означава, че са се провалили като такива, че не са възпитали добре детето си, че не са му обръщали достатъчно внимание или пък че са го глезили твърде много. Те обикновено търсят вината в себе си, както и обвиняват средата на детето им. Родителите и близките на зависимия трябва да знаят, че никой не е перфектен, на всеки може да се случи да има даден проблем и затова трябва да се говори открито и да се търси помощ и подкрепа. Ако не се споделя, няма и как да се помогне в борбата срещу проблема.\nТук е важно да знаят, че има шанс детето им да спре да употребява и да има нормален живот. Също така, че има кой да ги подкрепи да се справят с проблема.\nКогато човек е станал зависим, е много трудно да спре сам и да се излекува. Тук трябва да имаме предвид към какво е зависим, дали към алкохола или към наркотиците. Ако зависимостта е към алкохола, със силна воля и осъзнаване човекът има шанс да се справи и сам. Зависимост към наркотиците и хазарта е съвсем друго, там медицинската помощ е задължителна.\nТук идва моментът да стане въпрос за специализираните места за лечение на зависимости. Няма нищо страшно в това като имаш проблем да потърсиш лечение и медицинска помощ. Никой не е перфектен, всеки има някакъв проблем, затова е важно да потърсим помощ и лечение, да не се отчайваме, да не мислим какво ще кажат другите, нито за пропиляно време и тн. Няма страшно и не сте сами, вярвайте, че има шанс да се справите. В клиниките и центровете за лечение на зависимости персоналът е добре подготвен да помага за справяне със зависимостите, както и да помага за психическото здраве на лекуващите се и да оказва подкрепа на близките им.\nPrevious ArticleПроблемът с шофирането след употреба на алкохол и наркотици\nNext Article Защо не трябва да разбираме смирението като примирение и покорство\nМного задачи – психологически срив


Литературен свят » Българска литература Проза брой 112 декември 2018 » ХАЙРЕДИН ПАША\nМакар че, да не си кривим душата, той не беше никак придирчив, а благ и справедлив - изслушваше какви ли не прошения и отсичаше заслуженото.\nВ султанския двор пашата се издигна от най-обикновен аскер, затуй от всички бе почитан и ценен. Между богатите дарове, с които го затрупваха управниците, един хептен го натъжи. Наред с коприната и златото, валията на Филибе го дари и с пъстър славей. Като му го даваше, рече:\n- Хайредин паша, вземи го за кадем! Дано песните му те направят още по-доволен и честит!\n- Ишаллах! - любезно отвърна везирът, макар че в него нещо се преобърна.\n- Аллах керим, паша ефенди! - угодливо допълни валията.\nХайредин паша не каза нищо, но като остана насаме с кафеза, в очите му про-блясваше влага…\nНа другия ден везирът пожела да свърне към Рупчос и последван от свита низами, тръгна към Родопите. По обед конниците стигнаха Бяла черква и пред очите им се откри дивна гледка - разполовена от бягаща река, под тях лежеше натежала от благодат долина, сгушена на топло между зелените пазви на Глухи връх и Персенк. Омаян, везирът спря коня си.\n- Ропката, паша ефенди! Тъй й вика раята долу - притече му се услужливо валията, но онзи само кимна и дълго-дълго се взира натам.\nПодир сахат влязоха в Хвойна, където ги срещна първенецът на селцето Тодор Губер, чиято дума тежеше и пред свои, и пред чужди.\n- Хош-гелдин, Хайредин паша! - честити го на турски той.\n- Хош-болдук! Хош болдук! - отвърна му везирът и неочаквано попита. - А къде е Ахмед ага?\n- Тръгнал е от Тъмраш, паша ефенди. Късно му обадихме… - каза валията при-теснено.\n- Тръгнал ли е - ще дойде! - успокои го Хайредин паша.\nАхмед ага наследи управлението на Рупчос през 1855-та от баща си Хасан ага, който стана зян при корабокрушение. Седалището на деребея беше в Тъмраш и затуй българите в нахията с боязън му викаха Тъмрашлията, че наказваше и без да има някакъв хаталък. Дотолкоз деребействаше, че чат-пат чупеше хатъра даже и на валията.\nПодир посрещането Хайредин паша, придружаван от валията и други големци, влезе в селската джамия, а християните изчакаха отвън под чинара, дето бликаха чучурите на белокаменна чешмица. Като свърши молитвата, везирът попита Тодор Губер:\n- Имате ли си място за черкуване, челеби?