Filip David: Srbija je zalutala među sopstvenim zabludama | Beograd | Al Jazeera\nDruštvo zasnovano na laži je društvo bez dostojanstva i morala, bez istinske nade, smatra ugledni beogradski književnik i dramaturg.\nIza svih zločina ne stoje samo političari, nego i takozvani obični ljudi, koji su bili direktni izvršioci ili su ravnodušnošću podržali zlo, kaže Filip David (Nemanja Jovanović / Tanjug)\nFilip David, ugledni beogradski književnik i dramaturg, obeležava i svojim političkim angažmanom noviju istoriju Srbije; autor je više zbirki priča, eseja, novinskih napisa, romana, drama i filmskih scenarija. Sa mesta urednika dramskog programa Televizije Beograd otpušten je 1992. zbog javnog suprotstavljanja režimu Slobodana Miloševića i antiratnih stavova, suosnivač je Beogradskog kruga, Foruma pisaca i Grupe 99. Nagrađivan je Ninovom, Andrićevom i Prosvetinom nagradom, predavao na Fakultetu dramskih umetnosti. Zbog stavova koje je uvek glasno izricao već tri decenije nosi žig izdajnika i neprijatelja koji su mu prišili ekstremni nacionalisti.\nDavid govori o mestu i ulozi Srbije na Balkanu, njenim odnosima sa susedima, o autoritarnoj vlasti, ćutanju intelektualaca…\nUkazje kako “posle Auschwitza, Dachaua, Jasenovca tih strašnih opomena prošlosti u kojima su učestvovali obični ljudi ili su svojom ravnodušnošću zlo omogućili, za nove logore i za nove zločine nema nikakvog opravdanja”.\n“Moguća je samo osuda za ono što je učinjeno Sarajevu, Tuzli, Vukovaru, Dubrovniku, za ono učinjeno u Srebrenici, na Kosovu. Iza svih tih zločina ne stoje samo političari, nego i takozvani obični ljudi koji su bili direktni izvršioci ili su svojom ravnodušnošću podržali zlo”, kaže David.\nKako ste videli i doživeli nedavne događaje u Crnoj Gori? Da li je Srbija u ozbiljnom poslu stalnog izazivanja nestabilnosti u regionu?\n– Destabilizacija Crne Gore donosi nove opasnosti za čitavo područje Zapadnog Balkana, ali i mnogo šire. Tu se prelamaju politički, verski, identitetski problemi, prelamaju se interesi velikih sila, a sve počinje od srpsko-crnogorskih odnosa. Da je srpska politika upletena „do guše“ nema nikakve sumnje. Kampanja protiv nezavisne Crne Gore tako očevidna u srpskim tabloidima i elektronskim medijima, uz uvredljive komentare ministara spoljnih i unutrašnjih poslova, dostigla je razmere koje su ne samo uvredljive nego i opasno necivilizovane.\nNaravno, svakome je jasno da iza svake izgovorene ili napisane reči uvek stoji predsednik srpske države, bez čije saglasnosti nije moguće, niti bi se iko iz njegovog okruženja usudio da izusti nešto sa čime se on ne slaže. Nemam obaveštajne podatke koliko je srpska vlast direktno učestvovala u logistici gušenja protesta na Cetinju, slanju specijalnih jedinica i slično, a i to će se saznati pre ili kasnije, ali da itekako učestvuje u destabilizaciji Crne Gore na više načina, u to nema sumnje.\nSuočavamo li se sa nastavkom realizacije velikosrpske ideje, ili makar sa namerom srbijanskog režima da je stalno održava u životu, zarad opstanka na vlasti, direktnim mešanjem u unutrašnje stvari susednih suverenih država?\n– Bojim se da ta je politička kampanja dostigla one razmere posle kojih se može ući u ozbiljne sukobe ne samo verbalne. Ono što je bilo i ostalo apsurdno jeste da se ponovno poigravanje sa nacionalizmom, koji je pokazao svoje zločinačko lice u raspadu Jugoslavije, bukvalno vraća i destabilizuje i samu Srbiju. Najmanje četvrtina stanovništva i državljana Srbije nisu etnički Srbi. I posle odvajanja Albanaca sa Kosova, Srbija ostaje multietnička država sa izraženim manjinama na jugu i severu. Svaka mudra vlast, a ova sadašnja to po svemu nije, učinila bi sve da postane primer etničke i svake druge stabilnosti između ostalog i zarad svoje bezbednosti, da u tom smislu služi kao primer drugima, a ne suprotno. Bez stabilne i demokratske Srbije nema mira u ovom delu Balkana, Evrope i sveta.\nDa li su nakazna sintagma ’srpski svet’ i njena sumanuta obrazloženja dokaz za to uplitanje u unutrašnje stvari suseda?\n– To je politika koja bez sumnje uznemirava sve naše susede. Još su živa sećanja na retoriku sa početka devedesetih godina koja je prethodila ratnim godinama i donela toliko tragedija, mržnje i zločina. „Srpski svet“ neodoljivo podseća na ono „svi Srbi u jednoj državi“. Uz to pokrenuta je i kampanja da je ćirilica zvanično srpsko pismo, kao da je nesreća, a ne sreća imati ravnopravne i latinicu i ćirilicu. Ovo prati i novouvedeni praznik Srpskog jedinstva, slobode i nacionalne zastave sa pozivom da se 15. septembra srpske zastave istaknu svuda tamo gde žive Srbi. Čitav dan obeležen je karnevalskim zbivanjima, folklorom i demonstracijom oružane moći. Ni raniji izbor „Bože pravde” za srpsku himnu ne doprinosi smanjivanju tenzija. Ne mogu da razumem zašto nije za himnu prihvaćena svečana pesma „Vostani Serbie“. Nije valjda mana to što je reči napisao veliki srpski prosvetitelj Dositej Obradović. To bi bila himna prihvatljiva za sve, za razliku od „Bože pravde“ koja to nije. Možemo se samo nadati da ovakve i ovako organizovane proslave ne vode novim etničkim nesporazumima i etničkoj homogenizaciji, koje se na ovim našim prostorima po pravilu završavaju katastrofama za sve.\nI gotovo cela srbijanska opozicija je žestoko ili tek manje agilno nacionalistička, predsedniku Aleksandru Vučiću ne zamera suštinski hegemonističku politiku, brojni opozicioni prvaci jedino tvrde da bi oni to bolje, patriotskije, bez nekakvih ‘diktata’?\n– Srpska opozicija se raspala posle neuspelog bojkota izbora. Međusobno u svađi, bez jasnog zajedničkog programa nisu ozbiljna pretnja postojećoj osionoj i primitivnoj vlasti. Polovina tih „opozicionih partija“ po duhu i programu bliža je Srpskoj naprednoj stranci nego istinskoj opoziciji. Sadašnja srpska opozicija, sa izuzetkom tek nekoliko partija građansko demokratske orijentacije, predstavlja sveukupno veliko razočarenje za sve one koji žele stvarne i suštinske promene u srpskoj politici.\nRatni zločinci su poodavno u srbijanskoj javnosti etablirani, neupitni heroji. Postoji li ikakva mogućnost da se respektabilni deo društva tome suprotstavi?\n– Sa ovakvom vlašću, idejama koje proklamuje i demagogijom koja je osnova te vlasti, nema izgleda da se to dogodi. Ne u nekom bliskom ili daljem vremenu, nego nikada. Sadašnja vlast istorijske poraze obeležava kao pobede, osuđene ratne zločince proglašava za heroje. Ali, dugoročno gledano, samo istina oslobađa, a ne laži i lažni mitovi. Pojedinci koji se tome suprotstavljaju žigošu se kao najveći neprijatelji. Za njih je smišljen besmislen, ružan, uvredljiv naziv „autošovinisti“. A pravi šovinisti su upravo oni koji su to smislili. U ovom trenutku nedostaje prave energije, dovoljno samosvesti i dovoljno opšteg cenzusa da se nešto suštinski promeni.\nVaši napisi s početka devedesetih godina prošlog veka, sakupljeni u zbirci Jesmo li čudovišta, sadrže i osudu takozvanog običnog sveta. Pune tri decenije od početka antiratnog pokreta u kojem ste aktivno učestvovali, gde danas smeštate običan svet i njegovu krivicu za ratne zločine, nečovečne postupke, povampirenje retrogradnih ideja?\n– Još početkom devedesetih u vreme takozvanog „događanja naroda“ pisao sam o onima bez čije podrške javne ili prećutne ne bi bilo moguće ono što je potom sledilo: doba mračnih vremena mržnje i zločina. Nemački pesnik i esejista Hans Magnus Enzensberger tačno opisuje to osećanje: „Na početku uvek stoji histerično klicanje, bilo na galerijama stadiona ili na ulicama Rostocka i Brickstona, Bagdada i Beograda. Potpirivači rata često su na izborima dobijali trijumfalnu većinu, a tu i tamo su glasačke kutije još učvrstile njihovu pozicije“.\nNi danas, posle toliko godina nema se tome ništa dodati. Kao da smo uhvaćeni u klopku vremena gde je sve stalo. Posle posle Auschwitza, Dachaua, Jasenovca tih strašnih opomena prošlosti u kojima su učestvovali obični ljudi ili su svojom ravnodušnošću zlo omogućili, za nove logore i za nove zločine nema nikakvog opravdanja. Moguća je samo osuda za ono što je učinjeno Sarajevu, Tuzli, Vukovaru, Dubrovniku, za ono učinjeno u Srebrenici, na Kosovu. Iza svih tih zločina ne stoje samo političari, nego i takozvani obični ljudi koji su bili direktni izvršioci ili su svojom ravnodušnošću podržali zlo. Jaspers je pisao o kolektivnoj odgovornosti svih onih koji su na izborima glasali za svoje ratne vođe.\nPoznati su Vaši stavovi kojima naglašavate nemirenje sa opasnom društvenom patologijom, suludim idejama, katastrofičnim stanjem u kojem su ugrožene civilizacijske vrednosti, pa čak i ljudska egzistencija.\n– Svaki fanatizam, nacionalni, ideološki, verski zaglupljuje i hipnotizira mase. U haotičnim vremenima i diktatorskim režimima glupost i nitkovluk postaju glavno oružje vlastodržaca. Moralna načela moraju da budu iznad vere ili nacije. Prvo smo ljudi, pa onda sve ostalo. Neki govore da u politici nema morala, što treba da bude opravdanje za sve političke marifetluke. Kada zavladaju vremena društvene patologije i sunovrata civilizacijskih vrednosti, onda se život pretvara u pravu noćnu moru a političari i njihovi sledbenici prevlače se u zločince.\nBiti ‘izdajnik’, konstatovali ste u komentaru vezanom za nacionalističku agresiju, jedino je što preostaje normalnom čoveku. Ta se etiketa godinama prišiva svima koji se suprotstavljaju lažima i zabludama. Nije Vam uvek bilo lako nositi se s njom, danas ona i njoj slične gotovo da u potpunosti blokiraju dijalog u društvu?\n– Sve je okrenuto naopako. Veličaju se i slave ratni zločinci, a oni koji se zločinima suprotstavljaju nazivaju se izdajnicima. Pojmovi i reči su izgubili svoja prava značenja. To je bolesno stanje čitavog društva u kojem su se izgubili kriteriji, perspektive, zdrave ideje, iskrena želja za oporavkom i izlaskom iz dugotrajne krize. Umesto vladavine najsposobnijih, dobili smo vladavinu najgorih. Biti „izdajnik“ takvog režima i takvog stanja stvari dužnost je i obaveza svakog časnog čoveka. Adam Mihnjik poznati poljski disident rekao je jednom prilikom da je prvi put osetio da je Poljak kada se zastideo zloupotrebe vlasti u Poljskoj i kada se pobunio potiv takve vlasti. A već pomenuti Enzensberger pišući o Thomasu Mannu koga su nacisti proglasili izdajnikom zaključio je da je Mann svojim „izdajstvom“ nacističke Nemačke bio jedan od malobrojnih Nemca koji su sačuvali duh i obraz Nemačke.