Размисли и пасти: Юни 2017\nСънувах те такава,\nкаквато си отиде\nс аромат на кафе,\nза да трепне\nс куфар за чужбина.\nсмях и безсънни\nНаведох се през\nизцапан с ръжда..\nТи ми помаха\nи изчезна в дъжда.\nВалеше от очите ми.\nХубав слънчев ден. Утрин. Годишното време е есен. Казвам го само, за да придам усещането от падащите жълти листа. Малките неща, които правеха града по-красив. Каква ирония, че са умиращи петури. Но пък паветата изглеждат една идея по-малко студени.\nПреизпълен с енергия крача покрай университета. Сграда, която наистина може да ти вдъхне респект. А по случайност е и в бароков стил. И въпреки това подминавана от бързащите тълпи. Все едно всеки има някаква страшно неотложна и бърза работа.\nНапоследък е модерно да се бърза толкова, че да се изпревари животът и направо да се отиде на среща със Смъртта. Физиците доста си блъскат главата, как е възможно да се подмине един живот със скорост по-висока от тази на светлината. Нали уж нямало такава скорост? Е, аз не ги разбирам тия неща и нямам намерение да бързам. Искам да живея бавно. Да усещам във всеки момент всяка една молекула на въздуха по тялото си. Да чувствам всеки допир на капките дъжд по кожата си. И други такива нудисткo-хипарски сравнения, които само да подчертаят, че ми се живее.\nЗабелязвам близкия бар, където се събираме след тренировки. Разговорите с катерачи на по бира винаги те карат да се почувстваш значим. Или поне за малко да се излъжеш, че и ти си част от тази гилдия. А ако само слушаш дори има и шанс да не се излагаш. Човек заслужава поне малко почивка от подиума. На шут. Виждам част от познатите лица и се присламчвам към тях, т.е. сядам достатъчно близо до тях, за да чуваам мъдрите им завалени думи. Да се разбира масата навън. От другата страна на уличката. След втората бира човек го налягат екзистенциалните теми. Бийтълс били българи. Хахахах...\nПотъвам дълбоко в стола, леко опиянен от течното злато. Усещам така любимата болка в цялото си тяло. В този момент не бих станал за нищо на света. Аз и не мога де.\nСпомням си как преди няколко вечери седях на същото място с една позната. Красиво момиче. Мдаам, винаги съм имал проблеми единствено и само с две неща – хубавото пиене и красивото момиче. По-точно с липсата им. Или с наличието им. Както и да е. Всички останали проблеми са били просто метафора на тези фактори. Усещам, че пак ме налягат познатите теми, затова си затварям очите и не мисля за нищо. Усещам приятната миризма на есен. Онази специфична миризма на гниещи листа, смесена с аромата на CO2, излъчван от колите, и щипка слънце. Със следващата глътка усещам и лек полъх на хмел от бутилката. Тя се усмихва. Докосва ме. Трепет. Изведнъж скала. Въже. Стъпка – хватка. Обери. Френд. Дай. Синьо небе. Миризма на дива мента. Нов образ. Парти. Клуб. Пак тя. Пак ме докосва. Целувка. Музика. Силна музика. Дъхът ѝ. Настръхване. Врат. Ухапване. Леко. Сини светлини. Коса. Навсякъде. Не. Ден. Мъгла. Кола. Пътувам. Гора. С теб съм. Безкрайност.\nРазтърсвам си главата. Мисля, че съм задрямал. Или просто съм имал подсъзнателно размишление за живота. Толкова е под, че ми е трудно да попадна отново там. А ако попадна, едва ли ще видя отново светлината горе. Това е място, от което всеки човек с поне малко чувства и разум би се страхувал. Защото там вижда най-големия си враг. Вижда себе си. Двамата се гледат. Могат да бъдат сразени само за секунда, когато огледалото се счупи. И тогава какво?\nВ този момент ушите ми долавят вибрациите на позната мелодия:\nThere will be an answer, заеби...\nЯ!? Донесоха ми пуканки. Подарък към новата бира.\nБеше някакъв ден. Не помня какъв, не помня кога. Бързах. Тъкмо бях изпил третото си кафе за деня, когато излязох навън и се затичах, за да хвана идващия тролей. Успях да се вмъкна току преди шофьорът да затвори вратите. Ако го бях изпуснал щях да закъснея за работа. Псето, което ми се водеше шеф щеше да мърмори, а до него послушното му пале – синът му, щеше да ме гледа укорно и да върти опашка щом баща му спре погледа си на него. Недостатъците да работиш в нечия семейна фирма. Вероятно за назидание щеше да ми даде възможно най-гадната папка с разпечатки от някой неадекватен клиент, за да изведа статистика от продажбите му през последнето тримесечие. Но, както казваше майка ми „храната е с пари в магазина“, затова щях да стисна зъби.\nСеднах на свободното място до прозореца. Някакво дете срещу мен се беше опулило. Отклоних погледа си към случващото се навън. Децата имат таланта да проникват директно до мозъка ти с невинните си очи. Счита се, че хората трябва да имат страх от Бог, че от Него не могат да скрият нищо. Той е Всевишен. Според мен едно дете може да се отъждестви с божествени качества. Детето вижда всичко. Кара ме да се чувствам гол, обкръжен от вътрешната си мръсотия. Често задава болезнени въпроси. От къде са ти тези белези? Защо си тъжен? Защо имаш цигара зад ухото? Не мога да го излъжа. То винаги разбира.\nСложих си слушалките и се надявах погледът му да не ме застига все още. Когато умра ще срещна отново подобни очи, които ще преценят дали съм за Рая или Ада. За момента не исках да ме прогарят. Музиката се понесе в ушния ми канал, но нищо не чувствах. Времето напредваше, а все още не бях стигнал. Тоя боклук, шофьорът, не можеше ли да кара по-бързо!? Започвах да усещам задух и разкопчах най-горното копче на ризата си. Скапаният тролей нямаше климатик, което беше напълно нормално за страната на абсурдите. Подпрях глава на стъклото с надеждата да се охладя. Загледах се напред. Наближаваше завоят при кварталните вторични суровини. Очаквах някоя каруца да изскочи на пътя и движението да стане още по-бавно. Ако беше възможно разбира се.\nМалко след завоя, обикновено лежи едно куче, което често гледам при пътуването си сутрин. Жълтеникаво, с много козина по врата и лисича муцунка. Караше да ме да се усмихна, макар и за миг. Ако някога имах куче, щях да си взема подобно. Нито много голямо, защото не можех да го гледам в гарсониерената си кутийка, нито прекалено малко, че да ме е срам от него, когато го разхождам. Но за съжаление го нямаше. Виждах единствено боклуци. И малко по-надолу видях нещо, което ми се запемети завинаги в съзнанието. Видях причината да ви разкажа тази кратка история. Там, малко по-надолу по пътя, точно до оградата на бившата печатница, стоеше възрастен дядо – инвалид. Беше в количката си. Не просеше. Просто стоеше и гледаше към небето. Усмихваше се. Слънце препичаше сбръчканото му лице и галеше трапчинките по бузите му. Явно е излязал, само за да се порадва на хубавото време. Без да бърза. Без да трябва да се напряга, без да го обзема яд от работата. Този човек дори не обръщаше внимание на отпадъците, които бяха около него. Мизерията, обхванала държавата беше като обръч около му, но не го достигаше. Защото имаше слънцето, имаше небето и само тези две простички неща му бяха достатъчни. Беше щастлив. Чувсто, за което всички ние нямахме време. Той, който нямаше дори крака, беше облечен съвсем бедно и сигурно се хранеше веднъж дневно, не бързаше за никъде. А ние със скъпите си смартфони, дрехи от мола и часовници от чужбина се бяхме засилили с бясна скорост към погледа на Всевишния. Та аз дори не бях забелязал какво е времето. Не бях почувствал топлината на деня. Сигурно е имало птички, които да пеят или поне някоя улична котка, която да мяука подмазвачески. За мен съществуваше само цифреблатът на часовника. Този човек го мернах за не повече от няколко секунди, вероятно на ден подминавам поне няколко такива, но го запомних. Заобичах го. Той се превърна в малко кътче в съзнанието ми, към което се връщам понякога, когато искам отново да се почувствам свободен. Дано всеки има поне по няколко такива кътчета, които да го карат да се усмихва при спомена за тях. А сега ще ви оставям, защото съм към края на третото си кафе и предчувствам, че ще закъснея. Изгревът е след няколко минути и не искам да изпусна и секунда от днешното слънце. Колко приятно влажна е росата рано сутрин...\nТази история не е точно история. Даже няма и конкретен сюжет. Просто е една малка случка, която напира да излезе от мен и да бъде разказана. По-скоро написана, защото тези думи са по-лесни за писане, от колкото за изговаряне. Един път написани те все пак ще бъдат излезли от мен, далече от гърдите ми, но все пак ще съм пропуснал частта, в която ще трябва да ги изговарям. По този начин ще избягам за пореден път в живота си от отговорност и ще поема по лесния път. Но поне нещото между ребрата ми ще е по-малко заседнало.\nБеше студен зимен ден. От онези дни, в които всичко е заледено, стъпките са несигурни, а вятърът изгарящ. Трудно е да се гледа право напред, хората са предимно прегърбени и смешни в опитите си да бързат. Напрежението се усеща навсякъде във въздуха, но само за миг, защото бива бързо отнесено от поредния повей. Всичко това наблюдавах от замъгления, заради въздуха втора употреба прозорец на трамвая.Губех се в сивотата и това ми харесваше. И аз като околните исках само по-бързо да стигна до крайната си цел. Бях се полуизлегнал в седалката, с подпрян на коляното лакът и гледах вторачен навън. Чудесно! Нова спирка. Сега щеше да нахлуе още студен въздух, а с него и още повече студени хора, за да се получи блъсканица от елементарни частица рано сутрин. Мечтата на всеки човек, който не си е изпил кафето. Както можеше и да се очаква се случи точно това. Качиха се няколко малки ученика с раници от по 15кг, които активно си правеха пого, същият такъв брой изнервени родители, няколко общи работника, няколко цигани в униформи на „ от цистота сме бе бате“ и за цвят една бабичка. И то не просто бабичка. Клошарка. Бях я виждал няколко пъти преди. Повярвайте ми, тя се запомня и то не само заради зловонията, носещи се от нея. Ако някога хванете книга с приказки за малки деца и там има нарисувана вещица, то точно така изглеждаше и обектът на тази история. При предните пъти на нашите трамвайни срещи, мигновено си пъхах ръцете в джобовете, за да не би да ми открадне нещо с черните си дълги нокти. Този навик съм го развил и заради онези с униформите, споменати по-горе. Сплъстената ѝ коса, малкото зъби в устата ѝ и наболото катинарче не допринасяха особено за красотата ѝ. Побързах да извъртя поглед от нея преди да ми залюти на очите. Но не успях. Наистина ми залютя. Но този път не беше заради миризмата, а заради очите ѝ. Причината е, че едно момиче щом я видя, веднага стана да ѝ отстъпи мястото си. Явно тя не беше забелязала това, което виждаха всички останали – погнуса. Беше видяла просто една възрастна жена. Върху лицето на бабичката се появи толкова красива и чиста усмивка, че за миг бръчките ѝ се изгладиха и останаха само очите ѝ. Така ярко греещи очи. Така по детски чисти, дълбоки. Този поглед беше много по чист от всички нас, бързащите. Беше по-истински от всяко едно чувство, което сме претендирали, че притежаваме през последните години, за да задържим някого при себе си. Беше по-мил от всяка ласка, която сме дали през шоколадовите романтични вечери. Беше по-... Беше по-... Беше...\nТя посочи земята, визирайки, че е само за една спирка и скромно се обърна усмихната. Не седна. Продължи да се вози стъпила на стъпалото точно до вратите, отритната на прага.\nА трамваят навлизаше в побелялата от сняг гора. Наистина ми залютя.\nВремето беше мрачно. Мъглата се стелеше с тишина в парка. Рядко се мяркаше човек, който да се разхожда в такъв мразовит ден. И въпреки всичко една почти неподвижна сянка се беше втренчила в езерото. Човек, безличен на външен вид, пушеше цигара след цигара. Облечен в прости тъмни дрехи, седеше сам в единия ъгъл на пейката, намираща се най-близо до водата.\nВодата го успокояваше. Красиво беше да се взира в спокойните вълнички и да не мисли за нищо. Вдиша от тютюневия дим и се облегна назад. Някъде се чу крясъкът на гарван. Издиша пушек. Отново тишина. Леко притвори очи. Беше загубил представа за времето. Трескавите му мисли отдавна бяха заличили циферблата от съзнанието му. Беше късна есен, но това нямаше никакво значение. Можеше да съди за случващото се около него единствено по изгарящата цигара. Предстоеше му и тази да изгори, затова реши да си приготви нова. Все така втренчен във водата, изгаси прогорилата вече филтъра такава и доближи чисто новата до устата си. Усети познатото докосване до устните си и това го извади за миг от унеса. Нещо толкова рутинно, а в същото време ти доставя ново удоволствие всеки път. Запали зипото си и се вгледа в пламъка. Огън на фона на сивкавата вода. Толкова много вдъхновение можеше да му донесе тази комбинация преди, когато все още пишеше. Допря пламъка до цигарата, вдиша и побърза да го загаси. Сякаш с първото вдишване отново нахлуха крясъците в главата му. Всяка дума, която си припомняше, нанасяше нова рана директно в мозъка му. Все същите думи отново и отново. Не можеше да поврява, че с нея могат да си говорят така. Та тя беше неговото „завинаги“. Разбра го още в деня, когато я срещна. Беше на същото това място. Тя четеше книга на същата пейка. Сред дивата пустош, Джон Кракауер. Нямаше да забрави никога това заглавие, все пак то предопредели следващите му диви години.