\n- Имаме, Хайредин паша, имаме - зарадван отвърна българинът, който бе ктитор на храма. - Ей, къде е! Преди пет лета го дигнахме!\nСетне ги покани на обяд. Додето ядоха на сефалък под асмата на двора, везирът, някак между другото, попита:\n- А кое е селцето отсреща?\n- Павелско, паша ефенди. - отвърна челебията. - Крие се, ама е бая голямо.\n- От най-старите в Родопа е - побърза да уточни валията.\nЩом станаха от софрата, Хайредин паша поиска от валията да идат в отсрещното село. Взеха трима низами и съпроводени от челеби Тодор, тръгнаха да пресичат Голяма ряка. По средата на сребърното й туловище везирът неочаквано спря коня си и се загледа в бистър вир до обрасла със зелен мъх схлупена воденица. В един миг му се счу хор от игриви детски гласове, усмихна се загадъчно и побърза да срита ата си. Когато минаха оттатък, пред тях щръкна обло баирче:\n- Как се казва тепето? - попита везирът.\n- Свети Никола, Хайредин паша. Горе имаше манастирче, ама… - рече хвойненецът и сконфузено замълча.\n- Ще го качим на връщане! - каза турчинът и препусна коня си край хълма.\nВлязоха в Павелско, но по каменните сокаци не се виждаше жив челяк. Като видя, че и мегданът пустее, валията запелтeчи:\n- Не пуснахме хабер, щото…\n- Няма нищо - утеши го пашата. - Людете са на къра, харманено време е…\n- Ей ся ше рукна наш Мите! - притече се на помощ челебията и гласът му екна в прозорците на чардаклия къща. - Митьо-о-о-о!\nСлед малко портата се отвори и в рамката застана усмихнат млад мъж с пъстри очи и засукани мустаци.\n- Бялиолу, посрящай госте! - каза му Тодор Губер и почна да представя големците, подир което поясни: - Митьо води моя Велика, даскал е…\nЩом сайбията ги покани вътре, Хайредин паша рипна от коня, но благо възрази:\n- По-добре да ни покажеш селото, челеби! - и подаде повода на един низамин.\nДаскалът наметна някаква дреха и тръгна с тях. Не бяха минали няколко крачки и се озоваха пред църквата. Везирът попита:\n- Скоро ли е строена?\n- 1834-та, паша ефенди - отвърна Бялиолу. - Джамията насреща е малко по-раншна…\nХайредин паша кимна и неочаквано взе да качва стъпалата. Като стигна прогнила дървена камбанария, се обърна:\n- Даскале, ела ми разкажи нещо за храма, а и за селото! - и показа с ръка околовръст.\nБялиолу припна нагоре, а другите останаха до стълбите. Младият мъж почна своя разказ, начесто прекъсван от неподозирания интерес на пашата.\nЧул говор в двора, след малко на черковната врата се подаде поп с възтънка осанка и тутакси замръзна. Хайредин паша се усмихна дружелюбно и като извади кожена кесия, му рече:\n- Вземи! За камбанария!\n- Аллах да те поживи, ефенди… - едвам успя да продума попът тогава, но още същата есен вдигна двукатна каменна камбанария, която подир Освобождението тъй растеше, че стана с една глава повече от минарето отсреща.\nА Хайредин паша заслиза бавно надолу, сподирен от слисания Бялиолу…\nВалията и челеби Тодор - нищо не разбрали - тръгнаха подир пашата, който хвана сокака към Кьошка. Когато пред тях се изпречи порутена каменна къщица, везирът изненадващо се закова:\n- Що е паднала? - попита с дрезгав глас той.\n- Всички измряха, паша ефенди! - отвърна Бялиолу, но дочул, че везирът въздъхна изтежко, се опита да го разведри. - Къща без сайбия е като лаком бекрия - един ден пада!\nВалията почна да се кикоти, но съзрял безмълвно застиналия пред руините Хайредин паша, неловко млъкна, чудейки се какво да стори. Колкото повече растеше тишината, толкова по смаляваше фигурата на везира - раменете му хлътваха все по-ниско, а погледът му незнайно защо овлажня.\n“Ако всички са кат везира, агалъкът ше са търпи!”, мина през ума на даскала, окончателно надвит от човещината на големеца. Когато по някое време пашата се размърда, Бялиолу - осенен от нещо, рече:\n- Добри люде бяха! Но си отидоха с мъката…\nХайредин паша, погълнат от свои си дертове, не попита нищо, само глухо пророни:\n- Чакайте ме долу край тепето! Аз ще подишам въздух на къра, че в сарая няма… - и яваш-яваш затътри крака към Кьошка.