\nGde je danas mesto istinskih intelektualaca, kakva bi pobuna od njih trebalo da se očekuje? Gde su se smestili oni koji se tek kolokvijalno nazivaju intelektualcima?\n– Još 1927. godine Julien Benda je u svojoj knjizi Izdaja intelektualaca pisao o tom problemu. Izdaja intelektualaca, po Bendi, posledica je odricanja od nekih univerzalnih vrednosti, a prihvatanja posebnih, nacionalnih, lokalnih zapovesti, koje zadovoljavaju uske, egoistične interese često veoma udaljene od pravde i istine, od stvarne demokratije i slobode.\nIntelektualci, tobože služeći domovini, služe u stvari političkim interesima i strastima, iskazuju lojalnost političkim vođama. To što je davne 1927, uočio Benda, sluteći pojavu nacionalističkih i diktatorskih režima u Evropi, važi i danas kao ključno objašnjenje za sramno ponašanje većine srpskih intelektualaca u tragičnim i burnim vremenima raspada Jugoslavije, prvenstveno onih okupljenih oko Akademije nauka, Udruženja književnika i sličnih. Izgubivši i poslednje ostatke sopstvene savesti stavili su se u službu vođe i njegove opasne ratne politike.\nStiče se utisak da su laži poprimile nadrealistične razmere. Kako im se suprotstaviti, budući da se svakodnevno umnožavaju i šire svim medijima? Izgleda da su razmere naprednjačke, vučićevske prevare odavno prevazišle jezik, dikciju, snagu i uticaj državnih medija u vreme Slobodana Miloševića?\n– Svakodnevno slušamo o velikom usponu srpske privrede, porastu standarda i slično. Neki ugledni ekonomisti dokazuju da je srpska privreda kula od karata i da su te priče o uspesima samo još jedna u nizu obmana. Bilo kako bilo, za uspešan oporavak i ukupna dostignuća jedne države, pa i ona u domenu životnog standarda, nisu dovoljni samo ekonomski uspesi. Znamo iz ne tako daleke prošlosti da su neke moćne ekonomske sile postale velika pretnja za čovečanstvo. Itekako je važna moralna osnova koja prati ekonomski rast i uspeh. U našem slučaju nema stvarne obnove bez civilizacijske obnove koja podrazumeva suočavanje sa onim što je činjeno devedesetih godina i manipulacijama istinom koja se čini danas. To svakako nije država u kojoj predsednik države vređa novinare koji mu se ne dopadaju, opozicionare i neistomišljenike naziva ološem, a za najbliže saradnike je odabrao osobe sumnjivih biografija za kojima se vuku repovi njihovog ekstremizma. A i biografija samoga predsednika je pod velikim znakom pitanja.\nGde je Srbija danas na putu ka zajednici evropskih naroda?\n– Zalutala između sopstvenih zabluda. Ali izgleda da to nije ništa novo u srpskoj istoriji. Čitajte ponovo Radoja Domanovića, njegove sjajne satire Dangu i Vođu. Čitajte stihove Vladislava Petkovića Disa pune ogorčenja na ondašnje stanje u Srbiji. Tužno je da od tih vremena nismo daleko odmakli. To više nije istorija, mentalitet je postao skup opasnih zabluda koje se ponavljaju generacijama. Dok ostajemo zatočeni u zabludama, lažnim mitovima, žrtve manije gonjenja i manije veličine u isto vreme, možemo samo maštati o duhovnoj i intelektualnoj pripadnosti zajednici evropskih naroda.\nHannah Arendt u eseju Istina i politika piše o laži koja uništava samu strukturu društva, stvarajući „mrežu obmana“. Lažovi, kakvi su ove samozvane i opasne „patriote“, postaju, kako piše Hannah Arendt „žrtve sopstvenih izmišljotina“. Sve se pretvara u jedno golemo samoobmanjivanje da bi se po svaku cenu stvorio privid istine i legalizovala laž. A u tom svetu lažnog prikazivanja prošlosti i sadašnjost postaje golema laž, „neprekidno i besomučno izvrtanje činjenica“.\nDruštvo zasnovano na laži je društvo bez dostojanstva i morala, bez istinske nade.\nBojkot NIN-ove nagrade, koji je potpisalo 18 pisaca, treba razumjeti isključivo kao pokušaj elite da preuzme posljednju nezavisnu nagradu u Srbiji.\nRecite Al Jazeeri: Filip David\n„Intelektualci bi morali biti kritičari svake vlasti, pa i najbolje“, kaže Filip David, autor romana „Kuća sećanja i zaborava“, dobitnik ovogodišnje 61. NIN-ove nagrade, u intervjuu za Al Jazeeru. Književnik je i dramaturg. Dugogodišnji je urednik Dramskog programa Televizije Beograd odakle je, na početku Miloševićeve vladavine, odstranjen zbog organizovanja Nezavisnog sindikata. Više od dvije decenije kasnije smatra da je „mnogo onih koji se dodvoravaju […]\nFilip David o genocidu u Srebrenici\nPisac Filip David govori o odnosu države Srbije prema genocidu u Srebrenici.


Vila Margarita - Nidri / Nidri apartmani / Lefkada leto / Fun Travel Agency\nVila Margarita – Nidri Leto 2020\nVila u samom centru Nidria!!!\nVila Margarita nalazi se u samom centru Nidrija, na 150 metara od mora i marine u kojoj se nalaze velelepne jedrilice, brodovi i jahte. Od najbliže plaže vila Margarita udaljena je 400 metara, dok se u neposrednoj blizini nalaze taverne, restorani, kafići, klubovi, marketi, pekare. U ponudi imamo 12 dvokrevetnih i trokrevetnih studija, koji se nalaze na prizemlju, prvom i drugom spratu. Smeštajne jedinice su opremljene kuhinjom (mini električni šporet, posuđe, frižider) namenjenu za pripremu lakih obroka, kupatilo, klima uređaj koji se doplaćuje 5 eura po danu, TV-om, WiFi-em slabog protoka i peškirima. U dvorištu vile Margarita se nalazi tuš kao i garnitura za sedenje, gde gosti mogu provoditi vreme u miru, tišini i prijatnoj hladovini. Čišćenje, promena posteljine i peškira je na 5 dana. Vila sa odličnom lokacijom gostima omogućava prijatan odmor u miru i tišini u samom centru Nidrija.\n1. dan: Sastanak putnika na mestu polaska. Noćna vožnja sa kraćim usputnim odmorima. 2. dan – 11. dan: Parga Vrahos Beach, Lefkada – dolazak, smeštaj, boravak na bazi izabrane usluge, noćenje. 12. dan: Lefkada, Vrahos Beach, Parga – napuštanje objekta u 9h (po lokalnom vremenu), polazak autobusa u dogovoreno vreme. Vožnja sa kraćim usputnim odmorima. 13. dan: Dolazak na mesto polaska. Kraj usluga.\nUsluga Tip 22.05 01.06 11.06 21.06 01.07 11.07 21.07 31.07 10.08 20.08 30.08 09.09 19.09\nTV, AC NA 1/2 Std 85* 115* 150* 315 385 465 525 525 525 445 185* 155*\n1/3 Std 75* 95* 115* 365 435 545 595 595 595 535 145* 130* 95*\nVaze opsti uslovi organizatora putovanja: Licenca OTP 186/2010 od 05.02.2010.brc


Čivijino delo za dva života - Sportklub\nBlog ostalo Autor:Nina Spasojević Radojević27. feb. 202112:00 > 12:154 komentara\nNi najprecizniji matematičari, statističari, hroničari, ne bi se lako izborili sa njegovom biografijom. Toliko godina, godišta, brojki, rekorda, imena igračica, takmičenja... ma, to je za Ginisa! A on, ne samo što je prevalio decenijski, blistavi put u perfektnoj trenerskoj karijeri, nego sve te detalje pamti. Zoran Kovačić Čivija. Najtrofejniji košarkaški trener na balkanskim prostorima, verovatno i šire.\nZa 42 godine izveo je isto toliko generacija na put. Trenirao je više od 4000 košarkašica svih uzrasnih kategorija, vodio timove na preko 1600 utakmica, osvojio 131 medalju! A sve ih besprekorno tačno, nepogrešivo izvlači iz mnoštva ladica memorije. Vezuje datume rođenja igračica sa godinama održavanja velikih takmičenja i samo „sipa“ podatke. I to ne čini šturo, uskostručno, faktografski, nego uz životne, vrcave, prateće pričice. Sve to govori o njegovoj posvećenosti, sa koliko je profesionalizma i ljubavi i predanosti, stvarao, a zatim pakovao sve te priče u svoju, a svima dostupnu arhivu.\nTrener Crvene zvezde, reprezentacije, ali pre svega legenda, institucija. Gde god je radio svuda je ostavio dubok trag, obeležio poluvekovnu epohu jugoslovenske, srpske i pre svega, Zvezdine igre pod obručima.\nUčio od najboljih, sedeo na Zvezdinoj klupi kada je osvojena prva evropska klupska titula u istoriji košarke u SFRJ i pobedničkim mentalitetom nizao šampionske zvezdice. Možda baš zato razgovor sa Čivijom za Sport Klub krećemo „naopačke“, od goruće teme, deficita stručnjaka, nedoučenih trenera i igračica…\n„Malo sam se udaljio od struke, već šest, sedam godina. Mnogo se gleda NBA liga, a malo se uči košarkaška azbuka, preskače se individualni tehnički rad, osnovno gradivo, koje ne može da se nadoknadi. Uprave klubova stavljaju trenerima mač na glavu i onda on mora nešto da zanemari u radu. Problem je i u školi, deca nisu spretna i okretna, kao nekad kada se više igralo napolju, školice, lastiša i slično. Čim dođete na čas fizičkog vdite da, nažalost, ima puno trapave dece. Osnova svega je rad. Treneri su nekada radili po principu jednakostraničnog trougla, donja linija je baza, pa uzlazna linija je individualna tehnika i taktika, a silazna je kolektivna taktika. A danas uglavnom, kreću od ove treće faze. Svakako, manjak novca i uslova diktira mnogo toga, pa naši mladi treneri odlaze trbuhom za kruhom u inostranstvo. Ja sam uvek spreman da pomognem i posavetujem mlađe, ali nezahvalno je i da se namećem, ako neko misli da dovoljno zna„, jasan je Zoran Kovačić Čivija.\nPrebogata trofejna kolekcija\nZoran Kovačić Čivija bio je u stručnom štabu košarkašica Crvene zvezde, koje su 1979. godine trijumfovale u KEŠ. Sa Zvezdašicama je dva puta bio seniorski prvak Jugoslavije, tri puta osvojio Kup, 12 puta je sa juniorkama, a sedam puta sa kadetkinjama bio državni šampion. Sa ekipom Budućnosti prigrlio je titulu u šampionatu Srbije i Crne Gore, sa Kovinom Kup Jugoslavije, a sa Levskim iz Sofije duplu krunu.\nNa kormilu juniorske reprezentacije na SP pripalo mu je jedno srebro i jedna bronza. Na juniorskim EP je uzeo dva zlata, srebro i dve bronze, a sa kadetkinjama na EP zlato i srebro. A na Balkanskim prvenstvima sa juniorkama tri zlata i srebro i sa kadetkinjama zlato i srebro.\nDevet puta je proglašavan za najboljeg trenera u državi, a od SD i kluba Cvena zvezda je dobio sva priznanja: Zlatnu značku, Zlatnu plaketu i Povelju (na obeležavanju 50 godina kluba) i nagradu za životno delo na jubileju, 70 godina Crvene zvezde. I od Grada Šapca dobio je nagradu za životno delo.\nObavljao je četiri godine funkciju predsednika Udruženja košarkaških trenera Srbije.\nTrofejni strateg je svestan da su neka zlatna pravila u radu struke odavno pala u vodu.