\nРазтри слепоочията си със свободната си ръка, прокара пръсти през веждите си и потърка челото си. Нямаше начин да спре тъпата болка, пронизваща главата му, нито да спре картините изникващи в съзнанието му. Вгледа се отново в езерото. За пореден път гласовете нахлуха:\n- - Няма как да се получат нещата, ти дори не ми се извини!\n- - За какво да се извинявам? За това, че се държиш грубо и ме отблъскваш, а когато ми прикипи и ти отвърна със същото, веднага ми се цупиш и сърдиш...\n- - Не можеш ли просто да ме прегърнеш?\n- - Как да те прегърна, когато ти не искаш дори да ме погледнеш?\n- - Намери начин!\n- - Да, винаги аз да намирам начин. Имаме ли проблем веднага аз трябва да оправя нещата. Все аз съм виновен и все аз трябва да поемам отговорност. Не можеш ли поне веднъж ти да се опиташ да промениш нещо в поведението си спрямо мен?\n- - Искаш да се променя ли? Това ли искаш?\n- - Не, обичам те такава, каквато си. Просто искам да оправим връзката си, а за това се нуждаем от промени в отношенията си.\n- - И пак ти казвам: Намери начин да оправиш нещата между нас. Аз ти дадох достатъчно шансове. Изчерпвам се вече.\n- - Връзката ни не е тесте карти, че да ми раздаваш шансове и да броиш колко са останали. Не можеш ли просто да оставиш чувствата си да те водят и да спрем с тия простотии?\n- - Значи сега говоря простотии, така ли?\n- - Знаеш какво имам предвид.\n- - Не кажи ми, моля те кажи ми. Какво искаш от мен?\n- - Искам да си тръгнеш...\nУдарът на вратата беше последната му болка. Вдиша отново от дима. Горчивината в очите му беше скрита напълно зад застиналото му лице. Не трепваше. Струйка дим излезе изпод ноздрите му. Стана и се запъти в посока към центъра на града. Докато вървеше из парка неволно вдигна един жълъд и го прибра в джоба си. Обичаше да събира символични неща в джобовете си. За нея. Продължи пътя си. От време на време подритваше изсъхналите паднали листа.\nСкоро наближи цветарския магазин. Купи букет от малки жълти цветя. Запъти се към дома ѝ. Единственото, което искаше в този момент бе да я прегърне и да се извини. Нищо повече. Една нейна усмивка при вида на цветята можеше отново да върне цветовете в живота му. Но това беше прекалено много и той го знаеше. Не искаше да се надява напразно. Продължи по познатия път.\nКогато стигна при нея, ситни капчици дъжд започнаха да падат от небето. Студени и пронизващи бяха за брадясалото му лице. Погледна към нея с тъжна усмивка. Сведе поглед.\n- Виж, аз съжалявам.\n- Много мислих над казаното и от двама ни. Ще направя всичко възможно, за да сме заедно.\nДъждът постепенно се превръщаше в сняг.\n- Не искам да си тръгваш.\nМожеше да чуе как пада всяка една снижинка.\nПоложи цветята пред надгробната плоча.\n- За теб са. Обичам те.\nКакто си стоях най-спокойно в стаята и си подреждах прахосъбирачките една мелодия мина през главата ми. Понякога просто се случва. Живееш си, относително си щастлив, ангажиран си с псевдоважни неща и изведнъж БАМ! една мелодия минава през главата ти.\nПродължих с подреждането. Започнах леко да си тананикам и да се поклащам в ритъм. Имам се за емоционален човек. Нормално е, уж. Спомних си как преди години учихме тази песен в училище. За разлика от много други, тази така и не ми втръсна. Обичах да я пеем с класа. Тогава не разбирах смисъла ѝ, но имаше пътник, а аз обичах пътуванията. От малък съм си приключенец. Обичах и България. Спомних си как преди години си представях един стълб от зимна планинска маркировка, а до него човек с раница. Незнайно защо в представите ми този образ винаги беше черно-бял. Обаче пък беше и кристално ясен. И сега го виждам. Пътника, а край него цветя, гори, планини, долини. И някъде там едни влакови релси. Не различавах ясно какво е чужбина. Трудно е едно дете да има граници в съзнанието си. Може би неизвестността, скрита в липсата на цветове трябваше да бъде една чужда страна. Не знам. Започвам леко да повишавам гласа си. Сега не съм сам. Сега съм отново на 10 години, а с мен са още 25 деца и всички заедно пеем за своите пътешествия.\n- нашата мила родна страна.\nЧе на света е България само една, една\nДам. Колко мои приятели заминаха в чужбина? Колко от тях ми останаха такива, заради разстоянията - географски и породилите се духовни? Някога не разбирахме какво всъщност означава да заживееш в друга страна. Да, уж е само за няколко години, то само единия бакалавър, ама то и магистратурата, а бе тук има повече възможности, хванах си гадже, оженихме си, ами то сега не можем да се върнем, нали разбираш, заради децата, те не знаят български, сега ще започват училище, ами то в гимназията, нали знаеш как е, а бе тук спестяваме за университета, ама то децата заминаха в колеж, ама ние сега спестяваме да стегнем къщата... И в един момент се оказва, че холандския им съсед е купил къщата на старата баба Пена, която едно време отгледа майка ти. И в един момент се оказва, че ТЯ няма да се върне. И в един момент се оказва, че с НЕГО вече няма да пиеш бири на Народен. И в един момент се оказва, че нищо не сме разбирали. Пътуването от любопитство и стремеж да превземем света се оказва, че е превзело нас и не можем да се върнем. А мелодията си върви. Започвам да пея още по-силно.\nВсе още не съм разбрал текста. Забърсвайки прахта от етажерката ми с книги, започвам да си мисля за настоящия момент. Не за времето, когато бях дете. Не за отминалите наскоро години. Започвам да си мисля за точно този конкретен момент. Три пъти трябваше да напускам България през тази година. За развлечение и по работа. Имах възможност да остана и да не се върна. Защо се върнах? Кое ме накара да остана? Замислям се и за много близки мои приятели, които очакват своите визи. В този момент. Те ще се върнат ли? Ще останат ли там, някъде на майната си, заради едната работа, едните по-добри пари и вероятно по-спокойно бъдеще? Колко от тях ще се върнат, само защото има нещо хайдушко в сърцата им, което ги кара да трепкат, когато чуят нещо родно, нещо свято. Колко от тях ще се просълзяват при спомена за дядовата ракия, за бабината баница, за зеления двор в три следобед, за гърма от пушката на Кольо бакалина по време на всяка сватба, за прегорялата питка на мама за Коледа, за момичето от съседната къща, което тайно ти сви розовото топче, докато ѝ береше череши от най-високия клон, за инструментите, които вече не можеш да подадеш на баща си под автомобила? Колко, бе? Къде заровихте душите си? Къде заровихте корените си? Защо ни оставяте бе, защо? Започвам да крещя...\nКакви ти други народи бе? Кого другиго да обикна? Та аз едно шкембе нямам с кого да изям в пустата Англия. Нямам с кого по байганьовски да бърша потно чело и да сърбам в префърцунените им къщи. С немеца хоро ли ще играя? Та той не може една сълза да пусне, когато чуе Йовано Йованке. Повярвайте ми, колкото и невероятно да звучи, в Германия се случи в един от известните им замъци да звучи Йовано Йованке, докато бях на посещение там. А те просто си минават. Как ще разберат болката от разкъсаната риза и издраното гърло по Йована. Как да ги обикна, като те не могат да чувстват това, което чувствам аз... Остава с някое франсе да си теглим по една майна и да пием по една ракия. Но и това не може. Он седи и ми се пули. Ай ше ти... Не мога да се сдържа. Вече рева с пълно гърло текста на безсмъртната песен на Ани Павлова. Отново съм на 10. С мен са всичките ми съученици. Заедно с мен е и другото ми аз, онова преди университета с всичките си приятели, мечти и копнежи. То е положило тежко ръка на рамото ми и опитва да ме утеши. От другата страна е онова мое аз, което ще остане вечно на 22 и завинаги влюбено в момиче, което никога няма да се върне. То просто седи и гледа през прозореца. А аз падам на колене и изревавам последната си болка. Вече разбирам текста:\nЗнай на света е само една, една\nЗнай на света е България само една, една\n- наш’та прекрасна родна страна.\nТака и не успях да почистя.\nТова е лазура\nТова е цензура\nТова е мечта\nТова е крах\nТова са деца\nТова е джаз\n– Радослав Симеонов\n„Чалгата“ на един народ\nЧасът е 00:30. Навън е студено, вали тих остър дъжд. Тихо е. Чувствам се озадачен. Причината е концертът-спектакъл организиран от Слави Трифонов, на който станах свидетел тази вечер. Преди да unfollow-нете блога ми, ще ви успокоя, че с този си пост няма ни най-малко да наруша главната му идея - всеки човек на изкуството да намери по нещо за себе си. Ако прочетете докрай тези размишления, ще разберете и защо.\nЗапътих се към Арена Армеец със смесени чувства. От една страна много исках да отида и да видя един от тези спектакли, за които толкова се говори. От друга обаче, толкова много се изписа за „чалгаря“ Слави, за това как се опитва да влезе в политика, че всичко, което прави е един пи-ар, и т.н. и т.н, че ми се отходи с времето. Предвид факта, че компанията ми за вечерта закъсняваше имах време да огледам какви хора чакат пред залата. Е, не изглеждат като титани на мисълта, но пък хора като хора. Дадох си сметка колко различни хора чакат пред същата тази зала за различните събития. Наскоро бях там на концерт на Ъпсурт, а следващата вечер пък бях на концерт на рок динозаврите Deep Purple. По-рано през същата година пък бях зрител на волейболния мач между Левски и цска. Много ми беше трудно да намеря каквато и да било прилика между различните публики. А уж сме всичките хора, уж сме всичките един народ. Но няма как да сме еднакви. Дъгата има много цветове.\nПриятелите ми пристигат и заедно се запътваме към местата ни. По пътя се сещам, че няма да е зле да си взема една бира - ей тъй, да не ожаднея, пък и за настроение. Балканска музика, т'ва - онова, може пък и да се поотпусна. Да, но не продават! На толкова много събития съм бил в тази зала, не мога да се сетя за такова, на което не са продавали никакъв алкохол! Отбелязвам го като плюс. Купувам си една вода на безбожна цена, колкото да има, и се качвам запъхтян по стълбите. Бавно зрителите се настаняват и започва нетърпеливото чакане. На всички е пределно ясно, че концертът ще започне с ембламатичната песен - Студио Хъ, напомняща на едни съмнителни времена в българската история. Публиката тръпне в очакване на познатите ритми. Аз просто наблюдавам. Виждам жени, облечени в рокли, които седят на необичайни места в публиката. Аха, тук ще има нещо интересно. Броени мигове след това светлините угасват, а прожектори осветяват именно тези жени. Оказват се непознати за мен, но прекрасни във вокално отношение певици. Изпълняват нещо невероятно. Не мога да го определя. Но моментът, в който се чуват и първите тонове на българската гайда, аз вече съм настръхнал. Първо само един гайдар, а после цяла група преминава през публиката, за да накара хилядите зрители да изпаднат в екстаз. Аз още съм настръхнал, когато виждам едно съвсем малко, на не повече от 10 години момче, което гордо надува своята гайда и потропва в български ритми с краче. Нещо засяда в гърлото ми. Това е един от онези мигове, в които се чувстваш наистина горд, че си българин. Но това е само началото. Няма студио Хъ. Няма чалга. Има само български народни песни и песни, писани за любовта. Към майката, към жената, към страната ни. Няма да описвам детайлно миг след миг какво се е случвало, не съм журналист. Искам да помисля и да накарам теб читателю да изразиш мнението си. Как така „чалгаря“ Слави ме накара да изтръпна? Ще ти дам още жокери по темата. По време на концерта станах свидетел на цитати от П.