\nКато стигна до извора, отпи жадно, наплиска лицето си и закрачи самотен към Блата. В началото избягваше людете, но сетне покорен от купчините жито, завървя от харман на харман - спираше, подпитваше, благославяше. Раята - изпървом обзета от страх, накрая го отпращаше с радостна почуда.\nСлед няколко сахата лутане из натежалите от снопи ниви, везирът се озова сред изоставена орница в Иверце. В горния й край буренясваше харман, а по-натам самотен орех шумеше кротко с листа.\nНещо трепна у петдесетгодишния мъж и той приседна умислен в ореховата сянка. Колко време стоя там, не разбра, но като видя, че до заник слънце има един сарък място, се огледа още веднъж наоколо и заслиза надолу към селото.\nКрай Свети Никола го чакаха селските първенци и валията, на когото низамите бяха опънали шарена шатра. Щом съзря началника си, турчинът рипна като ужилен:\n- Седни, Хайредин паша, първо да отмориш снагата си. Сетне ще преспим у Бялиолу.\n- Даскале, берекет версин, тая вечер се връщаме - посочи към Филибе везирът, но като видя, че лицето на мъжа посърна, ненадейно го прегърна свойски през гърба и му прошепна в ухото. - Ти си мъдър, ще ме разбереш!\nБялиолу кимна, а пашата се сбогува с челеби Тодор и каза нещо на един низамин, който препусна лудо с коня си към Хвойна.\nВалията, учуден от неочакваното пътуване, загледа объркано след везира, който закрачи самотен нагоре по тепето. Когато след малко низаминът се върна и остави заръчаното, Хайредин паша стърчеше безмълвен сред манастирските руини, тъй впил поглед наоколо, че нищо не усети.\nПо някое време вдигна кафеза, който му донесоха, и отвори вратичката. Славеят, невярващ на свободата си, първо стори кръг над избавителя си, сетне полетя към Павелско.\nВезирът дълго-дълго гледа подир него, додето го изгуби от погледа си.\nКогато се обърна назад, залезът запълзя нагоре по дрехите му. Сетният лъч мина през лицето на Хайредин паша и се скри зад Персенк, но не можа да избърше влагата в очите му…\nСетне везирът бавно заслиза надолу. Там вече го чакаше Ахмед ага, който мигом почна теманетата, но Хайредин паша властно го запря и почна да му говори.\nКакво си казаха двамата, никой никога не разбра, но насетне Тъмрашлията изненадващо намали харача в нахията и въпреки че дотогава почти не стъпваше в Павелско, взе начесто да прескача в него…\nСлед като се раздели с Ахмед ага, везирът се качи на коня си и препусна, последван от свитата си.\nЕдин спомен обаче тъй препускаше подире му, че вече четирийсет лета не можеше да му избяга.\nВезирът отдавна не помнеше кой бе черковният празник, но всяка нощ сънуваше горящото манастирче и чудовищния писък на майка си, когато го взеха еничар…


МВР издирва мъж, съпричастен към грабежа на обменно бюро в Шумен (СНИМКИ) - По света и у нас - БНТ Новини\nДевет дни след наглия обир на обменно бюро в Шумен, полицията потърси съдействие от гражданите за разпознаване на мъж, съпричастен към грабежа. Органите на реда разпространиха снимки, а от обменното бюро представиха на БНТ кадри от наглия обир посред бял ден.\nПолицията призовава всеки, който разпознае мъжа да информира полицията при гарантирана анонимност на тел.: 054 800-588 и 054 877-221, на имейл shumen@mvr.bg или в най-близкото поделение на МВР.\nНа 11 февруари минути след отварянето на бюрото влезли двама маскирани мъже. Единият съборил на земята служителката, вързал я и през цялото време държал лицето й към земята. Другият попитал къде са парите и отмъкнал 5000 лева, 1000 турски лири и малко евро.\nДен по-рано мъжът от кадрите е посетил чейндж бюрото. Охранителната камера е заснела лицето му, но той е с шапка и слънчеви очила. Служителката разпознала един от крадците по акцента.\nСлужителка от обменното бюро: Акцентът той е като тип руски, може да са украинци, молдовци, румънци, всякакви. Такъв тип акцент се усети, но си спомних, че един човек е влизал само за информация. Затова им казах да прегледат записите от предния ден. И акцентът, който беше същия, оттам може би се сетих.