\n„Ne možeš da stvoriš veliku igračicu, ako ne radiš sa njom pre podne individualno i u teretani. Moraju da se rade osnovni elementi, da se podjednako koriste i desna i leva ruka, da se znaju osnovni principi igre i u odbrani. Nekad se znalo kod slobodnih bacanja kakav je pravilan izbačaj, da onda lopta mora dva, tri puta da zarotira, a ne da se drži kao da je vruća pegla i brzopleto šutira. Nije lako ni trenerima mlađih reprezentativnih selekcija, moraju za mesec dana da isprave greške kod dece, ili da ih nauče ono što nisu naučili u klubovima. Mnogo zavisi od rada u klubovima i klupske politike. Ja sam u Zvezdi imao nagradu 250 maraka za svako osvojeno kadetsko prvenstvo, 500 za juniorsko, a 1.000 ako napravim igračicu za seniorski tim„.\nMnogi kažu da je do najveće ekspanzije košarke u SFRJ došlo posle zlata naših košarkaša na SP 1970. u Ljubljani, koje sudbinski usmerilo i Čiviju.\n„Sve je počelo te 1970. godine, formirali smo klub Karaburma pri mesnoj zajednici „Ivan Milutinović“. Radili smo zajedno Petronije Zimonjić, Mile Protić i ja, a kasnije smo sjajno sarađivali i u Crvenoj zvezdi. Vodio sam juniore Karaburme i 1972. smo pobedili Partizan, koji je vodio Borislav Reba Ćorković, a onda i Crvenu zvezdu, Zdravka Kubata, zatim i do tada nepobedivi Železničar, trenera Ace Janjića. Posle je Strahinja Braca Alagić, predsednik komisije za žensku košarku, tražio za Zvezdu mladog perspektivnog trenera, a Kubat je predložio mene i 1. septembra 1972. godine sam se našao u Zvezdinom ženskom pogonu„.\nZa bezmalo 30 godina u Crvenoj zvezdi osvojio je više od 60 titula u svim selekcijama crveno-belih. Imao je i kraćih pauza, kada je odsustvovao sa Malog Kalemegdana, jednu godinu je bio sportski direktor pančevačkog tima Profi D, posle se vratio u Zvezdu, pa je radio u Bugarskoj, u Levskom iz Sofije, zatim u Kovinu, Budućnosti, pa u KSS i ponovo u Zvezdi. I svuda osvajao trofeje.\n„Kada sam počeo da radim u Zvezdi trenirao sam igračice 54.- og godišta, a otišao u penziju kad sam vodio 96. godište, što znači 42 generacije, a svake sezone sam imao po 40, do 45 utakmica i to mu dođe više od 1.600 ukupno. Rado se sećam mog prvog seniorskog trofeja, na Kupu Paraćinu, kada smo savladali fantastičnu ekipu sarajevskog Željezničara i to lagano, jer smo imali fenomenalnu ekipu, u kojoj su bile Nela Ilić, Anđa Arbutina, Milanka Nedović, Nina Bjedov, Sneža Pavlović, Goca Bogojević… Sa ponosom pamtim i titulu sa Budućnošću, zatim, nezaboravno osvajanje Kupa sa Kovinom, a u Levskom sam osvojio duplu krunu„.\nImao je sreću da je stasavo u vrsnog trenera u vreme legendarnih stručnjaka, utemeljivača jugoslovenske škole košarke.\n„Imao sam priliku da prisustvujem treninzima velikih trenera, profesora Aleksandra Nikolića, Ranka Žeravice, Brace Alagića, Dragoljuba Pljakića, zapisivao sam šta su radili na treninzima. Išao sam na sve seminare, ponekad su me puštali i u svlačionice da vidim kako postavljaju taktiku i da čujem šta pričaju posle utakmice. Aca Nikolić je napisao nekoliko fenomenalnih knjiga, Žeravica je doneo mnogo materijala iz Amerike, što je Vladan Marković prevodio. Uskoro sam napravio određene rezultate, pet godina zaredom su Zvezdine kadetkinje i juniorke bile prvakinje Srbije i Jugoslavije„.\nKako je ispraznio plavu ložu\nSa Čivijom u društvu nikad nije dosadno, duhovite doskočice se nižu vrtoglavom brzinom, a od brojnih anegdota rado izdvaja jednu.\n„Imao sam neki kraći period u Zvezdi slabije rezultate i jedan od čelnika Saveza, koji me nije cenio, a ni ja nešto njega, rekao je: „Ma, ne može taj dripac šabački to više da vodi“. I igramo utakmicu protiv Lovćena, a sudi sudija, prijatelj od tog funkcionera i sve je protiv nas. I tako, kilavimo na tom meču, a u plavoj loži „Pionira“ uprava i sve sami treneri bez angažmana. I najzad, u finišu povedemo 10 razlike i na 28 sekundi pre kraja uzmem tajm-aut. Nikom nije bilo jasno zašto to činim, pogotovo kada sam uzeo stolicu i krenuo ka izlazu iz sale. Saradnici su me u šoku pitali šta radim, a ja sam im rekao: „Gledajte koliko ljudi čeka na posao, ako ostavim stolicu ovde, neko će sigurno da sedne“. Brzinom svetlosti je loža počela da se prazni, razbežaše se i kolege i uprava“, šeretski je ispričao Čivija.\nA imao je zadovoljstvo i čast da peče trenerski zanat u Crvenoj zvezdi, kada su u seniorskom timu igrale sve same legende poput Snežane Zorić, Gordane Popović, Nade Miletić.\n„One su bile pravi sportisti, igrale su iz ljubavi, posvećene, vredne talentovane. Bio sam trener pionirki i kadetkinja, Braca Alagić je vodio juniorke, a Dragoljub Pljakić seniorke. Išao sam na Pljakine treninge i učio. A kad god se setim prvog samostalnog vođenja seniorske utakmice uvek pijem vodu i šećer. Kup Jugoslavije, meč u Splitu, protiv istoimenog, tada, drugoligaša. Pljakić je imao obaveze na poslu u „Utvi“, a Braca Alagić je bio zauzet, kao direktor Sajma i mene su poslali sa prvim timom u Split. Spremili su me, rekli šta i kako da igramo, tada sam prvi put ušao u avion, sve je to za mene bilo stresno. Kazali su mi i da poštedim Snešku, jer nas je očekivala jaka utakmica sa Voždovcem, ali ona je meni igrala 37 minuta, izveo sam je iz igre kad smo vodili 28 razlike, toliko sam se plašio poraza„.\nU mnoštvu neverovatnih takmičarskih podviga, s posebnim ponosom se seća 1979. godine.\n„Te čuvene sezone Crvena zvezda je bila prvak u svim uzrastima na prvenstvima Beograda, Srbije i Jugoslavije i Evrope, jedino pionirsko prvenstvo Jugoslavije nije postojalo. Seniorke su bile šampionke Jugoslavije, osvojile nacionalni Kup i Kup evropskih šampionki. Nije mi poznato da je to pošlo za rukom još nekom klubu„.\nPosebno poglavlje Čivijinog blistavog profesionalnog puta je učešće u stvaranju čuvene Zvezdine generacije, koja je osvojila KEŠ.\n„Formiranje tog tima je počelo u vreme kada sam došao u Zvezdu. Sofija Pekić je došla na studije u Beograd, zatim pojavile su se sestre Vukmirović, Gordana i Anđa, a u ekipi su već bile izvanredne pojedinke, poput Sneške Zorić, Vukice Mitić, Slavenke Đurić Kesar, Nade Miletić. A imali smo odličan juniorski tim, u kojem su bile Zorica Đurković, Jasna Milosavljević, Spomenka Mrđenović, a pristizale su kadetkinje, kao što je Natalija Bacanović, koja je sa 16 godina ušla u prvi tim i u jednoj godini je bila kadetski, juniorski, seniorski prvak i osvajač Kupa Jugoslavije! Polako su se slagale kockice, a s obzirom da Pljakić nije mogao zbog posla da se maksimalno posveti Zvezdi jednu godinu je trener bio Zimonjić. Potom je seniorke preuzeo Alagić. Prepodnevne treninge sam držao ja, jer sam bio jedini profesionalac u klubu„.\nVeliki zvezdaš, ali i sportsmen, korektno priznaje da je pored nesumnjivog kvaliteta ekipe i vrhunskog rada i faktor sreće učinio svoje na putu do evropske klupske krune.\n„Moram da priznam bila je uz nas i sreća 1979. godine, jer sovjetske ekipe nisu učestvovale u klupskim takmičenjima zbog predstojećih OI u Moskvi. Te godine je profitirala jugoslovenska košarka, Monting je osvojio Kup Lilijane Ronketi, muški tim Bosne KEŠ, Partizan Kup Koraća. Sve titule u Evropi uzeli su jugoslovenski timovi, a da je recimo, učestvovala Riga sa Semjonovom, ili CSKA sa Sergejom Belovim i ostalima, teško bismo u tome uspeli, ali činjenica je da smo po kvalitetu bili u samom vrhu„.\nPut do finala KEŠ je bio težak, iz polufinalnog dvomeča sa ekipom Minora iz Pernika Zvezdašice su izašle kao pobednice posle divovske borbe.\n„Bila je paklena atmosfera na njihovom terenu u Bugarskoj, malo rudarsko mesto je živelo za tu ekipu. Imali su odličan sastav, koji su predvodile Slavčeva i Tuceva, vrhunske evropske igračice i tamo smo poraženi sa 16 poena razlike. U revanšu kod nas „Pionir“ je bio pun kao nikada ranije. Dan pred utakmicu se povredila Dragana Pandurov i Alagić je u tim ubacio mladu Biljanu Marković. U revanšu se razlika u našu korist non-stop vrtela oko tih famoznih 16 poena, ali nikako da prelomimo i da je povećamo. Igrao se jedan produžetak, pa drugi, ispadale su igračice zbog pet ličnih grešaka i Braca je uveo Markovićevu, koja je u trećem produžetku odigrala kao u transu. Za pet minuta je postigla 14 poena, napravila pet penala i odvela nas u finale. Oko 7.000 ljudi nas je, maltene, nosilo do Kalemegdana„.\nIstorijsko finale se igralo 29. marta 1979. godine u španskoj La Korunji protiv mađarskog BSE.\n„Finale smo lako dobili, bilo je na kraju 97:62, devojke su igrale fenomenalno, pre svega, Jasna Milosavljević, koja je sa 32 poena pokazala da je tada bila najbolji centar Evrope. Mađarice su u Španiju došle preplašene i od teškog puta. Doputovale su posle nas i pri sletanju na aerodorom u Vigu uhvatila ih je jaka bura iznad okeana, jedva su sleteli. Braca je spremio Nataliju Bacanović da čuva njihovu najbolju igračicu koja je postizala preko 30 poena. Rekao joj je nije važno koliko daš, nego koliko poena primiš. Natalija je protivnicu svela na 12 poena, a ona postigla 16. Slavlje je bilo neopisivo, bili smo prvi klub u istoriji jugoslovenske košarke na tronu Evrope„.\nLogično, klupski uspesi su Čiviju preporučili za rad sa nacionalnim selekcijama svih kategorija.\n„Prvi put sam u reprezentaciji radio 1973. godine, selektor je bio Bora Cenić, bilo je juniorsko prvenstvo Jugoslavije u tek otvorenoj hali „Veliki park“ u Užicu. To je bilo godište 1959. i mlađe, a posle toga su kadetkinje imale pripremama za EP, kada sam takođe bio pomoćnik Ceniću. Najviše sam u reprezentaciji radio sa Borislavom Rebom Ćorkovićem, kao asistent, a Reba mi je pomagao da sazrim, slao me na Balkanijade svake godine, a onda bi analizirao „sine, ovo si dobro uradio, a ovde si pogrešio“… Dugo sam bio pomoćnik i Milanu Cigi Vasojeviću, sa kojim sam 1985. godine u Kolorado Springsu na juniorskom SP osvojio bronzu. Bila je to strašna generacija, Stojna Vangelovska, Andrea Pukšić, Bojana Milošević, a tek se pojavile mlađe igračice, Razija Mujanović, Anđelija Arbutina, Danira Nakić i Nora Vild. Postepeno sam trenerski sazrevao, asistirao sam i selektoru Miodragu Veskoviću na još jednom juniorskom SP, kada smo osvojili srebro„.