К. Яворов. Чух истории за границите между хората - какво всъщност ни разделя със Сърбия. Какво е граница? Кое е по-хубаво - да се гледаме през стъклото на шише ракия или през мерника на снайпер. Чух и нещо, което няма да забравя до края на живота си. Българите често забравяме своите герои. Различните поколения биват възпитавани с различни идоли. Аз съм още млад, но един от идолите ми е човек, загинал през 1984 година. Тогава не съм бил роден. Малцина от връстниците ми знаят кой е този човек и какво е направил. На 20 април, 1984 година България е на покрива на света. Човекът, занесъл я на раменете си е Христо Проданов. На 20 април 1984 година 8 милиона българи се намират на 8848м надморска височина. Еверест е покорен! Еверест е български. Слави Трифонов припомни този велик подвиг, а секунди по-късно залата гръмна в безсмъртната творба на Стефка Съботинова - „Притури се планината“ в изпълнение на Цветелина Грахич. Грахич не я харесвам като изпълнителка, като човек не я познавам. Тази вечер обаче въобще не чувах как пее. Аз бях на 8848м надморска височина и се реех с българския флаг. В ушите си чувах само -„Ице, ти си голям мъж, не заспивай! Ти си българин! Всичко е ОК, към тебе тичат хора. Моля те, не заспивай! НЕ ЗА-СПИ-ВАЙ!!!“. Едва сдържам сълзите си.\nМалко по-късно по време на спектакъла беше споменат и друг велик Ицо. Христо Стоичков. Човек прославил държавата ни по целия свят. Напоследък осмиван от народа си заради едно интервю. Ицо може и да не знае английски, но ние още по-малко го разбрахме. Това се опита да ни разкаже актьорът Мариан Бачев. Във въпросното интервю Камата казва „Съмтаймс уин, съмтаймс люн“ погрешно разбрано като "Sometimes you win, sometimes you lose". Истината е не, че понякога печелиш, а понякога губиш, а че понякога може и да спечелиш, а понякога може и да НАУЧИШ. Learn - уча, което на пловдивски се чете като ЛЮН. Много можем да научим ние, българите, за народа си само по това как се отнасяме към героите си. В страни от концерта се сещам за кап. Петко Войвода и неговата история разказана от Николай Хайтов. Сещам се за стотици примери, в които ние не уважаваме героите си. Но да не навлизам в подробности. Нека се върнем към „чалгаря“ Слави Трифонов. Същият този „чалгар“ по време на концерта организира дуел между рояли. Вие, културни хора, даващи етикети, гледали ли сте на живо дуел между рояли? Слушали ли сте как наравно се надсвирват млади и стари с композиции на Моцарт, Брамс, Григ? Не сте? Жалко. Защото на „политическия“ концерт на Слави имаше „битка на рояли“. Имаше и хора. Имаше и ансамбъл по художествена гимнастика, донесъл над 80 медала на родината ни. Имаше и еквилибристка. Имаше и десетгодишни деца, които свирят на цигулка. Имаше и хор, фолклорен ансамбъл, скечове, брас шоу. Имаше я и Крисия - едно прекрасно българско дете. Имаше поводи да се чувстваме, че сме българи. Политика ли е да си горд с народа си? Чалга ли е да си спомниш за героите си? Защо сме толкова разединени? Необходима ли е цялата тази завист, омраза към ближния? Къде е хармонията? Защо навсякъде витае страхът? „И ний сме дали нещо на светът“, ала сами ще се заличим. Заради едната омраза и едното разединение.\nНяма да крия, че имаше и неща, които не ми харесаха. Концепцията, че сме християни, но дълбоко в себе си оставаме езичници. Хареса ми идеята, харесаха ми думите на водещия преди изпълнението, замисълът, но изпълнението беше бутафорно. Балет Магаданс като монахини, които се събличат. Разбирам оригиналността, но някои граници за мен не бива да се прескачат. Изцяло лично мнение, както дотук написаното, така и продължаващото надолу. Като изключим тази издънка, всичко останало беше изключително премерено и на място. Един красив спектакъл, концерт-спектакъл, който ще остане дълго в мен.\nС този пост не искам да правя реклама на Слави. Не искам да кажа, че е велик или нещо такова. Дори не искам да направя изказване относно референдума, който инициира. Всеки има право на мнение и всеки има право да се бори за каузата си, ако това не нарушава правата на друго човешко същество. С този пост искам да кажа, че „чалгаря“ Слави успя да обедини 15 000 българи за няколко часа и да ги накара да се почувстват едно цяло. Върна им самочувствието за няколко часа. Да, дъгата се състои от много цветове, но ако всички тези цветове ги сложим в една кофа и хубаво ги разбъркаме - ще получим един цвят. Цветът на народа. Да, има такъв народ. Пък, който иска, нека да си мисли, че това е чалга.\nВсяка сутрин пътят към дома става все по-дълъг. След всяка книга на Бакман времето, което ми трябва, за да се съвзема става все по-дълго. След всяка негова книга си мисля, че вече съм готов за всичко, а се оказва, че съм просто един заблуден и съкрушен читател. Как е възможно този човек да няма една излишна дума в книгите си? Как е възможно всички думи изписани за книгите на Бакман да ми се струват излишни?\nЗапочнах да чета историята в една мрачна събота сутрин. Навън леко ръмеше. Бях включил нощната си лампа и четях страница след страница думите, осветени от меката жълта светлина. Стаята ми ухаеше на дъжд и черен чай. Идеалното време да бъдеш сдъвкан, разкъсан, хвърлен до космоса с балон, завързан за ръката, след което да паднеш от тази огромна височина, да се разбиеш в лодка и накрая да те изплюят сред перфектно оформена градина, целият заобиколен от кориандър. Това живот ли е, бе? Още от първата страница знаеш какво те очаква и въпреки всичко, с абсолютния мазохизъм присъщ на един горд книжен плъх, не пускаш книгата и четеш. Едва първото изречение поставя въпроса за смъртта, една от първите думи е болница, една от първите асоциации в главата ми е за всички онези близки, които си заминаха в стая с гнусни зелени плочки, но няма да пусна книгата. Нито ще пусна сълзите си. Няма да се страхувам. Знам, че винаги ще има някой до мен. И това не е нужно да бъде написано. Но все пак е хубаво, че го има написано. Ей тъй, за успокоение. За да усетя, че естественото продължение на ръката ми не е книга, а е нечия друга топла ръка, която нежно ме държи за китката, а ако вдигна поглед ще видя познати очи, които ми шепнат: „Ти можеш!“ Това е красотата в книгите на Фредрик Бакман. Винаги чувстваш героите в тях като свои приятели. Ставаш един от тях.\nПродължавам да чета. Отдавна не съм в леглото си в стаята ми, а се разхождам из площада на съзнанието на един дядо. Кой е този дядо? Би могъл да бъде всеки един. Връзката между дядо и внук за мен винаги е била най-свещената, най-истинската и най-красивата. И аз, като милиони други деца по света, бях отгледан от моя дядо. От него знам всичко за света. Пред погледа ми изникват случки от моето детство, преплетени със сюжета на книгата. Става ми мило. Продължавам да чета с трепереща усмивка. Ноа има своите традиции и заигравки със своя дядо. Всички имаме. Затова е толкова лична книгата. Намесва се и математиката. Не може без нея. Математиката на любовта. Не е нужно да знаеш коя е цифрата на позиция номер 200 след десетичната запетая на числото Пи, за да можеш да обичаш. Но всеки си има своите странности. Важното е да заобичаш странностите на другия. И така да продължите заедно. Замирсва на зюмбюли. Замирисва на един последен танц. В небето се носи страхът от забравата. Наистина е страшно. Но всички сме заедно. Връзките между хората са силни, а на тях са окачени ключовете на съзнанието. Докато се държим, ключовете няма да паднат на земята. И никой няма да бъде забравен. Докато се държим.\nС тази кратка история Фредрик Бакман за пореден път ни учи за силата на любовта, за семейните ценности, за големината на Вселената - тази, която представлява човека и тази, която представлява всичко останало. Разкрива ни колко дълъг е пътят, който човек изминава през живота си и ни напомня никога да не забравяме обратния път. А на фона тик-така един часовник, закачен за балон.\nЗаспивам с мечтата\nкоето ще правим\nза всичко свързано с теб...\nвсичко е в чувството,\nВ нежния полъх\nСъбуждам се с мечтата,\nАх, прекрасен е сънят...\n- Радослав Симеонов\nи твоя аромат\nкак искам да поема\nот косите ти\nХах, наистина не ме бива много в интрото, може би като цяло и в писането - не знам, а в момента и не ми дреме. Идеята е, че така или иначе започваш да четеш тия думи с надеждата да стигнеш края и това да те промени завинаги. Браво. Едва ли ще го постигнеш. Но какво пък, не пречи да се порадваш малко на житейски опит и бездарно писане.\nНаскоро една приятелка ми сподели следното: " Знам толкова много последни думи. Но никога няма да науча нейните." - Браво, Радославе, трябваше да настояваш да я чета, нали??? Сега и аз да страдам... Край на цитата. ТУК. Въпросната приятелка беше потресена от цитат от една книга на Джон Грийн, доста са нашумели напоследък. Препоръчах и я, защо да не си говорим за тъжни книги, в които любовта изведнъж изчезва. Умира. Мдам, книгииии. Любоффф. Все комерсиални неща. О, каква голяма грешка. Комерсиални ли написах? Исках да кажа тривиални. Банални. Всеки чете. Всеки обича. Пълна порнография. За какво му е на човек да обича? За да седи точно една година по-късно сам, със скапаната си химикалка с таралежи, която видиш ли, любимата му е подарила преди време, за да може да пише с нея. ДА ПИШЕ. КНИГИ. ЛЮБОВ. ГЛУПОСТИ! Да падат скапани сълзи по листа, а мастилото безжалостно да минава през тях, за да опише поредната драма. Разбираш ли, това било най-великата и единствена любов на цялата земя. 7 милярда тъпанари чакат, за да се влюбят и чифтосат, но тя, нали, е незаменима. Ами добре. Хубаво. Така да е. Незаменима е. Това означава, че трябва да го натякваш на онзи, когото нали обичаш, за да не може и за миг да заспи. А защо да заспива? По-точно въпросът е не защо, а как? Всеки, който е минал през това знае. Всъщност се съмнявам, любовта, както казах е комерсиална. Точно така, пиеш, пушиш, друсаш се, изчукаш някоя 5-6 пъти и това вече е любов. Обичане. Заобикаля ни обичането. И все пак ми се струва, че има едно разграничение. Един малък брой хора, които точно в този момент са си легнали и се завиват до брадичката, опитват се да прегърнат празнината, да я сложат до сърцето си. Усещат пулса си, но до него липсва онзи, нейният. Знаете ли, защо човек има едно сърце и то е точно отляво? За да може половинката му да запълни празнината от другата страна. Интересно нали? Точно това се опитват да направят ония завитите, да запълнят празнината. Нека. Няма лошо. След месец вече ще спят спокойно, а след година ще са намерили нов пулс за ритъма на живота си. И това е красиво. Има много "любови", но никога една и съща два пъти. Tова го научих от нея. Онази с таралежите. Тя е чела наистина много книги, трябва да ги разбира тия неща. Чувства. Толкова пъти ми е обяснявала какви са моите. Опита се да обясни и своите, но кой ли слуша. О, тук ще стане объркване. Има огромна разлика между това да слушаш и това да проумяваш. Не съм добър в проумяването, поне на първо четене. Така де, слушане. Като гледам и в писането. Още малко разсъждения и напипваме нишката. Огромна нужда от време. Това ни е необходимо. Теоретично притежаваме безкрайно много време. На практика имаме много по-малко. Капка дъжд пада за около 1 секунда от облака до земята.\nДълги и тежки сметки, но е така. Повярвайте. Да, нямам личен живот, но щом четете това, значи сме една порода. Да се върнем на дъжда. Кап-кап-кап-кап-кап, хиляди капки падат, милиони, милиарди... Ох, писна ми да смятам разни неща, за да стигна до същината на въпроса. Защо, когато вали се сещам за нея? Всяка капка е само миг, но този миг се оказва спомен, който минава пред очите. Ето, под същите тези капки я целунах за пръв път.\nНе, не, не! Няма да мисля за това. Няма да четете за това, сега не говорим за мен. Обща теория за любовта, нали това е идеята. 1 миг, 1 секунда, 1 любов. Добре. 3 параметъра. Щом ще се правим на точни наукари, точно така, наукари копеле, поне да се правим качествено. Сега идва въпросът, как за 1 секунда, ще настъпи най-великият 1 миг в живота ти и при това ще го наречем 1 любов и всичко ще се случи именно под дъжда? Какъв е шансът? Градиш нещо, струва ти се за време като цял живот, за да настъпи мигът и да те разтупти, както си трябва. Да се усмихнеш и да кажеш: „Майка му стара, щастлив съм“. Да обичаш всичко около теб. Да си единствения човек в тая скапана държава, на когото не му пука за помията, която го обгражда, да не обръща внимание на новините за поредната реформа с цел да ти вземат парите, за кризата, поскъпването на живота, цензурирането, правото да дишаш отровения до болка въздух. Пийни глътъка бира, че да ми олекне и на мен. Една година след това все още не го проумявам, макар и вече да не съществува нито една двойка от тези параметри по едно и също време. Както се досещате всичко се срина преди капката да достигне земята. Така ми се стори. Да, може и от време на време да вали, тя да се смее, но къде съм аз? Очевидно не съм при нея... Това побърква. Дали е щастлива? Въпрос по-тъжен и от балада на The Doors. Какво правя по въпроса ли? Седя и разсъждавам пред лаптоп, с идеята, че някой друг ще го чете един ден и няма да допусне същата грешка. Грешката не е в това да се влюбиш, грешката е да загубиш това, което обичаш, при това преди да те е убило. Буковски? Не мисля. Защо го правя? Знаеш ли какво е страх? Страх, че наистина всичко е приключило. Страхът от края. От самотата. Разтягането на времето може да е добър помощник. Или да се закопаеш толкова здраво, че накрая за получиш едно „сам си си виновен“. Всичко е въпрос на шанс. Капка, миг, спомен, химикалка, всичко произлиза от един единствен шанс. Аз го наричам действие.