Британският посланик: Бих обсъдил “Астън Вила” с всеки българин - 24chasa.bg\n25.09.2020 22:15; 24 часа\nБританският посланик Роб Диксън говори във видеоклипа на чист български език, а отдолу думите му се превеждат на английски.\nНовият посланик на Великобритания и Северна Ирландия Роб Диксън се представи на българската общественост с видеообръщение. На чудесен български език той говори за професионалния си опит и кариера и за очакванията си в София. Ето какво сподели Негово Превъзходителство:\n“Здравейте, аз съм Роб Диксън и съм новият британски посланик в България. За мен и семейството ми е истинска чест да сме тук. В България сме само от няколко седмици, но вече се чувстваме като у дома си в София. Заради коронавирус пандемията мандатът ми започва в необичайно време и съм много ограничен - вероятно ще се срещна с някои от вас по-късно, отколкото бих искал, а с някои пък ще се запозная онлайн. Затова искам да ви се представя и вярвам, че ще се срещнем скоро.\nРаботя за британското външно министерство от 2000 г. и съм имал мандати в Женева и също Тел Авив, където бях заместник-посланик. Работил съм също в сърцето на британската система, като помогнах за създаването на британския Национален съвет за сигурност. До скоро ръководех дирекция “Западна Африка” в Лондон с цел заздравяване на партньорствата ни в сферата на сигурността.\nРодом съм от Бирмингам, но следвах в Уелс, а през последните 20 г. Лондон е моят дом. По образование съм историк. Обичам да пътувам и да изучавам чужди езици. С нетърпение очаквам да опозная природните богатства на България и да разбера повече за богатата ѝ история. Също така съм голям спортен фен и подкрепям “Астън Вила”. С удоволствие бих обсъдил шансовете ни за този сезон с всеки българин, с когото се запозная.\nЗа краткото време, в което сме тук, вече съм впечатлен от красотата на вашата страна и топлото отношение на българите. Разбирам защо толкова много британци са избрали България за свой дом и се радвам да бъда тук. Нашето партньорство отдавна вече е важно както за британската, така и за българската сигурност и просперитет, а така също и за гражданите ни. Като посланик съм амбициран да помогна на Обединеното кралство и България още повече да задълбочат близките си отношения и да продължат да развиват тесните си двустранни връзки в областта на сигурността и търговията.\nВеликобритания и България са изправени пред сходни предизвикателства, но споделят и много общи възможности за сътрудничество. Предстои ни много работа, за да се справим заедно със здравните, икономическите и социалните проблеми в резултат на коронавирус пандемията. Обединеното кралство и ЕС в момента работят усилено да договорят и изградят ново партньорство. Догодина светът ще се срещне в Глазгоу, за да обсъди как да се справим с важните предизвикателства, свързани с околната среда, и как да изградим зелена икономика и устойчив план за възстановяване. И всичко това благодарение на успешното сътрудничество между Обединеното кралство и България - като членки на НАТО и като партньори в борбата с международната организирана престъпност, като приятели с едни и същи позиции и споделени ценности, работещи заедно за по-доброто бъдеще на нашите граждани.\nНие изграждаме също нови начини, по които нашите две страни да работят извън структурите на ЕС като равнопоставени партньори. Много е важно да продължим да работим заедно в борбата срещу корупцията и организираната престъпност и да укрепваме демократичните институции и гражданското общество. Отдаден съм също на работата ми с партньори за укрепване на социалното равенство.