\nKošarkaško i privatno bogatstvo\nKovačićev nadimak, naravno, otkriva njegovo poreklo. Rođen je u Šapcu 13. oktobra 1948. godine. Otac mu je radio kao ronioc u preduzeću „Ivan Milutinovć“ u Šapcu i tu se oženio njegovom majkom. Porodica Kovačić se ubrzo preselila u Beograd, gde je Čivija kao veliki navijač Crvene zvezde bio redovan posetilac fudbalskih i košarkaških utakmica, ali je dobar deo slobodnog vremena provodio u Šapcu. Kroz sport je stekao mnogo prijatelja, a veoma je srećan zbog podrške porodice i ponosan na sina Igora.\n„Srećan sam što supruga voli sport, što je sin Igor sa 13 meseci išao na pripreme Zvezde i reprezentacije i zahvaljujući tome se posle opredelio za posao fizioteraputa. Završio je Višu fizioteraputsku školu, a zatim i master i subspecijalizaciju kod Sanje Mazić. Zadovoljan sam što sam ga izveo na put, ne puši, ne pije. Radi u Mađarskoj, u košarkaškom klubu Pečuj, kod trenera Ladislava Ratgebera. Nisam zaradio velike pare, toga nikad nije bilo u ženskoj košarci, najveća plata mi je bila u Budućnosti, 1250 evra, ali nisam razmišljao da li je 31. u mesecu, da li ću imati novca do prvog i da li ću moći detetu da kupim čokoladu. Živeo sam život srednjeg staleža, možda jednu stepenicu više“, zadovoljan je Kovačić.\nPosle ranih radova u KSJ, Kovačić je u 21. veku ponovo angažovan u Savezu da rukovodi radom sa mlađim nacionalnim selekcijama.\n„Došao sam u KSS 1. septembra 2002. i postavio sistem sa saradnicima. Principe napada i principe odbrane iste za sve uzraste, tako da su prilikom prelaska u stariji tim već znale 70 odsto gradiva, pa nismo gubili vreme na uigravanje i taktiku. Uvek sam bio za to da mora da postoji sistem, bolje bilo kakav, nego anarhija. Poštovao sam saradnike, nikad ih nisam zvao pomoćnicima, uvažavao sam svako njihovo zapažanje. Svake godine smo unapređivali program i ono što se dogovorimo moralo je da se odradi“.\nNaravno, kvalitetan rad dao je vrhunske rezultate mlađih nacionalnih kategorija.\n„Bio sam prvi trener juniorske selekcije 2005. godine na SP u Tunisu, kada smo osvojili srebro, a 2007. u Novom Sadu postali smo juniorski prvaci Evrope, to je bila prva medalja za samostalnu Srbiju u svim sportovima, čime se posebno ponosim. A posle tri nedelje, na juniorskom SP u Bratislavi osvojili smo bronzu. Iz te ekipe ponikle su Sonja Petrović, Jelena Milovanović, okosnica sadašnje trofejne seniorske reprezentacije, sa kojom je Marina Maljković napravila fantastične uspehe„.\nKlupska i reprezentativna odličja krase ceo zid u Čivijinom stanu u Mirijevu.\n„Lep osećaj me obuzima kad ih gledam, svaku medalju prepoznajem, iako ih imam toliko. Samo moja supruga nije toliko oduševljena, zato što ih ona čisti, mada voli sport i svakoj se radovala. Ali zna i da kaže, da si za svaku medalju dobio po hiljadu evra, mi bi sada živeli u većem stanu od 50 kvadrata„.\nHarizmatični stručnjak na simpatičan način pravi poređenje između ženske i muške košarke, u kojoj je radio na početku karijere.\n“Nema razlike u radu u muškoj i ženskoj košarci, jedino se razlikuje količina novca. Sa ženama je mnogo bolje raditi, poštenije treniraju, bolje slušaju. Žene su bolje, ali su veća zlopamtila, jednom mi je jedna igračica posle ko zna koliko godina rekla: „Mene si grdio kad sam šutirala penale 4-2, a onoj si za 6-0 rekao dobro, nema veze“. I lepo joj objasnim da je tih 6-0 bilo kad su bile pionirke i da je drugačiji odnos u pionirskom i starijim uzrastima. I pitam je: „Da li imaš isto znanje kad si u prvom razredu osnovne i srednje škole? Kaže, nisam o tome nikad razmišljala“, uz osmeh se priseća Čivija.\nIzeđu njega i igračica uvek je vladalo i drugarstvo i uzajamno poštovanje i poverenje.\n„Jednom me je igračica, sva pocrvenela, pitala da li može da ne dođe na trening jer joj dolazi dečko iz unutrašnjosti i pustio sam je, jer je bila iskrena, a da je lagala da je bolesna isterao bih je iz ekipe. Imao sam radnu svesku sa planom treninga i evidencije izostanaka. Stavljao sam u te rubrike tačke u bojama, zbog čega su me igračice u šali zvale šabački Pikaso. Zelena tačka je značila da jednom mesečno mogu da ne dođu na trening, a da ne navode razlog. Moj trenerski moto bio je zdravlje, škola, pa košarka. Uvek sam govorio ako dete ima loše ocene u školi, to znači da je lenjo ili glupo, a košarci ne trebaju ni lenji, ni glupi. Nisam nikad pio, samo kada se osvoji neki pehar i kada mi se rodio sin. Skoro sam video bivšu igračicu, koja sada ima unuče, sedela je sa društvom i zapalila cigaru, a kad me ugledala brzo je ugasila. Meni to poštovanje i danas znači„.\nNikad nije krio da je veliki zvezdaš, da svim srcem navija za voljeni klub u svim sportovima. Otuda i njegove pošalice posle ubedljivo dobijenih utakmica košarkašica, tipa „bilo je nerešeno, 40 razlike“, ili „ko izgubi od Zvezde sa 30 razlike, taj urami zapisnik“.\n„Svi znaju koliki sam navijač Crvene zvezde, pre ću da gledam utakmicu Zvezda – Lapovo, nego finale NBA lige. A za trenera je najgore kad navija za klub u kojem radi, jer kad izgubiš meč, to je dvostruka patnja. Srećom, za šest godina u Zvezdi sam izgubio samo četiri utakmice. Bilo je pomešanih emocija kada sam sa Kovinom pobedio Zvezdu, jer su u klubu još bili ljudi koji su me potcenili i oterali. Dobro sam spremio tim i zasluženo smo slavili i svi su se u Kovinu radovali osim mene„.\nPrivrženost crveno-belom se negovala svakodnevno, pa iz Čivijinog doba datira zabrana igračicama da treniraju u opemi neke druge boje.\n„Dozvoljeno je bila samo crveno i belo i to je moralo strogo da se poštuje. Igračice su imale rituale, jedna je imala narukvicu i privezak krstić, prekrsti se i to stavi uvek u levu čarapu. Drugoj je Duci Simonović bio idol, vezivala je pertle sa ispruženom nogom i istrčavala na teren poslednja, sve kao on. Igrali smo važnu utakmicu u Zagrebu protiv Montinga i nismo mogli da nađemo pravoslavnu crkvu, pa smo ušli u katedralu, zapalili sveće, a ljudi su nas začuđeno gledali. Ja sam bio sujeveran, nosio sam isti, crveni džemper dok se skroz nije olinjao, nikad crne cipele i istu pobedničku košulju. Često je moja žena imala malo vremena da je opere i osuši između utakmica i putovanja, ali snalazila se“, smeje se Čivija.\nOgromno iskustvo stoji iza Kovačića, koji sa radošću prognozira evropsku budućnost i aktuelnoj ženskoj ekipi Crvene zvezde.\n„Sadašnja Zvezda ima evropsku perspektivu. Imamo četiri centra, dva su 2004. godište, a dva 2005. Marija Avlijaš i Ana MIlovanović su već u prvom timu. Dugujemo veliku zahvalnost Čovićima, Vesni i Nebojši, za besplatne termine u dvoranama „Basket Siti“ i „Basketlend“, u kojima možemo da treniramo koliko god želimo, što je velika stvar“.\nSportski bezobrazluk i Arbutina\nNa fakultetu i privatno Kovačić je voleo da čita o psihologiji u sportu i znao kako da se postavi.\n„Kada je „gusta“ utakmica prošetam pored klupe, igračice koje spuste glavu, znam, nisu spremne da uđu u igru, a one koje me gledaju u oči, sigurno će da „pokidaju“. I kad izgovorim ime ona je već stigla do zapisničkog stola. Desilo mi se dva puta, gubimo utakmice, a 5,6 minuta do kraja i uzeo sam tajm-aute i ćutao sve vreme. Nije bilo prijatno, ali su posle ginule na terenu i pobedile. Ponekad insceniram sukob, izgrdim nekog da nije dobro vezao pertle, samo da se trgne. I nikad nisam kritikovao 15-u igračicu, nego najbolju, jer ona daje primer. Pri tom, za svaku igračicu je drugačiji pristup, neku motiviše grdnja, a neku bodrenje. Na SP juniorki u Bratislavi sam osvojio bronzu na bezobrazan način. Slovenke su 20 sekundi pre kraja imale pola koša razlike, a suđenje je bilo katastrofalno i ja bacim flašu vode u teren. Siknuo sam kao Damjanov zelenko, sve se zatreslo, samo što nije nestala struja. Nisam dobio tehničku grešku, sudije su do kraja sudile korektno i mi pobedismo. Potreban je sportski bezobrazluk. Svojevremeno sam tražeći talente bio kod prijatelja, koji je predavao fizičko u školi u Borči i pre časa priđe devojčica i energično pita gde je lopta. Rekao sam mu, pošalji mi ovu. Ta devojčica je bila Anđelija Arbutina„.\nNa pitanja ko su najbolje igračice svih vremena, postave, timovi, Kovačić nema odgovore, kaže, da su takvi izbori i podele neizvodljivi, pogotovo ako se skoro ceo radni vek provede u najuspešnijem klubu na ovim prostorima.\n„Košarka je kolektivan sport, ne može da se izdvoji pojedinka, možeš da pričaš o najboljem plejmejkeru, krilu, centru, ali o jednoj najboljoj igračici to je nemoguće. Ekipi je potreban centar da skine loptu na podbacivanju, dobar bek da prenese tu loptu i doda kvalitetnoj saigračici da poentira. Ne bih mogao ni da se odlučim ni kada bi se birala petorka ili ceo tim svih vremena, možda bi bilo lakše da se takav izbor napravi po decenijama, da se ne mešaju stare i nove generacije. Nekada se igralo drugačije, bez trojki i sa većom loptom. Košarka se baš menjala, za razliku od drugih sportova„.\nKao vrsni poznavalac ženske košarke, Kovačić je 2014. godine smelo prognozirao našim najboljim seniorkama medalju na EP 2015. i odlazak na OI u Riju 2016. Kada je izabranicama Marine Maljković izmaklo odličje na SP u Turskoj, 2014. godine, Čivija je rekao da je to dobro, jer će nam se sreća vratiti dogodine. Bio je u pravu, srpska reprezentacija je osvojila zlato na EP 2015. godine i direktno se plasirala na OI u Riju i tamo uzela bronzu.\n„O svakom treneru pričaju rezultati, a Marinini su fantastični. Uz Milana Cigu Vasojevića, Mihajla Mikija Vukovića, Miodraga Veskovića, ubrojio bih Marinu u najuži krug najboljih trenera jugoslovenske i srpske košarke. Pri tom, njih trojica su u SFRJ imali 22 miliona stanovnika, a mi sada u Srbiji nemamo toliko igračica koliko je u Jugoslaviji bilo klubova. Marinu izuzetno cenim, imala je pravi put, od Ušća, preko Hemofarma i Partizana do reprezentacije. Izuzetno je vredna, radna, zna košarku, sigurno je učila i uz oca Božu, čuvenog stručnjaka. Pomagala mi je kao saradnik u stručnom štabu na juniorskom SP u Tunisu, kada smo osvojili srebro, to je bila više nego korektna saradnja. Svako veče smo se na sastanku dogovorali za sutrašnji dan i ona je besprekorno pripremala i sprovodila treninge„.\nKovačić je uspeo sa najboljim juniorkama Srbije ono što seniorkama još nije pošlo za rukom, pobedio je neprikosnovenu selekciju Španije i to čak tri puta.