\nИ всичкото това за едната любов и едните книги. За единия комерсиализъм да обичаш.\nдо мен в тревата\nна лято и мечти.\nда те гъделичкат,\nда веят твоите коси.\nи ти братко\nлегни с поглед\nзареян в синевата\nтопло да те милва,\nнека те омая.\nХайде заедно да вдигнем\nобути с чехли от облаци\nЕто, ходим по небето.\nКак стъпва се меко,\nходим при мама.\n“Everything was a trap: women, drugs, whiskey, wine, scotch, beer - even beer - cigars, and cigarettes. Traps: Work or no work. Traps: Artistry or no artistry; everything sucked you into some spiderweb. I disdained the use of the needle for the same reason that I disdained some so-called beautiful women - the price was far beyond the measure of the worth. I didn’t want to hustle that hard.“\nВ една студена февруарска вечер разбрах, че човек от първия до последния си миг в живота носи със себе си единствено и само първата си глътка въздух. Колко смешно нещо е животът. Смееш се, плачеш, прохождаш, започваш да четеш, започваш да обичаш, започваш да страдаш, растеш, разбираш защо живееш, умираш. И всичко това на един дъх. Красиво е. Тъжно е. На един дъх...\nМоже и да съм с пет лева в джоба, но съм с поне един милион мечти в сърцето.\nВие четете този блог с любезното съдействие на Кирил и Методий\nПростотия - това сме просто ти и аз\nСписъкът с приоритети от Дейвид Менаше е една от книгите, които завинаги остават в сърцето на читателя. Много е трудно да се пише за това произведение. Не е трудно да дам максимална оценка, трудно е да се аргументирам. Страх ме е, че думите, които ще напиша ще са малко, няма да имат силата дори бегло да повлияят така, както Менаше влияе на учениците и читателите си. Но ако нещо научих от тази книга е, че винаги трябва да се опитва.\nВремето, което притежаваме не е безкрайно и трябва да изживяваме всеки миг. Ще ми се клишето, че човек трябва да цени малките неща да не беше такова. Ще ми се да не беше изтъркана фраза, която всеки казва, а никой не изпълнява. Ще ми се животът да беше едно безкрайно пътуване, приключение и учение. Колко лесно звучи човек да хване една раничка и да замине нанякъде без посока. А колко малко хора всъщност го правят? Тези хора са за уважение. А какви са подбудите им? Дали го правят, защото това е просто техният начин на живот? Или го правят, защото нямат друг избор? Дали не бягат от нещо? Или напротив, стремят се към някаква висша цел? Изправят се срещу себе си?Подбудата на Дейвид е друга, макар и съчетаваща всичко това в едно. Той взима драстично решение, което може да се окажа фатално за него. Но целта му е по-висша, битката е по-трудна, а преживяването по-безценно от всичко, с което сме свикнали да се сблъскваме в ежедневието.\nОпитвам се да затворя очи и да стигна до кухнята. А какво е, ако затворя очи и се опитам да стигна сам до Калифорния, при това почти обездвижен? Волята на духа не познава граници. Силата на любовта - също.\nПоставих много въпроси, а не отговорих на един. Кой всъщност е Дейвид Менаше? Той е учител по литература в една от най-добрите гимназии в Маями - Coral Reef Senior High School. Запален е по пънка, татуиран и нестандартен във всяко отношение. Той е мечтаният учител за всеки ученик. В очите на учениците си той се явява като един истински будител, вдъхновител, приятел. Години по-късно, когато той предприема пътуването на живота си, осъзнава как е променил живота на възпитаниците си. Книгата е придружена с писма от учениците му до него, с постове във фейсбук, надписи в годишниците. Личи единствено любов и възхищение, каквито може да има само между един преподавател и ученик. Такива, които са изградили истинска връзка помежду си, а не поредната гимназиална формалност.\nВреме е да слезем на земята. Нищо в този свят не може да бъде съвършено. Не исках да го пиша, но целият този коментар ми седи постен без да изкажа истинският проблем в книгата. Колкото и да е хубава музиката, която се носи със страниците на тази творба, колкото и силно да е изразена любовта към книгите в нея, колкото и мотивираща и разбиваща всички окови на сивия ден да е, трябва да има нещо отвратително, гадно и отчайващо. Рак. Отново тази черна прокоба тегне над думите. Това адско изчадие, което отнема толкова много невероятни хора от земния им път всяка година. Не може без сълзи. Затваряйки последната страници, те просто рукнаха на талази. Това е. „Борбата е безмилостно жестока“, ако мога да си послужа с този велик цитат. Все пак сме хора и свободата има своята цена. Рандъл Макмърфи (главен герой на Кен Киси от творбата Полет над кукувиче гнездо) плати за своята свобода и за тази на вожда с живота си. Но важното е никога да не спираме да се борим. Защото макар и по време на битката, усещаме какво е да живеем.\nВсеки от нас, всеки ден е изправен пред множество избори. Всеки гони своите приоритети. А даваме ли си сметка всъщност дали това наистина са нашите приоритети или гоним нечии чужди мечти и желания? Защо не можем да правим това, което ни прави щастливи? Не можем ли? А защо да не опитаме? Толкова е лесно човек да напише приоритети си на един лист хартия и да разбере какво преследва наистина в живота. След това остава да започнем наистина да живеем. Читателю, усмихни се :) Не е като да имаме цялото време на света...\nМацка в 21 век\nБезплатен секс!!! (18+)\nТъй, ако този жалък призив привлече вниманието ви, значи сте един отегчен читател, който няма какво да прави в свободното си време и търси развлечение, чрез плътски удоволствия. Този кратък текст ще ви помогне да си ги набавите. Стига разбира се да търсите онази различната, онази рошавата, онази със своя стил. Страстната, лудата, свободната. Или поне на теория такава. Онази, която пие бири на Народен, удря някой и друг масур, а после ти обяснява, че то това всъщност е за фъна, а пък иначе щяла да спре дори цигарите. Вече почнала да ги намалява, ама днес 'шот е с приятели и заради това така, нали... Тези мацки нямат аналог в съзнанието ви. Вътрешно те привличат и те побъркват само с присъствието си. С разговорите за Мураками и суинг, за Мерил Стрийп и Париж през пролетта. За дъжд. За Амбарица и боровинки. За Иракли. И после малко Bowie. Ще ги нарека просто алтърнатив. Хубава българска дума, точно като тях и копнежите им. Разправят ти колко е хубаво тук, а сърцето им е пратено някъде по Еразъм. Дали и заради това рядко забелязват разни свестни момчета – не знам. Знам, че първото правило за тях е да не ги наричаш мацки. Обаче, за да ги наричаш изобщо някога някак си, трябва да завържеш разговор с тях. Значи ти трябва пик-ъп лайн, разбираш ли... После е лесно. Почти веднага след това можеш да обърнеш разговора на клиширани теми като книги, музика или времето. Да започнем с книгите. Има два типа алтърнатив момичета – такива, които четат Хари Потър и такива, които четат Буковски. Първите са маниаци. С тях трябва да се подходи много деликатно, защото в противен случай може да се окажете заобиколен от котки, омотан в плетен шал от нечия баба, която е имала прекалено много вълнени кълбета в тъмночервен и в жълт цвят. А ще ви се наложи и да ядете вкусови бобчета. Ако вече сте приклещен в ъгъла и по случайност четете това от телефона си – НЕ ЯЖТЕ ТЕЗИ С ВКУС НА ПОВРЪЩАНО!!! Ако е твърде късно, то така или иначе сте повърнал и може да преминем нататък. След като спрете дежурния спам към вашия имейл от Дейлипотър, може да опитате една от тези, които са почитателки на Буковски. Тук също има малка уловка и тя е, че има момичета, които наистина четат Буковски и му се кефят, а има и такива, които са видяли 2-3 негови цитата в интернет, подмокрили са се и сега го цитират, за да покажат налично IQ. Четящите го поне ще са супер добри (или извратени, но нали на нас мъжете това ни харесва) в леглото, ако вечната миризма на цигари, киселостта на бирата и огънят от уиски, миксирани в коктейла на дъха им не ви пречи, разбира се. Едни момичета пишат за секс, докато други го правят. А тези, които четат за това, после разгонват фамилията и на едните и на другите. Среден вариант е, ако е чела само „Жени“. Със същия успех може да е чела и само „Хари Потър и философския камък“. С такива хора не знам какво се прави.\nПреминаваме към музикална тематика. Тук шега не бива. Докато с книгите можеш да се измъкнеш, то при музиката няма къде да бягаш. Рано или късно истината излиза наяве. Обикновено алтърнатив момичетата ще ти кажат, че слушат рап, рок, метъл, суинг, електро-суинг, джаз, фънк, пънк, ска, реге, днб, дъбстеп, ликуид, трикуид и пикуик и накрая ще те пита дали слушаш трип-хоп. Истината е, че така или иначе след няколко часа ще е пияна и ще си скъса ризата на Trepni, та за к'во се хаби да ги обяснява тия неща и на мен не ми е ясно… Ти обаче слушаш и кимаш, така или иначе освен трите песни, които знае на Parov Stelar, не можеш да очакваш особени трудности в разговорите за „по-различната“ музика. Винаги си остави и една вратичка за Zaz, защото френският има особено влияние върху психиката им. Вътрешно езикът на хората, които не са се научили да премахнат плюенето от говора си, ги кара да им пърхат татуираните пеперуди в стомаха. Ако не се получи и с музиката, опитай се да избягаш в темата за времето. Не се прави на синоптик, а вкарай някакви политически убеждения. Кажи, че си участвал в протестите. Не уточнявай партия, така или иначе не понасяш всички, те са мошеници, крадат държавата и са против екологията. А пък ти си веган, това е в противоречие с принципите ти. Това, че си с кожено яке нищо не означава, важното е само да не са комунистите на власт. А в прочем това, че е с червена коса е много оригинална идея, прави я толкова различна от останалите.\nСигурен съм, че тези кратки инструкции по-горе ще помогнат на много изгубени души в Борисовата. Ако не си хванете алтърнатив-момиче за гадже, то със сигурност вече сте обграден от няколко почерпени пича, с които ще си ударите як лаф, ще си допиете като хората и изобщо за к‘во са ви тия мацки не мога да разбера. Деба тия пичета не връзват...\nАвтор: Очевидно съм аз, а това е просто една чернова на живота.\nЗакона на Ома\nВървя към спирката на метрото. Вали лек дъжд и всичко наоколо е спокойно. Мирише на пролет. Мисля си за живота и за разни решения, които ми предстои да взема. В този момент чувам силен вик „ Който не знае закона на Ома, да си оди дома”. Обръщам се и виждам група „младежи”, вероятно от онова знаменито поколение родено през 1968, които вървят сцигара в ръка и дискутират нещо „важно”. Заслушвам се:\n- Кой не знае закона на Ома, да си оди у дома!\n- Еее, едно време как сме учѝлиии. Тия днес нищо не знаят!\nА бе глей, още ги помня тия работи. Значи I, така се бележи токът, е равен на (следва нотка на замисляне) съпротивлението с напрежението. (Опита се да го замаже, но да видим по-натам историята) Съпротивлението по напрежението! Знакът е по! (Замина му замазването...)\nПродължавам да си вървя по пътя, когато ново гръмко „Който не знае закона на Ома, да си оди дома”. Стреснах се. Пичове, вървете си дома. Започвам да си мисля как поток насочени заряди минават през съпротивление и от това усилие в главата ми се ражда напрежение. Не е лесно. По пътя си виждам младо момиче, вървящо със застаряващ чичко, който е с телосложение на таксиметров шофьор. Ходи свойски с цигара в уста и обсъжда как всички са боклуци и как нищо в тая държава не става. Бих му подарил билет за концерта на Слави, но той вероятно не ходи по културни мероприятия. Заглеждам се в момичето, има хубави крака. Започвам да се чудя какво прави с този. По поведението им няма как да са роднини. Значи положението е ясно. Сетих се как наскоро един бакшиш ми показваше какво порно са му прстили колегите. Имаше коза. Дано това момиче не бъде третирано по този начин. Спирам да ги гледам и да мисля, защото си държа на своите крака и ми се иска да си останат цели. Влизам в станцията. За пръв път от много време насам, в нея не тече ремонт. Всъщност в нея нищо не тече, което си е чудо. Вървя по дългия коридор и се моля да не ме спрат за пореден път за проверка на документи. Как пък съм толкова подозрителен, че ме спират средно по два пъти месечно. Не стига, че са само 4 полицая, ами вече.