\nДвете ни държави трябва да продължат да надграждат сътрудничеството си в сферата на образованието, развойната дейност, науките и иновациите. Хиляди млади хора пътуват между двете ни страни, за да учат и завършват висшето си образование. Смятам да продължа усилията на посолството в подкрепа на споделените ни ценности, като например посланик за един ден, или работата ни в подкрепа на правата на малцинствата в България. И не на последно място, очаквам с нетърпение да опозная България, културата и хората ѝ. Човешките връзки между нашите граждани са най-голямата сила на двустранните ни отношения и когато пътувам из България, за да се срещам с британските граждани, местни власти или бизнеси, винаги ще отделям време да уча за България. Очаквам с нетърпение да се срещна и опозная колкото може повече от вас през идните месеци и години и да задълбоча сътрудничеството занапред. До скоро и благодаря.”\nВиж единствената в България гора от секвои (Видео)


Защо Германия не пожали гърците, а прегърна сирийците? | Новини и анализи от Европа | DW | 21.04.2016\nНемилостива към гърците и с широка усмивка към сирийците - Германия демонстрира една доста имперска благотворителност, а Меркел иска да спечели на всички шахматни дъски, твърди известният френски писател Паскал Брюкнер.\nПред вестник „Фигаро” френският писател и есеист Паскал Брюкнер коментира по следния начин отношението на Германия и на канцлерката Ангела Меркел към бежанците: "Германия демонстрира една доста имперска благотворителност. Тя иска и занапред да определя правилата на играта в Европа - както в твърдостта, така и в състраданието. Немилостива към гърците през юли [...] и с широка усмивка към сирийците през септември. Ангела Меркел иска да спечели на всички шахматни дъски, да спечели както партията на сърцето, така и тази на икономическата консервативност." Тази своя мисъл Брюкнер доразвива в едно интервю пред германския седмичник „Ди Цайт”, откъс от което предлагаме тук:\nДЦ: Но не носим ли ние универсална отговорност за бежанците? Женевската конвенция задължава и нас да помагаме, а не само виновните за войните.\nБрюкнер: Виновните обаче не бива да се освобождават от отговорност. Ето защо тъкмо страните, които са предизвикали войната, трябва да приемат бежанците. На първо място Саудитска Арабия.\nДЦ: А Франция?\nБрюкнер: Не, според мен ние не носим морална отговорност. Интелигенцията в цяла Европа споделя това мое мнение.\nДЦ: Не и в Германия.\nБрюкнер: Добре, но нима не виждате, че с тази своя позиция германците изпаднаха в пълна изолация? Германия се опитва с образцово поведение да коригира лошите спомени от Втората световна война.\nДЦ: Че мигар това още ни е нужно?\nБрюкнер: Германците много повече от всички останали се чувстват отговорни за злото по света. И германският морал търси чистата, невинна жертва. Преди по-малко от година канцлерката Ангела Меркел нямаше никаква милост към гърците, а няколко месеца по-късно отвори сърцето си за сирийците. Това доказва, че германският хуманизъм следва много своеобразна логика: гърците са тунеядци и не заслужават германската добрина. Докато измъчените от войната сирийци запълват по-добре образа на невинната жертва, с чиято помощ можем да компенсираме вините за собствените си престъпления.\nДЦ: Но нима сирийската драма все пак не е несравнимо по-страшна от гръцката? И дали пък тъкмо германците не спасиха честта на Европа?