\n„U Novom Sadu 2007. godine juniorske šampionke Evrope bile su Sonja Petrović, Jelena Milovanović, Nevena Jovanović, Sara Krnjić, a igrala bi i Tina Jovanović da nije bila povređena. To je bila prva medalja i prvo zlato za samostalnu Srbiju 2007. godine. Tada smo prvi put dobili Španiju, predvođenu Albom Torens, pa posle tri nedelje na SP u Bratislavi pobedili smo ih ponovo i uzeli bronzu. To je bila buduća španska A reprezentacija, koju za sada nikako ne uspevamo da pobedimo u seniorskoj konkurenciji. Treći put smo porazili Španiju na juniorskom EP 2012. godine u Budimpešti, tada je Aleksandra Stanaćev bila u petorci šampionata, a na EP 2013. u Vukovaru kada smo bili treći, u najboljoj postavi prvenstva su bile Aleksandra Crvendakić i Stanaćev. Te devojke su budućnost našeg nacionalnog tima„.\nPosle ovog Kovačićevog prisećanja na trofejne dane mlađih nacionalnih selekcija, lako je zaključiti da nema zime za srpsku seniorsku reprezentaciju.\n„Marina je već počela smenu generacija. Nema bojazni za budućnost naše reprezentacije, zbog skorog odlaska Sonje Petrović Vasić, Jelene MIlovanović i Ane Dabović, ima ko da ih zameni. Tu su Crvendakić, Jovana Nogić, Anđela Dugalić, Stanaćev, Ivana Raca i ima još kandidatkinja. Samo se bojim nekvalitetnog rada, u smislu da nam deca rano odlaze u inostranstvo, a nisu dovoljno naučile. Imao sam predlog da nam juniorska selekcija igra u WABA ligi. Da subotom igraju za svoje klubove, a da u nedelju i ponedeljak treniraju u reprezentaciji i igraju kao tim u regionalnom takmičenju, međutim, to nije prihvaćeno„.\nMnogo lepih momenata je u bogatoj karijeri Zorana Kovačića i on je uvek na slatkim mukama da izbere one najdivnije.\n„To su, svakako, uspesi mlađih reprezentativnih selekcija, pa trofeji sa Crvenom zvezdom, zatim prva titula u SCG, koju sam osvojio sa Budućnošću, onda trijumf u domaćem Kupu sa Kovinom, kada smo u četvrtfinalu pobedili Hemofarm, u polufinalu Zvezdu, a u finalu Partizan. U prelepom sećanju mi je ostala prva juniorska medalja sa Crvenom zvezdom, na početku karijere, kada sam vodio ’57. godište, u kojem su igrale čuvene Zorica Đurković, Jasna Milosavljević, Natalija Bacanović, majka Nataše Kovačević. Trenirao sam i mamu Nataliju i ćerku Natašu. Sa velikom radošću pamtim juniorski EP u Vukovaru i osvajanje bronze. Ne pamtim da smo igde imali takvu podršku i takvo navijanje kao tada od Srba iz Vukovara”.\nA nešto najemotivnije, više od osećaja sreće, doživeo je u finalu domaćeg plej-ofa, koje je voljom Zvezdine uprave pratio iz publike, posle nepravedno dobijenog otkaza uoči odlučujućeg meča sa Hemofarmom za titulu.\n„Šalio sam se sa Mišom Babićem, prvim čovekom koncerna Hemofarm i vršačkog kluba, da kod njih najbolje igračice dobiju lopatu i džak ispred trezora i rok od pet minuta da ubace para koliko mogu, a one malo slabije isto to, samo za tri minuta. A ja sam sa mojom sirotinjom od Zvezde tada ušao u finale, a prethodno, godinu dana nismo dobili ni dinar. Pobedimo Hemofarm u Vršcu, Milan Vasojević im je bio šef stručnog štaba i posle se igrala majstorica u Beogradu. Bila je teška situacija u klubu i mene iz nekog čudnog razloga uprava smeni pred taj meč. U Zvezdi su tada igrale Nina Bjedov, Milanka Nedović, Lara Mandić, Mensura Hadžić, pokojna Goca Bogojević, a u protivničkom timu Biljana Stanković, Gordana Grubin, bio je to duel svetskih ekipa. Došao sam na tu utakmicu i seo namerno malo dalje, preko puta Zvezdine klupe, među navijače„.\nI posle toga dogodilo se nešto što se retko viđa na sportskim terenima.\n„Zvezda je u tom finalu pobedila i osvojila titulu i kada je Nebojša Čović, tadašnji predsednik KSJ, krenuo da deli medalje, kapiten Nina Bjedov ga je zaustavila. Njih 12 se tada popelo na tribine kod mene i bukvalno me iznele na teren da i ja primim medalju. Uprava je zakazala proslavu, na koju su me igračice pozvale, ali sam rekao da neću da idem ako su tamo ti ljudi. One su zakazale večeru u drugom restoranu, došle kolima po mene i odvele me na slavlje. I tako smo proslavili tu titulu mimo uprave Crvene zvezde, a taj gest igračica pamtiću dok sam živ“.\nIskusni, trofejni strateg je kao najgori momenat u karijeri izabrao još jedan nesporazum sa upravom Crvene zvezde.\n„Bilo mi je najtužnije i najružnije kada sam se iz Kovina vratio u Zvezdu i smeniše me posle pet kola. Bio je to najteži udarac, koji sam doživeo u voljenom klubu„, nema dilemu Čivija.\nOsvojio je skoro sve što se moglo osvojiti u klupskoj i reprezentativnoj košarci, ali žali zbog jedne stvari.\n„Olimpijske Igre su mi ostale nedosanjan san. Pred OI u Barseloni, 1992. godine, selektor je bio Miodrag Vesković, ali je otišao u Italiju, a ja sam ostao da budem prvi trener i sa mnom su bili saradnici Ladislav Ratgeber i Dragomir Bukvić. Naša reprezentacija je prethodno bila srebrna na EP u Izraelu i na SP u Maleziji i s velikim ambicijama smo iščekivali OI u Barseloni. Radilo se pakleno, sve je bilo spremno za put u Španiju, uveče smo dobili opremu i uniformu za put i defile na otvaranju, a sutradan je stigla vest da zbog sankcija našoj zemlji nije dozvoljeno učešće. To nas je sve užasno pogodilo. Planirao sam da idem na OI 2020. godine, onako penzionerski, turistički, ali sam odustao, jer je dalek put do Tokija, a u međuvremenu su Igre odložene zbog epidemije korone„.\nSvi koji dobro poznaju njegov temperament i nemiran duh znaju da Čivija ni u kom slučaju ne može da bude klasičan penzioner. Lepo je ispraćen decembra 2013. godine, KSS mu je priredio koktel, potpredsednica nacionalnog Saveza, Ana Joković, mu je predala prigodne poklone, kao i Jelena Popović, ispred KSB, ali mirovanje nije dugo trajalo.\n„Otišao sam u penziju 31.12 .2013. godine. Zimu sam izdržao nekako, ali kad je došlo leto uhvatli su me pundravci i pita me žena šta mi je, a ja kažem: “ Moram da održim trening, sad ću da isteram tebe i sina napolje da trčite i radite vežbe“. Onda sam postao sportski direktor Crvene zvezde i krenuo da stvaram ekipu, da putujem po Srbiji i sve je bilo po starom. Imao sam pozive iz zemalja regiona da radim isto što sam radio u KSS, ali ne mogu da vodim tuđe ekipe protiv moje dece“.\nNe može košarka bez Čivije, a ni Čivija bez nje, kao ni Zvezda bez Čivije, ni on bez nje.\n„Ispunjava me rad u Crvenoj zvezdi i dan, danas. Doduše, sada obavljam taj posao uglavnom od kuće zbog epidemije korone. Neki mi kažu da sedim kući zato što se plašim, jeste, imam 73 godine, ali nije strah u pitanju, nego poštovanje propisanih mera. Disciplinovan sam, tako sam vaspitan, a disciplina se uči i u sportu, bez nje nema uspeha. Sada prošetam po komšiluku u Mirijevu, a u vreme najstrožeg karantina u stanu od 50 kvadrata, prelazio sam dnevno između 11.000 i 12.000 koraka“.\nGde god da je, u stanu, ili u košarkaškoj dvorani, Čivija je sa crveno-belima i njegova reč se sluša i poštuje. A pre pandemije penzionerski dani su mu bili ispunjeni, naravno, na košarkaški način.\n„Odlazio sam do KSS, tamo je moja bivša košarkašica, Ana Joković, potpredsednica Saveza za žensku košarku, svraćao u kafić pored, kod Mileta Protića, mog saborca, još iz kluba Karaburma. U kontaktu sam sa mnogim bivšim igračicama, sa kolegama iz bivše Jugoslavije, od Makedonije do Slovenije, redovno se čujemo„.\nUvek dobro raspoložen, srdačan, veseo, ali i sasvim realan, kada sagledava svoj sportski put.\n„Pobede i porazi su sastavni deo života i sporta. Ako je čovek mentalno jak nosiće se lako i sa jednim i drugim situacijama. Zahvalan sam sportu za sve šta mi je dao, dva puta sam bio u Americi, proputovao celu Evropu, bio u Japanu, stekao mnogo prijatelja. Košarka je moj život. Srećan sam što sam izabrao trenerski poziv. Da sam ostao „samo“ profesor fizičkog vaspitanje ko bi danas čuo za Čiviju, a ovako svi me znaju„, mangupski se smeška na kraju razgovora za Sport Klub.\nU analima ostaje zapisano da je legendarni Čivija najtrofejniji član SD Crvena zvezda, u kolektivnim sportovima i kao što rekosmo u uvodu teksta košarkaški trener sa najviše trofeja na Balkanu i šire. Na tu konstataciju sleže ramenima u stilu „moguće, ko će to više znati“. Ali, s obzirom na to koliko dugo je u ovom poslu i da je radio sa svim uzrasnim kategorijama ostaje jedan, neponovljiv i nedostižan.\n„Dobio sam sve nagrade u SD Crvena zvezda koje postoje, zlatnu značku, plaketu, povelju, za životno delo. I u rodnom Šapcu su mi dali nagradu za životno delo, iako tamo nisam nikada radio„, zadovoljno rezimira Zoran Kovačić Čivija.\nI ko zna koliko će vode Savom, od Šapca do Beograda, da protekne dok neko nadmaši sve te Čivijine rekorde i šampionska ostvarenja.\nDve nagrade za životno delo, zvuči sasvim logično. Čivijin sportski opus je taman za dva života.\nborislav ćorkovićKK Crvena Zvezda mtsKK Partizan NISKKŽ Crvena zvezdaKSSMarina Maljkovićženska košarkaška reprezentacija Jugoslaviježenska košarkaška reprezentacija SrbijeŽKK BudućnostZoran Kovačić Čivija