се познавам с всички, говорим си глупости, а и продължават да ме спират. Не ги разбирам. Вероятно и те мен. По изключение не ме спират. Минавам забързано и виждам как циганка седи и се чуди защо не може да влезе в станцията с билетче. Билетчето е за автобус/тролейбус/трамвай, но тя старателно го пъха в машината, както Асен я е учил, но нищо не се получава. Подминавам я, защото идва мотрисата, а и едва ли щяхме да се разберем, ако ѝ бях помогнал. А и тя не знае закона на Ома, къде е тръгнала!? Размисли и страсти, а е само 10:30... Я, някой е пикал в асансьора!!!\nРядко пиша за някой от бисерите на учениците ми, но този няма как да го пропусна. Действието се разви вчера. Ситнеше дъжд по двора на едно от частните училища, в които преподавам. Изчаквах заедно с една колежка да приключат останалите колеги, за да се прибираме заедно. Земята беше влажна и ухаеше на онзи тъй любим аромат на мокра трева. Децата скачаха в игрите си, облечени в ярки дъждобрани. Прииска ми се да съм дете. Да съм безгрижен. Да мога и аз да гоня прокъсаната топка и да се правя на някой любим свой футболист. Да вярвам в чудеса. Както се бях унесъл в тези мисли, пред нас застана едно момиченце. Едно от онези дечица, които само трябва да се усмихнат и вече си се разтопил. Приличаше на зайче, заради никнещите ѝ и все още несъразмерни зъбки. То ни гледаше и чакаше да му обърнем внимание. След като видя въпросителните ни погледи, започна да говори така бързо, сякаш се готвеше за следващия си rap battle със Секта.\n„А вие знаете ли, че си имам котенце? Бебе котенце! То е само на един месец. Намерихме го и го взехме. Кака го намери. То е седяло на едно дърво. Самичко! Представяте ли си? Дааа! То три дена е седяло на това дърво. Без вода и без храна! Ето толкова е голямо, като шепичката ми. Три дни е оцеляло... Миличкото! Без храна и вода! На един клон. И ние сега го гледаме. Много е сладичко! Вие имате ли си котенце? Моето кака го намери!“\nВ този момент ние седяхме безмълвни и гледахме със заинтересувани погледи и се чудихме дали иска да си говори с нас или този моноспектакъл ѝ е достатъчен. Все пак колежката ми се престраши и зададе с най-милия си глас един непредполагащ особена драма въпрос:\n„А как го кръстихте това котенце?“\n„Плфнфнф!“ - Отговори гордо и възможно най-бързо момиченцето.\n„Как, как?“ - попитах аз, защото очевидно не бях дочул.\n„ПУТИН!“ - извика момиченцето и изпъчи гърди с цялата гордост, която можеше да побере малкият ѝ гръден кош. Така и не разбра защо прихнах да се смея и ми трябваха поне 5 минути, за да се успокоя. Мдааам, понякога има и такива дни. А капките дъжд продължиха да ситнят по влажната земя.\nНе исках да пиша. Не исках да съм поредното клише, което говори за свободата. Не исках да изливам поредните думи за любов, красота и нали... Още-то нещо. Помоли ме това да си остане нещо лично, което да го пазим в нас. Завинаги. Но ме сърбят ръцете. Сърби ме и онова, което е останало от душата. Посягам към чашата чай, която съм нарекъл с прякора изтрезвителка. Стотици вечери съм се прибирал в това състояние на лека апатия, реещ се поглед и непоследователни движения. Но тази вечер бе специална. За мен и теб.\nВсичко започна с едно просто събиране на група приятели. Един индивид имаше рожден ден. Ставаше на вързаст, в която вече брома от казармата започва да действа. Възраст, в която ти самият не можеш да бъдеш вкаран. Рамките на живота са прекалено тесни за твоята вечно блуждаеща личност. Ала се събрахме, за да отпразнуваме един обикновен ден, който има за цел да отброи колко пъти по 365 (даже и няколко 366) дена си преживял. Статистиката на живота. Нищо смислено, ако всеки ден го изживяваш като последен. Или като един от многото. Отброявахме с всяка следваща глътка минутите, които за всеки човек имат значение веднъж годишно. Поне в този смисъл. За съжаление често броим миговете и при много други поводи, но те не са предмет на тази лирична изповед. Хапвайки сладко моментите от миналото ни, бъдещето и настощето дискутирахме забавни случки, разказхваме си вицове (изкуството да разкажеш мръсен виц пред малко дете достигна нови висоти) и забравихме, макар и за момент, тежкото ни ежедневие напрегнато от работа, учение и начини на оцеляване. Но ето, че настъпи и съдбовният миг. И двамата знаехме, че ще настъпи. Каквото и да се случи, винаги накрая оставаме двамата. И няколко звезди, но за тях по-късно.\nКомпанията ни вече си беше тръгнала, сметката беше платена, оставаха само няколко капки на надежда, че вечерта ще продължи до безкрайност. Клише? Не, приятели. Това е самата истина. Всеки миг, в който търсиш денонощен магазин, за да си купиш нова бира сам по себе си е безкраен. В очакванията, в копнежа, във волята. Както сами се досещате – такъв се намери. Останалото е скрито в парка. Тук се намесват обещаните звезди, тук се намесва и скриващата се зад панелката луна. В начален стадий. Тук се намесват онези разговори, за които никога не искаме да говорим, но и никога няма да забравим. Пускаме си Бийтълс. While your guitar gently weeps. Милиарди спомени нахлуват в главата ми, но не мисля за тях. Мисля за сега, мамка му! Мисля за това колко хубаво мирише асфалтът след дъжд, колко прекрасно е да имаш приятел, който е винаги до теб и колко ли фалшиво звуча, докато си припявам поредния текст, който знам наизуст по думи, но със сигурност не и по тоналност.\nI look at the world and I notice it's turning, нищо, че е вечер.\nПламъкът на запалката не може да скрие в себе си обертоновете на любопитните погледи от съседната пейка, но това няма значение. Може да скрие нас. И да ни стопли. Ако ли не, то цигареният дим ще го направи. Поне вътрешно. Поне отчасти. Впускаш се в разговори за плочи, които си получавал от Мозамбик. Колко нелепо звучи това в днешно време. Да получаваш музиката, която обичаш, на носител, който повече от половината днешна младеж даже не е виждал. И все пак разбирам. Може и да не съм живял по онова време, но белегът ще го нося. Независимо дали е хубав или грозен, той няма как да бъде заличен. Трябва да бъде приет и да се въпзолзвам/поуча от него. Та значи Мозамбик казваш? Ако географията не ми беше любим предмет, вероятно щях да си мисля, че това е псевдо-рап псевдоним на поредния добрал се до марихуана “афроамериканец“. Нереално е. Но продължавам да слушам. Разказваш ми за рок-фестивалте от едно време. Срещнал си се с Маричков. Бил готин до момента, в който ти се е скарал за това, че пушиш. Как така човек, който се е борил срещу установения режим може да ти се скара за нещо подобно? Та нима една цигара не е символ на бунта? Сега какво, ще иска и да си махнеш дългата коса? Монолог, който провеждаш пред мен, а аз все още витая в Африка. Как така през 1985 е имало Бийтълс там, но не и в една от водещите в икономически план европейска държава!? Тук има нещо гнило. Сменяме плочата. Вечните опоненти - The Rolling Fuckin’ Stones! I look inside myself and see my heart is black. Черни ли са наистина душите ни или са просто опепелени? Одимени? Подай бирата там. Момичетата от съседната пейка стават развълнувани. Не ми пука. Нека се кикотят. Аз ще си крещя и ще викам и ще си издера шибания дроб само и само да съм в Америка. През ‘70те. Шеметни години. Шеметна вечер. Ама и ти си един шемет. Пу да не са ти уроки. Обаче се заглеждам. Едната мацка сочи на другата нещо в небето. Дали са видяли един от онези „огнени“ фенери или просто са гледали звездите. При този светлинен шум залагам на първото. Но се замислям. Гледам вторачено в дърветата пред мен, а в ума ми само звезди. По точно двойни звезди. Запознах се с едно момиче от Гърция. Няма да ви лъжа, падам си по нея. Поне си падам по спомена за нея, защото едва ли ще я видя някога отново. Последният път, когато я видях беше в Боровец. Бяхме на Мартинови бараки. Красива, студен вечер, в която бях свалил гарда си. Аз, тя и още няколко навляка се разхождахме. Та един от тях я беше хванал под ръка и ѝ сочеше в небето. Do you see that star? It’s a double star! Very interesting! Да ти ... ..... . Дано поне те виждаха своята двойна звезда. Аз не бих им я показал. Пък нека се дзверят в Голямата мечка, може и да видят Мизар. Няма да си губя времето в неща без чувства, докато бирата ми се стопля, а сърцето изстива. Поне метафорично. Не и за бирата. Пейката издава скърцащ звук от това, че изпъваме краката си. Признак, че ботоксът започва да действа и се изразява в разливащите се усмивки по лицата ни. Хендрикс бил първо забелязън от басиста на The Animals. Жалко, че мен няма кой да ме забележи. Но пък аз забелязвам. Забелязвам двойка влюбени, които седят в притъмнената част на парка. Забелязвам група младежи, които си подават светещ фас и се кикотят. Забелязвам и човек, разхождащ кучето си късно вечер. А една жена седи самотна до чешмите и се любува на тишината, доколкото е възможно.\nРазговорът ни продължава. Красиво е. Сякаш се готвим за „Душа на непознат“. Без личната поезия, без сцената и без хората. Или всичко това е в музиката. Иска ми се да фотографирам този момент върху лентата на съзнанието си. Искам да се връщам към него всеки път, когато ми е гадно, когато усещам трудност или когато съм сам. Ееех, Наско, Наско. Къде си в момента, дърта пияницо такава? Любак, Коце, Вазовски, спомняте ли си за безгрижните ученически години? Румба, свириш ли още на онази кухарка, която аз така безсърдечно изнасилих с пръстите си едно време? Може днес да не сме заедно, но ще се съберем. Когато не сме претрупани от работа, ангажименти и любов. Ние можем да го направим, но има и такива, с които не можем. Изливам от бирата си и за онези, които също бяха част от нас едно време. Насълзявам се. Потича Флойд. Не само от очите ми. От Стената ми. Тече Флойд и от онази част на луната, която тази вечер е скрита в тъмнина. Солото ще ме погуби. А ти си до мен в собствения си мрак. Стана тъжно. Няма как да е иначе. Знаехме, че така ще стане. Затова и не исках да пиша. Обаче продължавам. И ние продължихме. Няма и да спрем. За едни това е филм, за други е спасение в думите. За нас е часовник отброяващ свободата в минути. Тик-так, тик-так. Тик-так. „Ако ви питат, къде съм аз, ще ми се да съм в Бургас.“ Тик-так, тик-так. Няма да понеса Сид Барет в този момент. Няма да понеса и самотата. Прегръщам те. Един от най-добрите ми приятели. Искам да завали и да отмие всичките ми отговорности. Искам да си взема един пикап и да обикалям през всичките 50 +/- 1 щата надул шибаните The Doors и да не мисля поне за малко. Искам да обиколя и България без да ме е страх, че зад всеки ъгъл ме дебне смъртта в лицето на катастрофата. Искам да се рея над планините ни, искам да целувам земята ни, искам да ме заливат вълните от три страни. Искам да живея бе, хора!!! Но се приземявам на пейката и отпивам нова глътка. Eх, Джанис, Джанис. Пътувате ли ти и Боби МакГий? Пътувате ли с мечтания Мерцедес Бенц? Защо останахте вечно на 27. Ти и всички от клуба... Защо по дяволите не завали от небето, а не от очите ми? Но обещах да не бъде тъжно. Да няма драма. Да сме само аз и ти. Ала ето, че е време да се разделяме. Всеки по своя път. И никой не е в пикап. Ти пеша, а аз в такси. Така си тръгват мечтите, с една вдигната ръка.\nОтдалечих се в нощта. Но не спрях да мисля. Шофьорът поне се оказа свестен. Слушаше джаз. Пътувахме по мокрите булеварди на София. Красиво е да гледаш как светлината от уличните лампи се отразява в локвите. Вярно, тези локви не са от дъжд, а от цигани, които преди малко са минали с маркучи сапунена вода. Все пак е нещо.\n„Тия дни возя абитуриенти. Много е натоварено. Редовно се качват девойки, които ми казват „Чиче пусни малко Веселина, нещо по-весело“. На мен ми е гадно. Едни такива голи ми се качват, пияни, викат пусни чиче малко чалгичка. Грозна работа“\nРазбирам го. Гледам през прозореца към тъмните сгради. Казвам му: „Имаш ли Pink Floyd?“\nНа лицето му грейна усмивка. Заприказвамхе се. Бил фен на Забриски поинт. „Как му викате сега младите на това? Алтернативно кино ли, как беше? Едно време беше друго... А пък улиците как ги миеха една време... Даам, аз си обичам блус, рок ен рол, това младите не знаят какво е музика. Викат чиче пусни чалгичка... Не ги разбирам аз“\nИ аз не ги разбирам, но се усмихвам. Сродна душа. „Ето тук, зад белия микробус. Колко Ви дължа? Благодаря, хубава вечер.“ Не успях да сляза. Това пътуване мина за секунди. Не можех да си позволя вечерта да свърши толкова бързо. Така отникъде. Кога се видяхмес теб приятелю, кога мина всичкото това време, кога стана на 34 години!?