\nБрюкнер: Госпожа Меркел понякога ми прилича на стисната баба, която седи на стола си със събрани колене, здраво прегърнала ръчната си чанта. Тя е пестелива и предпазлива - тъкмо заради това я обичат германците. Но както се случва на всеки прекалено предпазлив човек, и нея понякога я налазва дяволчето на импулсивността. Един от примерите беше Фукушима: тя спря германските АЕЦ, а в резултат от това сега цяла Европа е опушена от германския въглищен дим. Катастрофата във Фукушима можеше да бъде преосмислена много по-добре, много по-рационално. Същата импулсивна и непремерена реакция Ангела Меркел прояви и по отношение на бежанците: един милион добре дошли, веднага! Без изобщо да се договори с останалите европейци.\nДЦ: Но нима Вие самият не се развълнувахте от начина, по който в Германия посрещнаха многобройните бежанци?\nБрюкнер: Естествено, че се възхитих. В случая германците действаха не само морално, но и с голямо самочувствие. Само една велика сила с добро самочувствие може да каже: ще приемем един милион души и ще направим от тях добри германски граждани! Вие сте сирийци, иракчани, пакистанци и афганистанци, но ние ще извъртим всички ви през голямата перална машина на германската икономика и така ще ви интегрираме. Пред такова нещо казвам: шапки долу!\nДЦ: Добре, тогава какво Ви тревожи?\nБрюкнер: Наблюдавам при Меркел едно нарцисистично любуване на собственото състрадание. Както всеки нарцисизъм, този също беше безграничен и солов. Освен това зад привидната безкористност прозират и съвсем конкретни интереси. Тези хора ѝ идват безплатно, пеша или с влака: техници и инженери, от каквито спешно се нуждаят германските работодатели.\nДЦ: Вашият колега, германският писател Мартин Валзер, смята, че германската култура на гостоприемството е била подарък за цяла Европа.\nБрюкнер: Мнозинството европейци с радост ще се откажат от този подарък. Поведението на Германия е едновременно и възхитително, и безотговорно. То насърчава един наивен либерализъм, който не знае граници, който вече не вижда разделителните линии между културите и гледа на хората като на грахови зърна от консерва - от която и кутия да ги вземем, ще свършат работа на пазара на труда. А всичко, което се случва от септември насам, говори за истински културен шок: в Швеция, в Норвегия, дори в Германия. Случилото се в Кьолн го потвърждава, независимо от факта, че извършителите бяха не бежанци в същинския смисъл, а северноафриканци.\nДЦ: Тоест, искате да ни убедите, че с приемането на бежанците сме допуснали голяма грешка, така ли?\nБрюкнер: За това вече е късно, пост фактум няма смисъл. Трябваше своевременно да се вградят филтри. Защото не можеш току-така, от днес за утре, да посадиш в едно свободно общество милион души, които познават единствено диктатура, войни, бомби и изтезания и произхождат от култура, където жената е второразрядно същество.\nПаскал Брюкнер не за пръв път се включва в сходен дебат. Още преди десет години той влезе в спор с британския политолог Тимъти Гартън Аш. Тезата му: който настоява мюсюлманите в Европа да имат извънреден статут и защитава мултикултурализма, той всъщност отслабва западния либерализъм. Според Брюкнер, налице е следният парадокс: мултикултурализмът гарантира равноправно третиране на всички общности, но не и на индивидите, от които те се състоят, защото де факто им отказва правото да се отрекат от своите традиции. С други думи: признава се групата, потиска се индивидът. Брюкнер смята, че не бива да се защитават и опазват традициите на една определена група в ущърб на онези нейни членове, които искат да загърбят семейството и обичаите си, защото, примерно, имат по-различна представа за любовта.\nВ една своя книга, чието подзаглавие многозначително гласи „Мазохизмът на Запада”, той взима под лупа (само-) критиката на европейците заради огромните им престъпления в миналото - колониализъм, геноцид и т.н. Тези престъпления не бива да се забравят, пише Брюкнер, но заради тях и в името на мултикултурализма не бива да се отказваме от мъчително изборените завоевания на Просвещението: човешките права и светската държава.\n"Фактът, че допуснахме такъв възход на радикалния ислям, ни прави съучастници", констатира Брюкнер с горчивина в едно от последните си интервюта пред "Фигаро".\nАвтор А. Андреев (ДЦ, ЛФ, ДП)\nКлючови думи Европа, Германия, Меркел, бежанци, Паскал Брюкнер, мултикултурализъм, либерализъм, ислям, културен шок