ТАЈНА ЧЕРНОБИЉА: Ко је крив за катастрофу – ЦИА, КГБ или Ротшилди?\nTAJNA ČERNOBILJA: Ko je kriv za katastrofu – CIA, KGB ili Rotšildi?\nEksplozija u reaktoru broj 4 černobiljske nuklearne elektrane „V. I. Lenjin“ dogodila se u 1:23 sata 26. aprila 1986. Iako je to bila najveća atomska katastrofa u istoriji, sovjetske vlasti su evakuaciju ljudi iz okolnih naselja započele tek posle dan i po, a prve vesti o „nezgodi“ pojavile su se u medijima, i to stidljivo, nekoliko dana kasnije, kad su švedski naučnici otkrili povišene nivoe radijacije. Odmah je počeo i medijski rat SSSR i Zapada, a informacije su prikrivane, preuveličavane ili potpuno menjane.\nZbog tih suprotstavljenih informacija ubrzo su počele da se rađaju različite teorije o tome kako eksplozija u Černobilju nije bila posledica nesreće, već sabotaža nekog tajnog društva, operacija KGB, diverzija CIA, napad bankarskog kartela Rotšild i Rokfeler i slično.\nNuklearna katastrofa bila je istorijska prekretnica za SSSR, pa poslednji predsednik Sovjetskog Saveza Mihail Gorbačov tvrdi da je Černobilj bio jedan od glavnih razloga raspada te države. Međutim, iako je te 1986. bilo potrebno čak 18 dana da se obrati naciji i prizna da se dogodila „nezgoda“, a onda napadne Zapad kako iznosi gomilu laži, on i dalje kaže da nije bilo zataškavanja tragedije.\n– Istog jutra kada se dogodila eksplozija u elektrani, Politbiro se sastao da raspravlja o toj situaciji. Tvrdnje da je on prikrivao informacije o katastrofi nisu istinite. Jedan od razloga zašto verujem da namerne obmane nije bilo jeste to što su članovi komisije spavali kraj Černobilja i jeli hranu odande. Da su oni znali razmere katastrofe, ne bi rizikovali svoj život i to radili. Naravno, svet je za nesreću saznao od švedskih naučnika, pa je stvoren utisak da smo mi nešto krili. Ali to nije tačno. Tek nekoliko dana kasnije smo saznali da se nije dogodila mala nesreća, već prava nuklearna katastrofa – napisao je Gorbačov.\nIpak, mnogima je bilo teško da mu poveruju, imajući u vidu da je SSSR imao neke od najboljih nuklearnih fizičara.\n– Dok pojedinci tvrde da je radijacija direktno ubila svega 48 ljudi, drugi kažu da je odmah stradalo oko 15.000 njih, a da je od posledica zračenja umrlo čak nekoliko stotina hiljada osoba. Međutim, najpopularnije teorije zavere o katastrofi u Černobilju ne bave se brojem žrtava već sovjetskim tvrdnjama da je reč o slučajnosti. Čak ni raspad SSSR 1991. nije ublažio strah kod mnogih antikomunista koji veruju da Rusija i dalje planira da osvoji svet.\nDobro smišljena prevara\nOni veruju da je Černobilj bio bolestan eksperiment koje su komunističke vlasti u Moskvi sprovele kako bi otkrile sve posledice radijacije. Koji je razlog? Priprema, kažu, za preživljavanje u nuklearnom ratu. Dok se to dešavalo, predstavnici najviših vlasti bili su u podzemnom bunkeru i komandnom centru u planini Kosvinskij kamen – piše Majkl Njuton u „Enciklopediji teorija zavere“.\nNešto drugačija je teorija analitičara Rajna F. Dira.\n– Ruske glavešine teško da mogu da poveruju u svoju sreću kada vide da evropske zemlje odbijaju da grade nuklearne elektrane. Mada, to možda i nije slučajnost. Šta ako su delovi KGB pretpostavili da bi „najgora nesreća 20. veka“ dovela do kolapsa sovjetske moći? Šta ako su shvatili u pravom trenutku da je neophodno da izvedu jedan prljavi trik koji bi im pomogao u budućnosti? Šta ako Černobilj nije bio primer poznate sovjetske aljkavosti, već dobro smišljena prevara. U svakom slučaju, 20 godina posle katastrofe, na čelu Kremlja danas je agent KGB Vladimir Putin, Rusija kontroliše energente koje Evropa koristi, a evropske zemlje se ne usuđuju ni da pomisle na izgradnju nuklearnih elektrana – tvrdi on.\nMeđutim, ima i onih koji traže druge krivce. Tako Tomas Rid, bivši sekretar američke ratne avijacije i član Nacionalnog odbrambenog saveta SAD, u knjizi „U ambisu: Insajderska istorija Hladnog rata“ izneo je podatak da je 1982. američki predsednik Ronald Regan odobrio plan CIA da se sabotažama uništi sovjetska ekonomija.\n– U jesen 1986. najviši sovjetski oficiri i doktori nauka došli su do nesumnjivog zaključka da je katastrofa u Černobilju bila teroristički čin, delo sabotera. To nije bila tajna među vojnicima. Međutim, tada je bilo teško otkriti ko bi stajao iza takve sabotaže. Danas je to poznato. Reč je o kartelu čuvenih bankarskih porodica Rokfeler i Rotšild. Naravno, katastrofa je bila čin sabotaže u kojem su saučesnici bili razni ljudi u strukturama sovjetske vlasti, od nekih čelnika KGB i ministarstva odbrane do Politbiroa Komunističke partije i Mihaila Gorbačova. Dokaz toga je to što ubrzanje reaktora, koje se dogodilo 26. aprila, nije bilo moguće normalnim gorivom. Da je korišćeno uobičajeno gorivo, kakvo su nalagali propisi, reaktor nikako ne bi eksplodirao, a bilo kakav problem mogao bi da se spreči. Međutim, neko je namerno dodao gorivo sa povećanim nivoima plutonijuma 239 – tvrdi Anton Kolmikov.\nNAUČNICI NAŠLI TAJNU BESMRTNOSTI?\nSedam ruskih naučnika koji su preživeli katastrofu u Černobilju preselili su se na malo, gotovo nepoznato grčko ostrvo Gavdos. Tu su napravili ekološke kuće i svojim izumima brinu o domorocima. Međutim, zapadni teoretičari zavera tvrde da naučnici nisu tu došli da bi našli mir, već da su tamo jer su otkrili da je ostrvo Gavdos još Pitagora označio kao ostrvo besmrtnih, a da su oni došli bolesni od raka i da su se tu izlečili. Takođe, oni tvrde da je to ostrvo glavni izvor života i svih resursa na Zemlji, pa Rusi žele da to kontrolišu.\nODGOVORNOST NA AVIONIMA NATO\nTokom osamdesetih godina SSSR je neobičnim uređajem nazvanim „duga-3“ poremetio radio-frekvencije jer je sistem snage oko 10 MW na frekvenciji od 10 herca puštao jednoličan zvuk udaranja. Nazvan je „ruski detlić“, a u vezi sa njim su se stvorile brojne teorije, među kojima je glavna bila ta da uređaj služi za ispiranje mozga. Kako se uređaj nalazio kraj Černobilja, pojedinci tvrde da je upravo taj sistem bio meta napada 1986. i da su NATO avioni te noći ušli na teritoriju SSSR i gađali uređaj, kao i nuklearku.\nU ZABRANJENOJ ZONI MNOGO ŽIVOTINJA\nPojedini teoretičari veruju da su priče o opasnostima radijacije namerno preuveličane kako bi se ljudi zastrašili i držali pod kontrolom. Kao dokaz za to oni navode nedavno otkriće da u zabranjenoj zoni oko Černobilja, koja zahvata 4.750 kvadratnih kilometara, radijacija nije pogubno uticala na životinje. Naprotiv, poslednjih 29 godina došlo je do pravog bujanja života u prostoru koji je napustilo 116.000 ljudi. Kontaminirana oblast prepuna je divljih životinja, među kojima su losovi, divlje svinje, jeleni i vukovi. I ne samo da ih ima mnogo već svih ti vrsta ima između sedam i deset puta više nego u rezervatima i najčuvanijim nacionalnim parkovima.\nNaučnici, s druge strane, kažu da razlog bujanja nije to što ne postoji opasnost od radijacije, već jednostavno to što u tim oblastima više ne žive ljudi – za većinu životinja jedini predatori.\nPre nekoliko godina pročitao sam negde krajnje neobičnu, ali kad čovek bolje razmisli prilično logičnu informaciju. U nuklearnim elektranama postoji neki točak koji služi za to da se u slučaju da zakažu svi automatski sigurnosni sistemi ručno spuste ugljenične šipke u reaktor i tako uspori reakcija. E u Černobilju je jednog jutra taj točak, kažu, osvanuo uvezan lancima i zaključan katancem tako da se nije mogao okrenuti ni levo ni desno. Za njega i njegovu funkciju su svi u elektrani znali i pored njega tako zaključanog prolazili danima, ali nisu reagovali. Lako je razumeti zašto nisu, jer u sistemu u kom je hijerarhija vrlo stroga, podrazumeva se da sve što se dešava ima dobar razlog. Ono što nije objašnjeno, a meni je potpuno neshvatljivo, jeste koji zlikovački um je mogao smisliti satansku ideju da ovaj točak blokira. Ako je još i gorivo bilo rizično, onda je priča zaokružena i stvara se slika dobro smišljene diverzije.\nAdmine, štuca ti sajt. Ne znam da li si primetio, stalno prijavljuje grešku "508 Resource limit reached". Vidim da si dodao neki plugin za najavu, tj. srodne tekstove, pa bi mogao to da skloniš da nas ne zeza, nije nam neophodno. Prilično dobro uputstvo: https://www.infinitywebhosts.com/billing/knowledgebase/201205635/Iandsharp039m-getting-a-508-error-Resource-Limit-Is-Reached-when-I-try-to-access-my-Wordpress-website.html


11:46 / 15.03.2019.\nDana 21. veljače 2019. godine u podnevnom i večernjem Dnevniku Hrvatske televizije objavljena je netočna informacija vezano uz prilog o uvezenom mesu u Hrvatsku iz Poljske putem slovenskog posrednika, a koje je zaraženo bakterijama salmonela i Escherichia coli, dok je u večernjem Dnevniku u 19 sati na istu temu objavljen prilog o zapljeni veterinarske inspekcije na graničnom prijelazu Harmica, i to oko 570 kg smrznutog kebaba od kojeg dio ne zadovoljava propisima o sigurnosti hrane.\nIspravak netočne informacije:\nNavedeni prilozi snimani su u jednom od objekata "Ali Kebaba" čime se ujedno prikazuje i robna marka "Ali Kebaba", te se time i nositelj prava na korištenje robne marke "Ali Kebaba" kao i sama robna marka dovode u negativan, odnosno neistinit kontekst jer se tim prilogom implicira da su uvezli zaraženo meso i prodavali ga u svojim objektima brze prehrane "Ali Kebaba", što je potpuno netočna informacija.\nTočna je informacija da s obzirom na način poslovanja te kvalitetu koju jamči, svi nositelji prava na korištenje robne marke "Ali Kebaba" isključivo naručuju i koriste se visokokvalitetnim i provjerenim mesom te nemaju nikakve veze sa zaraženim mesom iz Poljske.\nZa nositelja robne marke "Ali Kebaba" i nositelje prava na korištenje robne marke "Ali Kebaba".\nOdvjetnik Branko Kirin, opunomoćenik


Zrenjaninski Klub knjige slavi jubilej - Pogodite koji i osvojite poklon\nObjavljeno 05.08.2019. u 17h\nPrva srpska čitaonica u Velikom Bečkereku osnovana je 10. marta 1861. godine. Preko ovih društava razvijalo se bibliotekarstvo u gradu, tako da je između dva svetska rata radila praktično gradska biblioteka, čiji je skoro kompletan fond izgoreo za vreme okupacije 1941. godine, kada je nemačka uprava spalila biblioteku.\nU potrazi za smeštajem koji će odgovarati potrebama bibliotekarske delatnosti, mnogi Zrenjaninci ni danas ne znaju da je Biblioteka bila smeštena i prostorijama današnjeg hotela Vojvodina, potom u Subotićevoj ulici br.3, da bi 1967. bila preseljena na Trg slobode 2, u zgradu u kojoj se nalazi i danas, a koja je izgrađena 1882. godine.\nOd kafane do Kluba knjige\nNe samo u Zrenjaninu, svaki grad koji danas posetite, u našoj ili bilo kojoj drugoj zemlji, ima svoju lokalnu priču kada je reč o bibliotekama, knjižarama i čitaonicama. Jer to je ono što i danas knjige čine – pričaju svoje priče.\nZrenjaninci međutim, imaju i Klub knjige, knjižaru koja ove godine obeležava jubilej. Ona je deo Gradske narodne biblioteke čija je zgrada spomenik kulture od velikog značaja, građena u 19. veku za potrebe redakcije dnevnog lista „Torontal“. Tada je bila u vlasništvu porodice Brajer. U prizemlju, nalazila se čuvena kafana „Šoljom“. Danas je tu Dečje odeljenje i Klub knjige.\nSjajna ideja bibliotekara da u okviru Biblioteke otvore knjižaru, nastala je pre više od 40 godina. Ne običnu knjižaru, već mesto susreta različitih ljudi i ideja. Mnogi zavičajni pisci, istoričari, sociolozi, svoje knjige su izdavali u Biblioteci i plasirali baš u Klubu knjige. Sem prodaje knjiga, u Klubu su tokom decenija nebrojeno puta razmenjivane knjige, održavane tribine, književne večeri i Pesničke štafete.