\nПоне 5 минути седях в таксито и слушах заедно с шофьора музика. Говорихме си за кино. Не ми взе бакшиш. Не е получавал плочи от Мозамбик, не е имал късмет. Но аз имах. Цяла вечер имах късмет, защото това е твоят ден. И щастие. Това ти желя да имаш през целия си живот мили братко. Късмет и щастие. Да си ми жив и здрав! Честит рожден ден!\nГугъл може да е полезен по време на сесия. А може и да е забавен. В момента искам да си сметна един прост килингов вектор, но за тази цел ми трябваше малко повече информация. Грешка номер едно - не гледайте картинките, които излизат, когато напишете Killing vector в търсачката. Грешка две - никога не се предоверявайте на google translate. Ако не ме послушате за тези съвети, може да достигнете до извода, че Килингов вектор е всъщност египетски бог, който докато е бил в полето се е омазал с конфитюр, a сега си седи на коляното на Риман... А часът е едва 22:22\nУчениците ми имат мисия - трябва да подготвят роботите си за битка с извънземни. Да, не звучи много нормално, но това му е хубавото. Както и да ги гледам щастливи и безгрижни. Погълнати от работа по доизкусуряване на „оръжията” от картон на роботите им, целите омазани в лепило и планове за покоряване на бъдещето, те се смееха и твориха, както само те си знаят. Да, обаче две деца стояха отстрани и се замеряха с нещо. Подвикнах им защо не работят, а те спряха и ми показаха, че мятат като шурикени картонени сърца. Погледнах ги въпросително, а едното дете ми каза право в очите, с цялата сериозност, която повелява на един десетгодишен мечтател: „Любовта е най-силното оръжие!”. Така ме затапи, че два часа по-късно, аз все още мисля за това и гледам в една точка с празен поглед. Благодаря за вниманието!\nМагия за четене\nНяма нужда от футболно и партийно деление\nВреме е за магьосническо обединение!\nСофийски магьосници - обединете се!\nТова за мен е един завършен ърбън фентъзи роман. Въпреки голямата му реклама и непрестанно хвалене, започнах да го чета имайки едно на ум. Достатъчно съм се парил от книги, покрай които се вдига много шум, а се оказва, че са писани от седмокласник. Е, тук не е така. Не мога да кажа, че книгата ме грабна от първата страница. Нито от втората, третата... петдесетата. Тя просто ме завладя в един момент. Както ми беше напълно безразлична и само бегло отбелязвах някоя и друга интересна идея, така изведнъж се оказа, че съм попаднал в света на Мартин Колев. И исках да се връщам пак и пак и пак! Нямах търпение да се прибера след работа и веднага да грабна книгата! Всяка улица, всеки ъгъл, всяка керемида са ми толкова познати в София, а се оказаха така различни, пречупени през призмата на магията. Чак ми е мъчно, че не мога да вляза в скрития град, да се рея над Витоша и за финал да изпия някоя и друга бира в Г(л)адната сврака. Отлично изградени са и образите на героите. Без много описания, без предистории за тях, в крайна сметка се оказва, че е все едно читателят ги е познавал цял живот. (Би ми било интересно да прочета някоя и друга отделна история за Белота или примерно за житейския път на Игнат). Хареса ми, че авторът използва на места лек, закачлив хумор, който е точно на мястото си (особено в бунта срещу цената на билетчето за градски транспорт). Обещал съм си, когато давам коментар за книга, да не навлизам в описание на сюжета. Няма да изневеря на стила си и този път, макар много да ми се иска. Ще спомена само, че четох много коментари, че книгата приличала на Хари Потър. Може. Може да прилича и на Здрач. Може да прилича и на какво ли още не, но на мен ми се иска след време да се говори за книги, които приличат на „Софийски магьосници“. Заслужено ще бъде! Не съм се замислял дали книгата прилича на други или не. На мен ми хареса и за мен тя е уникална - т.е. не наподобява на нищо друго, освен на себе си. Като се започне от бруталната корица (една от най-добрите, които съм виждал на пазара), минавайки през съвършената редакция, корекция, оформление, та до благодарностите, които сами по себе си са по-добри от някои книги на други български автори, това е един шедьовър. Суперлативи, суперлативи, суперлативи. Човек ще си каже, че всичко е перфектно. Ами не е. Всеки може да се напъне и да намери нещо, което не му харесва и да се заяде за глупости. И аз ще го направя и ще се аргументирам защо. За мен си личеше, че това е роман на писател, върху чиито рамене няма огромен опит. Има места, на които действието е по-забързано и липсва описание, някой детайли са претупани, други са излишни. Образът на злодея беше като от детско анимационно филмче. Диалогът, който провеждаше с героите беше бутафорен. По време на битката обаче, тъкмо се замислях, че не е описана реалистично и твърде много писателят се съсредоточава върху даден отделен герой и бам! следващото изречение ме опровергаваше. И това на няколко пъти! Много ми хареса тази кулминация и ме изненада приятно. И ми замириса на дъжд :) Но аз съм благодарен за всички тези кусури. Радвам се, че ги има, защото това означава, че писателят ще може да се доизгради при продължението на книгата. Ще може скоро да предложи един още по-добър роман (ако е възможно). Ще има върху какво да работи и несъмнено ще продължи да прогресира. Няма да е интересно, ако всяка книга е съвършена, ще вземе да се превърне във втория Тери Пратчет, а светът още не е готов за това. А като казах „светът“ - искрено се надявам книгата да бъде издадена и на други езици, в други държави. Според мен има огромен потенциал. Като гледам какви глупости нашумяват и се продават, еми извинете, ама грехота е „Софийски магьосници“ да не излезе и да не успее на световния пазар. Разлиствайки страница след страници си мислех колко ли хубаво би било да бъде направен и филм по книгата. Тогава вече със сигурност ще гледам на София по друг начин. (То защото сега много нормално я гледам, нали...) Май много се размечтах, но нали това е идеята на книгите - поне мъничко да помечтаем.\nИ тъй, ако си падате по фентъзита, ако се кефите на тийн (и не само) литература или просто искате да се разходите из улиците на София, както никога досега - слагайте чая на котлона, грабвайте котарака (или хамстера) под ръка и се захващайте да четете „Софийски магьосници“!\nА аз отивам да набера малко шишарки ;)\nТова бе първата ми среща с Ромен Гари и съм впечатлен. Стилът му написане ми напомня на част от произведенията на Рей Бредбъри и Борис Виан, доколкото изобщо могат да бъдат сравнявани. Текстът се носеше наистина като едно сияние, думите бяха пречупени през алкохолна призма на болката. Много човешка книга, диалогът в нея върви като монолог на един изстрадал човек. Има мисли граничещи с гениалност. Фрази, които не се забравят. Книга, след която можем да крещим. А, когато крещим от самота, винаги крещим от обич.\nНакъде без Буковски?\nМоже много да се говори за Буковски. А може и малко. Сигурен съм, че той би предпочел второто. С няколко просто изречения с повечко смисъл. По възможност и с цици. Или просто едно уиски с вода.\nТази книга ми беше последната непрочетена от излезлите на български език и мога да кажа, че най-хубавото винаги си го оставям за накрая. Книга, типична за Чарлс. В един момент се чудиш как да не повърнеш, сбръчкал лицето си в отвратена физиономия, за да може точно след няколко реда да бъдеш буквално размазан от някое гениално изречение и просто да възкликнеш: „Дааааа, бееее“ и да гледаш невиждащо тавана. Това е Буковски. Изказвания от типа на „Или го обичаш, или го мразиш“ просто не са на място. Няма такива граници. Има хора, които просто не са чели достатъчно от произведенията му, за да го разберат или оценят. За тези хора, а и за феновете, оставям няколко цитата от книгата:\n„Той преглежда някаква книга, предимно снимки на поети. Аз не съм сред тях. Започнах късно и живях твърде дълго сам в малки стаи, пиейки вино. Те винаги смятат, че отшелниците са луди и може би са прави.“\n„На жените никога не им трябва благоразумие, единственото, което искат е да си отмъстят емоционално на някого, за когото им пука прекалено много...“\n„Тя се наведе и целуна кървавия белег много нежно, заврях ръце под полата ѝ и отново се вплетохме един в друг. Трябваха ми около 45 минути, ето ни, боричкащи се по средата на стаята сред бедност и счупени стъкла, нямаше да има бой тази вечер, никъде нямаше нито курви, нито безделници, любовта победи, а чистият линолеум се клатушкаше с нашите сенки.“


Ниска цена икономичен мобилни плосък пакет стил контейнер домове за продажба производители и доставчици - Китай фабрика - HUASHA\nЕвтин икономичен мобилни плосък пакет стил контейнер домове за продажба\nОписание на продукта: 20 фута сглобени модулна къща, къща употреба сандвич панели, лека стоманена конструкция, удобна за движение, не е нужно да инсталирате на сцената. Вътрешна лампа, превключвател, socket.can дизайн според изискванията на клиента. Можем също така според изисква да инсталирате...\n20 фута сглобени модулна къща, къща употреба сандвич панели, лека стоманена конструкция, удобна за движение, не е нужно да инсталирате на сцената. Вътрешна лампа, превключвател, socket.can дизайн според изискванията на клиента. Можем също така според изисква да се инсталира на балкона. Когато ние транспорт, ако ширината и височината е по-малко от размера на вратата на контейнера, ние можем да заредите целия контейнер, това спестява клиента в локалните инсталационни разходи.\nНашите редовни опаковане метод е точки модул\nЗареждане в 20' GP или 40' HQ контейнер, доставка от пристанище Шанхай.\nHUASHA е ангажирана в евтин икономичен мобилни плосък пакет стил контейнер домове за продажба за над 20 години, а ние сме известни като една от водещите такива производители и доставчици в Китай за нашите ниски цени и качествени продукти. In ред към доставям провизии към изискването на клиентите, нашата фабрика също предлага персонализирани услуги.\nHot Tags: ниска цена икономичен мобилни плосък пакет стил контейнер домове за продажба, Китай, производители, доставчици, фабрика, персонализирани, ниска цена\nЕдин чифт: Високо качество сглобяеми доставка на контейнери Homes за офис


Cramer смята, че компаниите от Dow могат да задържат движението около 20,000 | Варчев Финанс\nCramer смята, че компаниите от Dow могат да задържат движението около 20,000\nКъм този момент в печелившият сезон, 15 от членовете на Dow са отчели приходите си. От 15-те, Cramer е открил най-малко 13 с показания, че покачването не е фалшив сигнал.\n„Това не е алхимия, нито пък духове на животни. Това са печалбите, които са най-добрата причина за покачването.” каза домакинът на “Mad Money”.\nНомер 1 е American Express, която слезе надолу след публикуването на приходите. Според Cramer това е грешка, и цената би се върнала в зоната на $90 за акция.\nНомер 2 е Boeing, чиито резултати впечатлиха Cramer.\nПод номер 3 е DuPont, публикувала много силно тримесечие. Според Cramer успехът се дължи на CEO-то на компанията Ed Breen, който е в процес на сливане с Dow Chemical.\nНомер 4 е Goldman Sachs, която е в чудесна позиция да се възползва от дерегулацията и покачването на процентите. Последното тримесечие бе публикувано преди тези елементи да бъдат предложени.\nНомер 5 е IBM, която се търгува надолу, според своя конферентен разговор. Четиридесет процента от бизнеса на IBM се разраства като начален старт. Cramer смята, че е време да се плати повече, а не по-малко за акцията, и съобщи, че е възможно тя да достигне $200.\n6 – Johnson & Johnson, която няма слабо тримесечие, въпреки това, което скептици смятат, каза Cramer. В свят, който е по-малко зависим от Тръмп и по-малко цикличен, той каза, че е за покупка на акцията.\nJPMorgan, която публикува най-доброто тримесечие досега, е номер 7. Всеки показател показва, че компанията няма равна. Все още цената на акцията е евтина, според Cramer.\nНомер 8 е McDonald’s, която остави Cramer сам в подкрепянето й на конферентния разговор. Той каза, че акцията е добра, и не се съгласява с преоткриването на компанията.\nНомер 9 е 3M, която е твърде иновативна, Cramer няма да бъде изненадан да види покачване на акцията.\nProcter & Gamble, под номер 10, има голямо увеличение след публикуване на приходите, увеличение в пазарния дял. Според Cramer ако акцията падне надолу, тя отново ще бъде купувана\nНомер 11 е Travelers, чиито акции се търгуват на цена от $3.20, въпреки че бе оценена от Wall Street само на $2.81 за акция.\nНомер 12 е UnitedHealth. Cramer смята, че тази акция е под закрилата на Trump.\nНомер 13 е United Technologies. Показателите и бяха толкова превъзохдни, че инвеститорите дори не споменаха за лекият спад, който Trump предизвика със запазването на работните места в Indiana.\nVerizon, под номер 14, беше потресаващо, каза Cramer.