Адидас оригинални маратонки и анцузи - SPORTFASTER\nМъжки Бански и бельо\nДамски Блузи и Суитшърти\nДамски клинове и долнища\nДамски бански и бельо\nДетски Блузи и Суитшърти\nДетски Бански и Бельо\nНачало / ADIDAS\n6 (180) М\n7 (186) M/L\n8 (192) L\n12 (216) XXL\n5 (176) S/M\n9 (198) L/XL\n11 (210) XL/XXL\nПоказване на 1–36 от 1603 резултата\nДетски анцуг ADIDAS BADGE OF SPORT TRACKSUIT\n[00000000760a17b700000000797a6d51wcct_bar_timer_show_on_grid] => Array\n => WCCT_Appearance Object\n[header_info] => Array\n[campaign_end_time] => Array\n[wcct_url] => https://www.sportfaster.com/wp-content/plugins/finale-woocommerce-sales-countdown-timer-discount-plugin\nДамски клин ADIDAS TIGHTS\nМаратонки Adidas Racer TR21\nСпортна чанта ADIDAS AC WAISTBAG\nБебешки анцуг ADIDAS CREW SET\nМъжки суитшърт ADIDAS ENT22 HOODY\nДетска блуза ADIDAS ENT22 SW TOPY\nДетски суитшърт с качулка ADIDAS ENT22 HOODY Y\nБебешки комплект ADIDAS I BOS JOG FT\nМъжка блуза ADIDAS ESS CREW\nСпортен суитшърт ADIDAS ENT22 TK JKT\nМъжки сандали adidas Cyprex Ultra Sandal II\nAdidas Къс Клин за йога\nТенис лента ADIDAS TENNIS HEADBAND\nМъжки шорти за плаж Adidas Adicolor Essentials\nСпортно долнище ADIDAS ENTRADA 22 TRAINING PANTS\nСпортна блуза ADIDAS W BLUV Q3 SWT\nПлажни шорти ADIDAS ESSENTIALS SS\nКлин за йога ADIDAS YOGA ESSENTIALS 7/8 TIGHTS\nЧорапи Adidas Crew\nОригинални мъжки маратонки ADIDAS DURAMO 10\nМъжка тениска ADIDAS SST SS TEE\nДетски оригинални маратонки ADIDAS FORTARUN EL K\nДетски клин ADIDAS ESSENTIALS 3-STRIPES LEGGINGS\nДетско яке ADIDAS PADDED JACKET\nОригинални мъжки маратонки ASICS JOLT 3\nРаница adidas Performance Response Badge\nДетски клин ADIDAS AEROREADY DESIGNED TO MOVE BRAND LOVE\nДамско долнище ADIDAS ADICOLOR CLASSICS FLARED\nВратарски ръкавици ADIDAS TIRO GL LGE\nДетски суитшърт ADIDAS FUTURE ICONS 3-STRIPES GRAPHIC\nМъжко зимно яке Adidas Itavic 3-Stripes Midweight\nДетски суитшърт с качулка ADIDAS TREFOIL HOODIE\nМъжки кецове ADIDAS RETROVULC MID\nМъжко долнище ADIDAS SST BLOCKED TRACK PANTS\nДамска блуза Adidas Essentials Hoodie\nАдидас маратонки и анцузи\nОригинални маратонки и анцузи Адидас на ниска цена Adidas мъжки и дамски маратонки е немска компания, която произвежда спортни стоки за мъже жени и деца, обувки, облекла и оборудване. Вторият по големина спортен бранд в Европа.\nAdidas маратонки и спортни екипи. Технологии на Адидас:\nadiFIT– Подвижна стелка за детски обувки. Тя помага на родителите и продавачите в магазина да изберат подходящия размер за дете\nAdiPRENE- Уникалният амортизиращ материал, въведен в подметката в петата. Той предпазва стъпалото от претоварване, значително намалява нараняванията и увеличава ефективността на движенията.\nAdiWEAR- Материалът от висококачествена каучукова смес, използвана при производството на външната подметка. Значително увеличава издръжливостта и функционалността на обувката.\nClimaLite (ClimaLight) – лека, мека, дишаща материя, която абсорбира излишната влага и ги извежда навън, поддържайки кожата суха.\nClimaCool (ClimaCool) – осигурява отстраняване на влагата от кожата и вентилацията чрез използване на високо функционални дишащи материали, които абсорбират потта и я довеждат до повърхността на тъканта за по-нататъшно изпаряване. Вентилацията се дължи на вложките на мрежата в критичните зони за поддържане на оптимална телесна температура.