\nOd ideje do korice i police\nTokom početaka, u prostoru Kluba knjige, Narodna knjiga je izlagala svoja izdanja, a kasnije Prosveta. Kada je pokrenuta izdavačka delatnost GNB „Žarko Zrenjanin“, knjižara je počela prodavati i svoja prva izdanja, te je i danas među retkima u našoj zemlji koja ima sve – od ideje do korice i police.\n„Uvek mi je bila zanimljiva priča starijih kolega o Sajmu knjiga u Beogradu 90-tih godina. Vreme sankcija, ratova i nemaštine, kada su zaposleni pretakali gorivo iz privatnog automobila u službeni kako bi stigli do Sajma i predstavili našu izdavačku delatnost. Sjajna, sad je to već urbana legenda, koja govori o entuzijazmu i posvećenosti zaposlenih u Klubu i celoj Biblioteci da bi opstala i postala institucija kakva je danas“, objašnjava Tatjana Tabački, zaposlena u Klubu knjige.\nOd 2005. godine, Klub knjige poprima drugačije i savremenije ruho, uspostavlja se saradnja sa većinom izdavačkih kuća, oprema se novim policama i kompjuterima, organizuju se redovni sajmovi, izlažu se i prodaju izdanja Biblioteke na beogradskom i novosadskom, kao i sarajevskom Sajmu knjiga.\nMeđu najvećim gradskim tragedijama danas, često se ubrajaju zatvaranja knjižara ili biblioteka\nDanas su Klub knjige i Nabavno odeljenje Biblioteke, mesto u kome se rađaju brojne ideje za moderne teme koje približavaju deci i mladima pojam feminizma, rodne ravnopravnosti, prevencije nasilja na internetu, prevencija nasilja u tinejdžerskim vezama, i to kroz književne tekstove i kroz promociju „Zavičajnih divova“, koji su spona tradicije i modernizma, uvek aktuelni i savremeni.\n„Pre nekoliko nedelja, istoričar, arheolog, Splićanin i prijatelj, objašnjavao mi je sa velikom strašću i do najsitnijih detalja istoriju Dioklecijanovog grada. Šetali smo starim ulicama Splita i u samom centru, na popularnoj Pjaci, obišli nezaobilaznu knjižaru „Morpurgo“, osnovanu 1860. godine. Prvi vlasnik bio je Vido Morpurgo, izdavač, publicista, bibliograf, političar, bankar, kulturni radnik. Knjižara je oduvek bila simbol slobodne misli, mesto okupljanja lekara, advokata, profesora, ljudi zainteresovanih za knjige. Splićani tvrde da je najveća tragedija grada zatvaranje Marpurgo knjižare. Knjižare o kojoj je napisana knjiga! Danas su vrata zaključana, a na prozorima su izlepljena srca i plakati sa neispunjenim obećanjima političara o ponovnom otvaranju knjižare. Što bi rekao Tin Ujević „Mozak van da skoči““, metaforično objašnjava Tatjana o važnosti i biblioteke i Zrenjaninskog Kluba knjige.\n„Ove godine, sve aktivnosti, brojni programi su u znaku jubileja. S obzirom na današnji protok informacija i na brzinu kojom živimo, nije loše zastati i prisetiti se svega što čini i što je činilo ovo mesto zanimljivim svih ovih decenija.Uvod o staroj splitskoj knjižari nas obavezuje na to“, kaže Tatjana.\nKlub knjige nagrađuje\nSlaveći svoj jubilej, Klub knjige iznenadiće i obradovati najbrže čitaoce koji na mail adresu: klubknjige@zrbiblio.rs ili na Facebook stranicu Knjižara Klub knjige pošalju odgovor na pitanje: Koliko tačno Klub knjige slavi godina?\nMi ćemo još samo dodati svim nekadašnjim i sadašnjim zrenjaninskim đacima da, Biblioteka i dalje savršeno miriši na detinjstvo, na tremu koju smo imali pre podele Čitalačkih znački, na Pesničke štafete, na iznajmljene divne knjige, i dalje vas i kao odrasle čeka, da za sebe i svoje porodice odaberete neke nove.\nIli samo svratite i posedite među knjiškim policama, listajući nešto novo što je možda tek izašlo iz baš vaše gradske štamparije.\nTagovi:gradska narodna biblioteka Žarko Zrenjanin, Klub knjige, knjige, Vesti Zrenjanin, zrenjanin


Podignuta optužnica protiv Amira Zukića, Mirsada Kukića, Asima Sarajlića i drugih | Tuzlanski.ba\nDijeljenja: | 10.3.2017. u 16:59\nKantonalno tužilaštvo u Sarajevu podiglo je optužnicu protiv Amira Zukića, sekretara Stranke demokratke akcije (SDA) i još osam osoba za udruživanje radi činjenja krivičnih djela kao što je primanje nagrade ili drugih oblika koristi za trgovinu utjecajem, kao i za protuzakonito posredovanje.\nPrema optužnici, oni su kao članovi grupe pronalazili osobe koje su spremne da daju novac za zaposlenje u Elektroprivredu BiH, nakon čega je Zukić koristeći svoj utjecaj preko Džananovića realizirao nezakonita zapošljavanja u ovo preduzeće.\nOptužnica je proslijeđena Općinskom sudu u Sarajevu na potvrđivanje. (detektor.ba)\nKljučne riječi: Amir Zukić, mirsad kukić, optužnica


Stav: Krava, dve koze, tri ovce - JUGPRESS\nStav: Krava, dve koze, tri ovce\nPostavio: Jugpress Februar 15, 2018\n(Autorski tekst Marka Jakšića)\nPoslednjih dana Srbi na Kosovu i Metohiji preplavljeni su informacijama o podeli Kosova i Metohije. Ministar spoljnih poslova Ivica Dačić prednjači u tome, dok ministar odbrane Aleksandar Vulin govori o razgraničenju. Aleksandar Vučić se slaže sa ovom političkom opcijom govoreći da jedna strana ne može da izgubi sve, a druga da dobije sve. U okviru onoga što, navodno, Srbija treba da dobije jesu opštine na severu Kosova ili manje od 8% teritorije južne srpske pokrajine. U geografskom smislu, naročito kada je u pitanju ekonomija, to je najsiromašniji deo Kosova i Metohije.\nAleksandru Vučiću podrška za tzv. podelu Kosova ili , bolje reći, za dobojanje mrvica stiže od banjalučke elite predvođene Miloradom Dodikom. Interes Republik Srpske se svodi na to da, ako se Srbija odrekne Kosova i Metohije, mnogo lakše može da prigrli Republiku Srpsku. Kakva tužna zabluda.\nDa bi se odrekao srpskih manastira na Kosovu i Metohiji Aleksandar Vučić se obračunava sa tzv. kosovskim mitom računajući da ako se odrekne tog mita Srbija će mnogo lakše moći da zaboravi svoje korene i temelj svoje duhovnosti i državnosti koji se nalazi na Kosovu i Metohiji.\nBez obzira na decidiran stav Španije da Kosovo ne može da bude deo evropskih institucija i integracija a još manje posebna država, predsednika Srbije to ne sprečava da krene u konačno rešavanje statusa Kosova i Metohije.\nPosle dugog perioda vreme najzad počinje da radi za Srbe. Broj Albanca, koji žive na KiM , jako brzo se topi. Na poslenjim parlamentarnim izborima na KiM izašlo je samo oko 400,000 Albanaca i to po podacima centralne izborne komisije Kosova. U prevodu to znači da na Kosovu i Metohiji danas više ne živi više od 800-900.000 Albanaca. U procentima u odnosu na ostatak Srbije to je negde između 12 i 14 posto, što se mora priznati i nije mnogo. Umesto da iskoristi ovu migraciju, predsednik Srbije im pomaže tako što u vreme kada su Albanci u krizi on rešava njihov status na štetu Srba. Izgovor za to mu je da on to radi zbog svojih sinova Danila i Vukana, zbog njihove svetle evropske budućnosti, zaboravljajući pritom ,ili možda svesno žrtvujući, na desetine hiljada srpske dece koja ostaju da žive u Velikoj Albaniji ili bolje reći „žutoj kući“.\nProsto je neobjašnjivo šta predsednika Srbije tera da se u ovakvoj popriličnoj žurbi odriče Kosova i Metohije. Možda je to obećanje koje je predsednik Srpske napredne stranke dao Zapadu kada su ga dovodili na vlast jer im je, najverovatnije, tada obećao da će im prepustiti južnu srpsku pokrajinu. Tragična sudbina pokojnog premijera Zorana Đinđića samo pokazuje kakav tužan epilog imaju oni koji ne ispune obećanje dato zapadu.\nDrugi razlog, koji primorava Aleksandra Vučića, možda može da bude pretnja i zastrašivanje od strane albanske mafije. Svugde u svetu je poznata činjenica da je, posle ruske, najopasnija mafija na svetu upravo albanska. Neki Srbi na Kosovu i Metohiji čak sumnjaju da je možda u pitanju novac kojim upravo albansko podzemlje želi da nagradi Aleksandra Vučića ako im prepusti Kosovo i Metohiju.\nAko nije nijedan od ovih razloga možda je uzrok za odricanje od Kosova i Metohije sindrom Mehmet-paše Sokolovića.\nSTANJE NA SEVERU “MUČNO I DEPRESIVNO”\nStanje na severu Kosova i Metohije posle ubistva Olivera Ivanovića je i čudno i depresivno. Veliki broj Srba koji je razmišljao o napuštanju ovog prostora sada je definitivno prelomio. Niko ne želi da sebi gradi budućnost na teritoriji u kojoj se ubijaju srpski prvaci. Na srpsku nesreću skoro najveći broj i analitičara i građana sumnjaju da iza ubistva Olivera Ivanovića ne stoje Albanci. Nekada su Srbi napustali Kosovo i Metohiju zbog terorističke OVK a danas zbog Vučićevih junger-brigada. Čak i sam predsednik Republike kaže da na Kosovu nema etnički motivisanih ubistava, znači da Srbi ubijaju Srbe, što je najgora bruka i sramota za aktuelni diktatorski režim iz Beograda.\nU tišini, dobar deo Srba sa severa Kosova i Metohije se masovno iseljava. Primera radi 2008. godine broj dece rođene u bolnici u Kosovskoj Mitrovici pa i kasnije uvek je prelazio cifru od 1000 novorođenih beba. Do kraja 2017. godine po rečima zamenika direktora mediciskog centra u Kosovskoj Mitrovici doktora Zlatana Eleka u bolnici u Kosovskj Mitrovici je rođeno samo 560 beba.\nPosle šest godina od dolaska na vlast Aleksandar Vučić se setio da Srbi na Kosovu i Metohiji teško žive pa da bi sprečio migraciju počeo je da im deli jednu kravu, dve koze ili tri ovce. Mnogo neozbiljno. Umesto da ima poseban program da zadrži Srbe u južnoj srpskoj pokrajini on im nudi mrvice više zbog marketinga nego zbog stvarne želje da Srbe zadrži u njihovom zavičaju.\nOčita je činjenica da mu je Marko Đurić, koji je na čelu Kancelarije za KiM, težak kadrovski promašaj. Čovek koji nije pročitao nijednu knjigu o Kosovu i Metohiji poslat je da se bavi najvažnijim srpskim nacionalnim problemom, a to je Kosovo i Metohija. To nije ništa čudno imajući u vidu da Aleksandar Vučić nije postavio ličnost za direktora Kancelarije za KiM koji će Kosovo i Metohiju da vrati u sastav Republike Srbije nego osobu koja će po sistemu da se „Vlasi ne dosete“ da se odrekne Kosova i Metohije.\nDanas Srbima na Kosovu i Metohiji od Aleksandra Vučića ništa ne treba. Ni novac, ni prazna priča, ni problematična zaštita. Najviše što Aleksandar Vučić može da učnini za Srbe na Kosovu i Metohiji jeste da što pre siđe sa vlasti. Svaki sekund, svaki minutu, svaki dan njegovog boravka na vlasti znači nepovratno udaljavanje Kosova i Metohije od Srbije.\nčlan Upravnog odbora Narodnog pokreta Srba