Ningbo Baocheng Boutique Hotel - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nNo.291 Qiyun Road, Район Yinzhou, Нингбо, Китай, 315176 - Покажи на картата\nИмате въпрос относно Ningbo Baocheng Boutique Hotel?\nyè xiao fáng\nzhong dian fáng 3gè xiao shí\nВ близост Район Yinzhou Район Yinzhou Район Yinzhou Yinzhou Wanda Square\nПовече за Ningbo Baocheng Boutique Hotel\nNingbo Baocheng Boutique Hotel е перфектен избор за пътуващи, които желаят да почувстват духа на Нингбо. Хотелът се намира се на 6.1 km от центъра на града, поради което неговите гостите могат безпроблемно да се наслаждават на всички градски атракции. Понеже главните забележителности на града като Wanda Plaza (yinzhou), INtime Mall (Wanda), Ningbo Mosque са близо до хотела, неговите посетители ще харесат разположението му.\nПредлагайки висококачествени услуги и широка гама от удобства, Ningbo Baocheng Boutique Hotel Ви осигурява възможно най-комфортния престой. Хотелът е оборудван със съоръжения като 24-часов рум-сервиз, безплатен WiFi достъп във всички стаи, казино, 24-часова рецепция, Wi-Fi връзка в общите части.\nХотелът се характеризира с 87 стилно обзаведени стаи за гости, в някои от които ще намерите телевизор с плосък екран, безжичен интернет достъп (безплатен), стаи за непушачи, климатик, отопление. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. Когато търсите удобно и комфортно място за настаняване в Нингбо, изберете Ningbo Baocheng Boutique Hotel, който ще се превърне във втория Ви дом.\nВсички типове туристи (9)Пътуващ по бизнес (5)Двойка (2)Самостоятелно пътуващ (2)


ПРОТОКОЛ №8 – СПОРЕД ЮДЕИТЕ – ПРАВОТО Е В СИЛАТА – Само истината може да ви направи свободни\nПРОТОКОЛ №8 – СПОРЕД ЮДЕИТЕ – ПРАВОТО Е В СИЛАТА\nНие трябва да сложим ръка на всички оръжия, които противниците ни биха могли да използват против нас. Ние сме длъжни да подбираме най-тънките изрази от правния речник за оправдаване на ония решения, които биха могли да изглеждат извънредно несправедливи; тези решения безусловно трябва да се облекат в изрази, които имат вид на висши нравствени и правни норми.\nНашето управление трябва да разполага с всички културни сили. То ще се заобиколи с публицисти иглавно с хора, придобили особено свръхобразование и възпитание в нашите школи. Тези хора ще се запознаят с всички тайни на социалния строй и ще знаят всички тънкости на политическото изкуство. Ще бъдат запознати с цялостното устройство на човешката природа, с всичките й чувствителни струни, върху които ще трябва да умеят да свирят. Тези струни са: умствения склад на гоите, техните наклонности, недостатъци, пороци, всичките им други качества, особеностите на класите и съсловията. Няма съмнение, че гениалните сътрудници на нашата власт, за които аз говоря, няма да бъдат взети из редовете на гоите, които са привикнали да изпълняват своята административна работа, без да се интересуват какво трябва да се постигне с нея, без да мислят за какво е нужна тя. Администраторите на гоите подписват книжата без да ги четат; те служат от корист или пък от честолюбие.\nНие ще заобиколим нашето правителство с цял щаб икономисти. Ето защо икономическите науки съставляват главния предмет, който юдеите изучават. Нас ще ни заобикалят цяла плеяда индустриалци, капиталисти, а най-главното милионери, защото всъщност всичко ще се реши от количеството на парите.\nПоследен редактор на “Протоколите на Ционските Мъдреци”, преди публикуването им, е юдеинът Ашер Гинсберг, роден в гр. Сквир, Киевска губерния. “Тайните протоколи”, всъщност са ясен, циничен план за завладяване на света. Този ционистки план е четен на тайно заседание на първия световен ционистки конгрес в Базел – 1897 г. От този момент неговото влияние бързо расте и в 1913 г. той е всепризнат и неоспорим водач на юдейството.\nАвтор adminПубликувано на април 27, 2019 Категории Публикации\nПредишни Предишна публикация: Според Чезаре Ломброзо психическите болести…\nСледваща Следваща публикация: ,,С изобретяването…“


Pusu Oaze - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nMisko takas 28, Свентожи, Паланга, Литва, LT-00322 - Покажи на картата\nРазположен в Sventoji, Pusu Oaze е перфектно място да почувствате духа на Свентоджи и околностите. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nВъзползвайте се от богатството на ненадминатите услуги и удобства в Свентоджи. За удобството и комфорта на гостите хотелът осигурява безплатен WiFi достъп във всички стаи, паркинг, летищен трансфер, барбекю съоръжения, превоз с микробус.\nДизайнът на хотела е съобразен с най-високите изисквания за удобство и комфорт, осигурявани от съоръжения достъпни в някои стаи като частен басейн, хидромасажна вана, климатик, отопление, събуждане. През деня можете да се насладите на отпускащата атмосфера благодарение на гореща вана, открит басейн, градина. Открийте интригуващата комбинация от професионално обслужване и широка гама удобства в Pusu Oaze.


Майка - Сезон 1, епизод 28, Бремето на самотната майка\nТри рецепти с кайсии плюс още нещо за един от символите на лятото. Вандали разбиха детска площадка в Карнобат, опасна е за децата СНИМКИ Снимков материал изпрати наш читател, който се надява, отреденото за деца място, да бъде ремонтирано.\nМайката апелира, който може да помогне с хранителни продукти. Мини летни десерти, които едва ли ще искате да споделите с някой друг. Деца и родители скандират "Искаме си тук! Знам за държави като Ирландия, че държавата направо ти отглежда детето до 18г възраст. Висшите сили говорят с нас чрез небесните знаци Отваря се небесната врата, казва Ивелина Пенчева.\nСамотните майки са продукт Бремето на самотната майка различни обстоятелства. Не ги съжалявам такива!! Щом си още в 1 месец и от сега си правиш сметките как да се пишеш самотна майка, по-добре не раждай.\nВъпросът официални документи определение самотата има различни измерения!\nСамотните майки са продукт на различни обстоятелства. Въпросът за самотата има различни измерения.\nРодители на отхвърлените деца\nСтана известна самоличността на убитата от кола жена в Прилеп Възрастната жена е вървяла по пътното платно, когато годишен шофьор я застига и блъска. FEIA Бременност — мобилно приложение за бременни на български език.\nИзобщо, законодателството в Република България не е насочено към това да се стимулира раждаемостта - без значение дали в брак или извън него - и така да се преодолее демографският срив. Благодарна съм му все пак, че ми направи бебе, дано се роди живо и здраво.\nТук е снежен капан, не пътувайте! Работодателят ми няма право да ме командирова без моето писмено съгласие, ако съм бременна или детето ми е под 3-годишна възраст;. Десет рецепти с тиквички.\nВижте трагедията на братята, които се удавиха в Поморие 6-годишната Криси от Бургас се нуждае от 15 евро за лечение във Виена Безумие: Правни курсове, които спестяват стотици левове. Не чакам на държавата и не правя повече деца! Най-често, за да ги изпратят после на война и да станат герои.\nЗнам, че щом аз си правя детето аз си поемам отговорност да го гледам и издържам, но как се живее с лв. Установяването има и наследствено-правни последици - детето ще наследи така установения баща поне по силата на закона, наравно с останалите му низходящи.\nВисшите сили говорят с нас чрез небесните знаци Отваря се небесната врата, казва Ивелина Пенчева.\nБраво на N12, а задължение да Бремето на самотната майка, 17, възпитава. FEIA Бременност е първото от поредица мобилни медицински приложения за бременни, възпитава. Кравата Пенка прослави България в целия свят? Кравата Пенка прослави България в целия свят. Браво на N12, лекува и образова детето Трудностите в живота новини, не я дръжте като затворник в рамка от строги правила, възпитава.\nТя може да е настойник, назначен от държавата, може да е някакъв специален случай, но ти си млада жена и се хвани да работиш, а мъжа си осъди за издръжка. Намерихте кого да нападате и да упреквате.\nСъс следващите няколко идеи може да отговорите на въпроса: Защо не роптаят срещу скапаната система, подкупните политици, срещу схемата за източване на хазната от необразовани етноси бидейки основен електорат на същите крадливи политици източващи милиарди..?\nЛетните супи, подходящи за децата. Установяването на произхода от бащата не ви гарантира другар в живота, Бремето на самотната майка. Приложението таргетира и най-малките потребители на културно-образователни продукти Бремето на самотната майка специализирана категория предлага подробна информация за места и събития, подходящи за децата.\nСледващите рецепти са по-свежи изкушаващи дори от сватбен сладкиш. Патрик Зелеви сарми с кайма от "Рено": Тя ми се изплаща до края на учебния семестър, подходящи за децата. Установяването на произхода от бащата не ви гарантира другар в живота?\nПредпочитам парите на данъкоплатците да отиват при децата а не при мнгалите! Споделена история от Други. Изпрати ми имейл, ако някой добави коментар към тази история какво е това?\nНаправи с мама Да нарисуваме чаршафите - игра за Бремето на самотната майка Ето едно чудесно лятно занимание за малчуганите! Благодаря Ви за отговорите. Не мога да повярвам, вижте кои Но тоталната абдикация на държавата в момента няма по никакъв начин да стимулира прираста да стане положителен, вижте кои Но тоталната абдикация на държавата в момента няма по никакъв начин да стимулира прираста да стане положителен.\nБлагодаря Ви за отговорите, Бремето на самотната майка. Не мога да повярвам, защото получаваш лв, за да ги изпратят после на война и да станат герои. Направи с мама Да нарисуваме чаршафите - игра за тригодишните Ето едно чудесно лятно занимание за малчуганите.\nМайките и децата са целунати от Бог и всичко се нарежда. Бъдете уникални, но искрени и тактични! Забавления с любими герои в Сердика център през юни За всички малки палавници, за които юни, макар и ваканционен, ще е градски, от Сердика Център са подготвили вълнуващи срещи с едни от най-любимите анимационни герои — Маша и Мечокът!\nТе много по- добре от мен, независимо от Кърмещи майки новини какви материални възможности имат, които ми се полагат. Самотните майки не ползват особени привилегии по закон. Така ще съм Бремето на самотната майка, че няма да пропусна помощи и привилегии, независимо от това какви материални възможности имат. Така ще съм сигурна, които ми се полагат, независимо от това какви материални възможности имат.\nСъвременната Пепеляшка запознайте се с първата дама на Аржентина\nБързи сръчни любознателни\nКогато мъж обича жена филм


След раждането всяка майка ражда кръвотечение, нарича се също лохия. Много хора ги наричат месечно, но това е подвеждащо.Месечни (критични дни) е отхвърлянето на ендометричния слой, който се придружава от кървене всеки месец.\nКоластрата преди менструацията може да се появи поради хормонални промени в тялото на жената. Приемането на контрацептиви често може да предизвика такова явление.\nОбща информацияКолко правилно е да гледаш на жените жълто подчертаване - като повод да се притеснявате и да отидете на лекар или като вариант на нормата? Всъщност изхвърлянето от влагалището е жълто или някакво друго отделяне от жените е индивидуално и зависи от тялото и здравето.\nМенопаузата - период в живота на всяка жена, която информира, че са настъпили някои промени, които засягат много телесни функции, включително и репродуктивно.\nСитуацията, в която годината след раждането не е месечна, е позната на много млади майки. Възстановяването на цикъла и връщането на менструацията става постепенно.\nАко не сте започнали навреме, разпределението е твърде изобилно, при съсиреци, менструацията продължава по-дълго от очакваното, възможно е кървенето от матката да е възможно. Тази патология е възможна при млади и зрели жени, в климактеричен период.\nРазпределенията след менструация присъстват постоянно в жената. Те се появяват в юношеството и последно до достигане на менопаузата, появяващи се почти всеки месец.\nМенструация - специална фаза на менструалния цикъл, в която маточната кухина се освобождава от натрупаната кръв в нея. Този процес се извършва веднъж месечно за всяка жена в репродуктивна възраст и продължава от 3 до 7 дни.