\nClimaProof (KlimaPruf) – функционална тъкан с добавка на синтетична мембрана, която предотвратява проникването на влага и студен въздух отвън и в същото време има отлични дихателни свойства.деформира.\nТехнологията ForMotion ™ не ограничава характеристиките на движението на конкретен спорт и увеличава тяхната точност и сила. ForMotion ™ контролира и засилва мускулната активност и не се\nGore-Tex – Дишащаи ветроустойчива мембрана\nпредпазва 100% от дъжд и вятър, като в същото време позволяват излишната топлина и влага да се изпарят от повърхността на тялото. С други думи, мембраната Gore-Tex не позволява на влагата навън да проникне във вътрешността на обувката, като в същото време позволява на влагата да се изпари от повърхността на крака, осигурявайки му дишането.\nOrthoLite – Материалът, използван при изграждането на стелки, създаден от полиуретанова пяна. Осигурява добра вентилация и предпазва от образуване на бактерии, гъбички и миризми.\nOPTI-FIT – Уникалният дизайн на подложките, което прави прилягането на обувките на крака възможно най-удобно, като дава свобода и абсолютен контрол над движението. Използва се във футболни обувки.Новата оптимална подредба на гумените елементи на технологията Predator, изработена от мека гума, е в основата на съвременната технология на Predator. Тя осигурява повече точност, контрол и мощност, отколкото можете да си представите.\nPREDATOR – Новата оптимална подредба на гумените елементи на технологията Predator, изработена от мека гума, е в основата на съвременната технология на Predator. Тя осигурява повече точност, контрол и мощност, отколкото можете да си представите.\nOutet спортни стоки\nНие изпозваме "бисквитки" (cookies) за да подобрим потребителското Ви преживяване.\nЧрез изпозваето на този интернет сайт, Вие давате съгласието си да използваме "бисквитки" (cookies)


Облачно и мъгливо сутринта, слънчево следобед - Последни Новини от DNES.BG\n25 ное 2021 07:30, Камелия Цветанова\nМинималните температури ще бъдат от -2 до 3 градуса, а по Черноморието - до 4-5 градус. Сутринта ще има облаци над западните и източните райони, а в Горнотракийската низина ще има мъгли.\nПрез деня облаците ще намаляват и видимостта бързо ще се подобрява. Следобед ще бъде слънчево, като постепенно от запад ще се появят високи облаци. Вятърът ще бъде слаб от югоизток, със скорости до 20 км/ч, а по планините - слаб от югозапад. Максималните температури ще бъдат от 9 до 12 градуса. Показанията на термометрите над 2200 м ще бъдат до 2-3 градуса.\nНад Рила и над Пирин преди обед ще има облаци, закриващи върховете, а следобед за кратко се очаква слънце. Вятърът по високите части, над 2200 метра, ще бъде слаб до умерен, от югозапад - 30 км/ч, прогнозира синоптикът на Bulgaria ON AIR Владимира Илиева.\nМаксимални температури на 2500 метра височина ще бъдат около 1, 2 градуса, а на 1500 метра - до 3,5.\nВ петък ще бъде дъждовно, в южните райони ще вали по-интензивно. В Рила и Пирин, над 2000 метра, ще вали мокър и тежък сняг. В събота ще има повече облаци над западните райони, но без валежи. Ще бъде топло за сезона.\nПрез нощта срещу неделя се очакват дъждове в южните райони. В неделя на запад ще има слънце, а на изток ще вали дъжд. Следобед от запад отново ще се заоблачава. В понеделник над страната ще преминава средиземноморски циклон с валежи от дъжд, а по планините - от сняг. Във вторник отново дъжд и сняг по високите полета.\nИван Гешев заминава за Скопие заради пътния ад на "Струма"