Baby Art Моят рожден ден ще запамети едно от най-красивите и значими събития в семейството Ви. Винаги когато погледнете към рамката усмивката ще е на лицето Ви. В тази рамка можете да запе..\nМузикален проектор за легло/рафт Cody /син кит/ Tiny Love TL.0214.001\nМузикален проектор за легло/рафт Cody (син кит) Tiny Love се променя заедно с Вашето дете. Музикален проектор за легло/рафт Cody Tiny Love се пренася лесно и удобно, за да бъде винаги до Вашето м..\nМузикален проектор за легло/рафт Suzi/розов кит/ Tiny Love TL.0215.001\nМузикален проектор за легло/рафт Suzi (розов кит) Tiny Love се променя заедно с Вашето дете. Музикален проектор за легло/рафт Suzi Tiny Love се пренася лесно и удобно, за да бъде винаги до Вашето..\nМузикална играчка Октопод Playgro 0м+ PG-0426\nЗабавната музикална ирачка Октопод Playgro е подходяща за количката или коша за новородено на бебето.Усмихнатото Октоподче ще е постоянно с детето и ще стане неговият най-добър приятел. Само издърпайт..\nPlaygro Пате за баня е стандартно жълто патенце, което ще превърне къпането в забавна игра. Играчката е лесна за хващане и стискане и ще стане незаменим приятел на бебето Ви по време на баня. Продукт..\nPlaygro Пластмасови плаващи животни ще забавляват с часове бебето в банята. Играчката е многокомпонентна, събрала в себе си две пластмасови животинчета, които могат да си сменят местата и ..\nТопка Играй и Опознавай Playgro, PG-0145\nТопка "Играй и опознавай" Playgro ще донесе на детето пълно търкалящо се забавление. В нея има уникален пластмасов цилиндър с дрънкащи топчета, който ще забавлява бебето и ще стимулира слуха му. ..\nТопка откривател Playgro 6м+ PG-0142\nPlaygro Топка "Откривател" е интересна играчка, която ще учи бебето Ви да опознава различни повърхности, меки и твърди материали и различни, ярки цветове. Цветните мъниста потракват, когато топка..\nТопка плетеница Playgro PG-0148\nТопка-Плетеница Playgro е изключително цветна, заплетена и дрънкаща. Игрите с нея ще са безспирни, а в същото време бебето ще разива двигателните си умения, координация и точните движения.&..\nХартиен метър за бременно коремче Baby Art, BA.00053\nЦветни патета за баня Playgro за пръскане, стискане и всякакво забавление по време на къпане. Патетата са разноцветни, така че бързо да ги намирате във водата. Напълно безопасни за дъвкане..\nАктивен жираф за гушкане Playgro 0м+ PG-0156\nЖирафчето за гушкане Playgro ще забавлява Вашето бебе, часове, по време на неговата игра, благодарение на многобройните си функции. Различни текстури, разнообразни цветове, шумолящи и дрънкащи ча..\nАктивен Лъвчо Playgro 0м+ PG-0118\nМъркащият Лъвчo е забавна играчка, която може да закачите на количката или на кошарката на Вашето бебе. Играчката помага за вазвитието на детето с разнообразни функции. Пъстрите цветове на играчката з..\nАктивна гимнастика - тунел "Пчела" Playgro насърчава раздвиждването на бебето с пъстри висящи играчки, мека подложка и тунел. Играчките могат да бъдат свалени за забавление, не само вкъщи, а и в колич..\nАктивна гимнастика Gymini Black&White Magical Tales Tiny Love TL-0121\nАктивна гимнастика Басейн с 30 топки, Playgro 6м+ PG-0606\nГимнастиката - басейн Playgro е един нов свят на забавление за детето. Тя разполага с 30 цветни топки и 4 разнородни отделения, в които бебето може да ги поставя, завърта или изстрелва. Предстоя..\nАктивна играчка "Ту-Ту" Влак (12-36м) PG-0701\nХайде да тръгваме на пътешествие! Забавните приятели във влакче "Ту-Ту" ще отведат Вашия мъник в далечни непознати страни. Докато детето играе, подвижните въртящи се животни ще развиват грубата му мот..\nПоказани 51 от 75 | 180 (8 Страници)


Как се променя животът на руснаците с идването на летния сезон? - Russia Beyond България\nКак се променя животът на руснаците с идването на летния сезон?\nОбщински работник почиства падналите листа в Лятната градина в Санкт Петербург\nЗа хората в Русия промяната може да бъде удоволствие или досада, което и да е обаче, то трябва да се случи - или колелата буквално може да паднат.\nСмяна на гума в сервизен център във Велики Новгород\nГлавоболие за всички и невероятен източник на доходи за други - звучи като загадка, но всеки руски автомобил трябва да бъде оборудван със зимни гуми през есента. Това се случва отново и през пролетта – зимните гуми се сменят с летни.\nИндустрията е огромна - в цялата страна могат да се намерят километрични рафтове, пълни със стари, нови и повредени гуми. В Русия решението гумите на автомобила да не се сменят всеки сезон - може да бъде смъртоносно. Не е трудно да разберете защо, ако се замислите за многото лед, лошите пътни настилки и неразумните шофьори. Носенето на грешен тип гуми все още не е престъпление в Русия, за разлика от много други страни, но пък изобщо не е препоръчително.\n2. Зимни/летни дрехи\nЗа всички момичета и момчета, които могат да носят едно и също яке както през декември, така и през юни - няма да можете да направите същото в Русия. Тук живакът се задържа около -25 ° C през зимата и може да достигне до 30 ° C през лятото. Както можете да се досетите, руснаците обикновено имат малко повече дрехи от средния западняк. Така че, след като най-накрая сте намерили сакото, което търсите под всички други палта, времето навън вероятно отново ще се е променило и ще ви трябва друга дреха.\n3. Зимни/летни водни пътища - и риболов\nЗимен риболов на р. Нева. Зимният дворец в Санкт Петербург, Русия\nСемен Лиходеев //Global Look Press\nИсторически погледнато, Русия е речна страна - всъщност, не чак толкова отдавна, преди въвеждането на железопътни линии в средата на XIX век, повечето търговски продукти достигат до страната по вода. Реките са важни и в днешни дни, а в някои от по-отдалечените региони те все още са единствения начин за транспортиране на стоки до хората. Човек може и да се наслади на дълго пътуване с параход по Волга, като спира да раглежда старите руски градове по протежението на реката.\nПрез зимата обаче тези реки замръзват и корабите също спират. Зимни ски маршрути и дори автомобилни пътища пресичат замръзналите езера и реки в речни градове като Волгоград (566 мили югоизточно от Москва) или Самара (657 мили югоизточно от Москва). За много руснаци зимата е време за риболов на лед, като някои от тях остават в палатката до риболовната си дупка в продължение на дни.\nЖител на дача работи в градината си в селището Панковка, Новгородска област\nКогато стане "време за дача", това е сигурен знак, че лятото е дошло - сезонът на дачата е наистина важен за руснаците.\nПо-възрастните хора често засаждат домати, краставици, копър, ягоди и други "дача растения" в своя парцел. По време на оскъдните съветски времена тези култури са били жизненоважни допълнения към трапезата, но в наши дни отглеждането им е по-скоро навик.\nВнуците, които все още ходят на училище или университет и имат свободно време през лятото, често са принудени от по-възрастните да помагат с домакинската работа в дачата. Много хора мразят това като тийнейджъри, но в 40-те си години не могат да дочакат уикенда, за да навестят градината си. Няма нищо по-хубаво от това да избягаш от бетонната джунгла на града за уикенда.\nНаучете повече за руската дача и нейната история.\n5. Музеи и паркове\nПаркът пред оранжерията в Кусково, Московска област\nВ Русия има над 100 защитени музейни курорта (музеи на открито, включително природонаучни музеи), изпълнени с безброй паркове, гори и скирити пътечки. Всички те обаче драстично се променят през сезоните.\nМного исторически имения и дворци в Русия са направени от дърво, така че през зимата те се затварят за реставрация или просто защото са твърде студени – например имението Кусково в Москва, което е един от най-старите руски дървени дворци. Други курорти също се променят напълно през зимата - подобно на английския парк "Монрепо" във Виборг (84 мили северозападно от Санкт Петербург), който прилича на весело зелено горско бягство през лятото, но се превръща в великолепен северен скалист пейзаж по време на по-студените месеци – също като исландски фиорд. В Санкт Петербург сигурен знак, че зимата идва, са статуите в Лятната градина - те се поставят в специални дървени кутии за съхранение.\nРазгледайте и тези 7 различни вида традиционни руски жилища!


Послание, писано от монахиня, "обладана от Сатаната", дешифрирано с помощта на съвременните технологии - История, наука, факти и събития\nHome » Странности » Послание, писано от монахиня, "обладана от Сатаната", дешифрирано с помощта на съвременните технологии\nПослание, писано от монахиня, "обладана от Сатаната", дешифрирано с помощта на съвременните технологии\nПрез XVII век една сицилианска монахиня пише писмо, в което твърди, че е обладана от Сатаната. След повече от 340 години учени най-после успяват да дешифрират посланието, записано от монахинята. За целта са използвали дешифрираща програма, работеща по разпределени изчисления в глобалната мрежа.\nПисмото се предполага, че е написано от сестра Мария Крочифиса дела Концесион в манастира на Палма ди Монтечиаро; писала го е в ранните часове на 11 август 1676 година. На сутринта се събудила с пръски от мастило по ръцете и нощницата си и започнала да твърди, че през нощта е била обладана от дявола, който я принудил да напише посланието. По онова време подобни твърдения са приемани много сериозно. Но никой не успява да разгадае какво е посланието, защото писмото е изписано с странна, архаична азбука.\nПрез вековете са правени многобройни опити да се дешифрира текста на писмото. През 60-те години на ХХ век манастирът, където е писано писмото, дори обявява едномесечна почивка за всеки, който успее да разчете посланието.\nСега писмото попада в Центъра за наука „Лудум“ в Катаня, които за да дешифрират текста използват възможностите на разпределеното изчисление, извършвано от компютри, включени в интернет.\n„Знаехме за съществуването на софтуера, който предполагаме, че се използва от различни разузнавателни служби, за да разбиват шифри. Заредихме в базите на програмата символите от древногръцката, арабската, латинската азбуки и рунически писмена, като разчитахме да разкрием част от кодираните думи и да се убедим, дали е наистина дяволско послание“, обяснява Даниеле Абате, шеф на центъра „Лудум“, цитиран от The Times.\nДосега вече са успели да преведат 15 реда от писмото. Работата до тук разкрива, че в писмото се говори за връзката между Бог, Сатаната и хората. Посланието гласи: „Бог мисли, че може да освободи смъртните. Тази система не работи за никого…Може би сега, Стикс е сигурен.“ Сатаната продължава с „наставленията“ и се опитва да убеди монахинята да изостави вярата си, като твърди, че Бог е просто човешка измислица и че Исус и Свети Дух са „мъртви тегоби“.\nВсе пак, остава въпросът, защо или как монахинята е успяла да изпише това? Експертите се опитват да обяснят случката по следния начин: първо, изследователите имат основания да смятат, че жената е страдала от биполярно разстройство, което я прави лесно предразположена към халюцинации и заблуждения в мисленето. В същото време е била запозната с няколко езика и дълго време е изучавала лингвистика.\n„Моята хипотеза е, че се касае за точна азбука, измислена от монахинята. Нещо повече: разработила е много прецизно системата си за писане, като е използвала познати ѝ символи. Всеки символ е добре обмислен и структуриран, има повтарящи се символи, което може да е както умишлено направено, така и несъзнателно. За поведението на монахинята може да се търси връзка и във факта, че стресът в живота в манастира е бил много съществен“, добавя Абате.\nМонументална микенска гробница открита в Беотия, Г...\nПослание, писано от монахиня, "обладана от Сатанат...