UFC borac Igor Pokrajac će prenositi svoje znanje u Zetri 26. januara - Klix.ba\nIma bogato iskustvo UFC borac Igor Pokrajac će prenositi svoje znanje u Zetri 26. januara\nUFC borac Igor Pokrajac će prenositi svoje znanje u Zetri 26. januara\n14.1.2013. u 11:15\nHrvatski UFC borac Igor Pokrajac u Sarajevu će 26. januara održati prvi seminar iz ove oblasti u našoj zemlji.\nSeminar će biti održan u prostorijama dvorane Juan Antonio Samaranch - Zetra u organizaciji MMA kluba Pretorian. Pokrajac je izjavio kako mu je drago da će napokon doći u Sarajevo, te je najavio da će polaznici seminara imati priliku prikupiti dosta znanja, između ostalog i trenirajući sa njim. On ima bogato iskustvo koje je stekao kao dugogodišnji sparing partner Mirka Filipovića, ali i kao drugi najuspješniji UFC borac sa prostora bivše Jugoslavije, odmah nakon Mirka.\nSeminaru mogu prisustvovati svi, bez obzira na predznanje. Kontakte i sve dodatne informacije u vezi sa seminarom zainteresovani mogu poslati na e-mail adresu [email protected] ili direktno na telefon 062 600 610.\nDo sada su organizatorima pristigle prijave iz cijele regije. Ovo je jednistvena prilika da se zaljubljenici u ovaj sport upoznaju i treniraju sa Igorom Pokrajcem. U najavi ovog seminara Pokrajac se osvrnuo i na činjenicu da je njegov posljednji protivnik Joey Beltran, koji ga je porazio, bio dopingovan. "Razočaran sam zbog toga posebno jer smo se moj tim i ja veoma žrtvovali za tu borbu i načinili veliki ustupak da bismo je uopće prihvatili. To je bio izuzetno nekorektan potez sa njegove strane, a načinio je veliku grešku jer je uzeo supstance koje u organizmu ostaju i godinu dana", kazao je Pokrajac, dodavši kako će narednu borbu imati za četiri-pet mjeseci.\nSigurno je da će seminar u Sarajevu puno značiti za popularizaciju ovoga sporta u našoj zemlji.\n1h 37min 8


Aleksandar Milić Mili živeo u vešernici od 15 kvadrata | Zabava | Muzika\n7. decembar, 12:45\nŽIVELI SMO U VEŠERNICI OD 15 KVADRATA: Mili o teškoj borbi - Bili smo u bedi, ali srećni, dok bolest nije promenila sve 2 Podeli Podeli na facebook Podeli na twitter Podeli na viber Pošalji na mail\nMili se prisetio teškog odrastanja i borbe kroz život s roditeljima i bratom.\nPoznati kompozitor i osnivač grupe Miligram, Aleksandar Milić Mili, koji je od prošle godine i direktor Grand produkcije, prisetio se teškog odrastanja tokom devedesetih godina, kada je njegova porodica zbog rata bila primorana da izbegne u Beograd.\nAleksandar Milić Mili živeo u 15 kvadrata\nIako se još od detinjstva bavio muzikom, Mili je prvi ozbiljan honorar dobio od kompozitorskog posla tek kada se vratio sa studija iz Češke.\n"Imao sam sreću da u najgorem trenuku svog života, kada sam se 1994. vratio u Beograd iz Praga bez dinara, ali i jasne perspektive, budem gost na Džejevom koncertu. Gordana Grubešić me je povela i kad sam video tu atmosferu, kada je Džej zapevao, uz zaglušujući vrisak publike, meni se ukazao put. Znao sam da je to moj put, osetio sam tačno šta će mi biti fokus, kakve melodije i tekstovi. Već za par meseci sam krenuo da radim pesme za ozbiljne izvođače. Gordana me je upoznala s Marinom Tucaković i to je bio susret neverovatnih energija. Sećam se da sam uzeo gitaru i odsvirao joj tri pesme, ona mi je samo rekla: 'Ovo sve možemo odmah da prodamo'. Nas dvoje smo imali takvu energiju, to je bilo nestvarno, sve vreme dok smo radili je bilo kao da smo na oblaku sreće", ispričao je Mili.\nMilijeva lepa supruga Nina s kojom je dugo u srećnom braku i koja je od njega mlađa deset godina, a s kojom ima i dvoje dece, nesicrpan je izvor za njegove najlepše ljubavne pesme.\n16.11.2021. / 15:47\nAma dokle više ovih romansiranih biografija? Pa u to vreme svi smo živeli od plata koje su bile 3-4 marke.\nMeni je uvek cudno u ovim pricama kako Srbi iz Hrvatske i Bosne beze u Srbiju i ne misle da se vracju kuci dok je rat, a i kad se zavrsi samo ako mogu da prodaju. A Srbi iz Srbije lovljeni po zemlji i terani da idu na ratiste i dok su oni tamo bili ovi pozauzimali parkinge, trotoare, dizali kuce i lokale, zajahali institucije i postali uspesni. Kako to da veliki deo nije ni pomisljao da brani svoje domove, nego pravac Beograd ej jos 91 godine.


Najmlađa Zejna ima treći stepen slepila od rođenja, Mića boluje od egzostoze, benignog tumora, izrasline rastu na kostima u čitavom telu, Mustafa ima tumor na dvanaestopalačnom crevu, dok je Mirsada jedino zdrava u celoj porodici.\nRoditelji Snežana (47) i Mirsad (54) su nezaposleni, sa svojom decom žive kao podstanari u skromnoj i trošnoj kući, ali veoma sređenoj i urednoj. Radom i redom pokušavaju da prebrode ono što im je sudbina dodelila. U skromni dom preselili su se nedavno zato što su prethodno živeli u iznajmljenom dvorišnom stanu na spratu, pa više nisu mogli da nose Miću uz stepenice koji zbog teške bolesti skoro na svakih par meseci završi u bolnici na operacionom stolu.\nPorodica Ibralić: otac Mirsad, majka Snežana i deca Zejna, Mića, Mirsada i Mustafa\nMajka Snežana kaže da zbog bolesne dece ne može da nađe posao i da jedva sklapaju kraj s krajem od novca koji Mirsad zaradi ne libeći se da se prihvati bilo kakav posao. Ipak, s ponosom ističe da su im deca dobra i lepo vaspitana i da uz sve muke u školi nižu samo petice.\nDesetogodišnja Zejna mezimica je u porodici. Ona je rođena sa samo pet i po meseci, što je i izazvalo problem sa vidom. Na jesen kreće u 4. razred i kada poraste volela bi da bude kuvarica.\n- Volela bih da budem kao moja mama. Ona je jako vredna i najlepše kuva kada ima šta - kaže ona.\nNjen brat Mića je nedavno operisan i malo kasni sa školom zbog zdravstvenih problema koji ga ipak nisu omeli da bude odlikaš. I on će od septembra u 4. razred, a učiteljica će dolaziti kući.\n- Nedostaju mi drugari, ali i sa bratom i sestrama mi je lepo. Igramo se i učimo zajedno, a i učiteljica koja mi dolazi kući je dobra. Kada porastem voleo bih da postanem automehaničar kao moj tata. I ne samo to. On je majstor za sve. Takav bih voleo da budem i ja - priča Mića ponosno gledajući u tatu.\nZejna je rođena sa pet i po meseci i otuda problemi sa vidom\nMirsada (15) na jesen kreće u 8. razred i želja joj je da postane veterinar. Obožava životinje i vredna je.\n- Pomognem tati i mami šta god mogu, a sestri i braći pomažem oko školskih zadataka i igram se s njima. Mići treba pomoć oko kretanja pa mu Mustafa i ja pomažemo jer je porastao pa ga mama i tata sve teže nose, a i sa Zejnom se trudimo što više da se igramo zato što slabo vidi pa joj i ovo malo igračaka koje imamo brzo dosade - objašnjava nam Mirsada nemoćno sležući ramenima. Najsvesniji teške situacije u kojoj se nalazi njegova porodica svakako je Mustafa (17), koji deluje kao da je prerano odrastao.\n- Na jesen krećem u 2. razred srednje škole, stolarski smer. Odlučio sam se za zanat jer se nadam da ću tako brzo naći posao kako bih pomogao svojima. Samo da nam je zdravlja. Evo ja već godinu dana čekam na magnetnu rezonancu. Redovno idem na kontrole zbog tumora koji imam, ali moj lekar ne može ništa da uradi dok ne vidi snimak, a mi nemamo novca da odemo privatno na snimanje. Čekamo da nam jave iz bolnice i zakažu snimanje. Kažu da su velike gužve, a ja se nadam da će to biti uskoro, pa da rešimo i taj problem i da nastavimo dalje - ne posustane ni za tren Mustafa, kao da se bori sa gripom, a ne sa tumorom.\nMajka Snežana drži skromni dom pod konac jer "sve mora da bude čisto i opeglano".\n- Borimo se kako znamo i umemo. Primamo 20.000 dinara socijalne pomoći, dok platimo kiriju i druge dažbine, ništa ne ostane. Nekada i hrane zafali, ali za decu mora da bude - kaže Snežana, koja je astmatičarka i kojoj se stanje odskora pogoršalo zbog vlage u kući.\nSnežana i Mirsad trude se da deci olakšaju život.\n- Želimo da probamo da ih izlečimo i da ih izvedemo na pravi put pa, daj bože zdravlja i sreće, da se jednog dana osamostale, zaposle i osnuju porodice. To je naš san - kaže Mirsad.\nMoraju da se sele, a niko neće da ih primi\nSnežana i Mirsad kažu da im je trenutno dodatni problem to što je vlasnica kuće u kojoj žive odlučila da je proda.\n- Jako teško nalazimo dom jer retko ko hoće da primi šestočlanu porodicu. Pogotovo kada čuju da smo nezaposleni i da su nam deca bolesna. Onda neće više ni da pričaju sa nama, a mi nikada nikome nismo ostali dužni - jada nam se Snežana.\nNjen suprug dodaje da im se desilo da im pokradu i to malo što imaju.\n- U jednoj kući gde smo živeli ja sam imao malo automehaničarskog alata uz pomoć kojeg sam mogao da opravljam starije modele automobila, ali su nas jednom opljačkali i odneli sav alat koji sam godinama skupljao. Sada više nemam ništa i majstorišem uslužno sa tuđim alatom - priča nam Mirsad.\nSvi ljudi dobre volje koji žele da pomognu, mogu da pošalju SMS na humanitarni broj 2552 ili da uplate sredstva na dinarski tekući račun "Blic fondacije": 2750010221949709 90 ili na devizne račune 10221949724 45 - za uplate u evrima; 10221949711 84 - za uplate u švajcarskim francima i 10221949717 66 - za uplate u dolarima, Societe Generale Srbija, Beograd.


KORONA KRUŽI HUMSKOM: Još dva prvotimca Partizana pozitivna na novi virus | Novosti.RS\n- FK Partizan objavljuje da su posle testiranja PCR metodom na virus SARS-CoV-2, rezultati testa pokazali da su još dva igrača pozitivna, Lazar Marković i Lazar Pavlović. Medincinska služba FK Partizan će i u narednim danima, kao i do sada, raditi nova testiranja i sprovoditi sve epidemološke mere - saopštili su iz Partizana.\nCrno-bele u subotu očekuje utakmica 14. kola Linglong Superlige Srbije, a posle najnovijih problema sa koronom, pitanje s kojim igračkim kadrom će trener Aleksandar Stanojević raspolagati na gostovanju Spartaku u Subotici.\nkorona FK Partizan fudbal Humska


RTS :: Pronašao 95.000 evra u polovnom kredencu\nZanimljivosti Pronašao 95.000 evra u polovnom kredencu\nutorak, 13. nov 2018, 13:54 -> 14:23\nPronašao 95.000 evra u polovnom kredencu\nRumun Samuel Stanici, koji je kupio polovan kredenac na popularnom sajtu, pronašao je u njemu 95.000 evra, ali odmah je vratio novac.\nNjegova supruga Adela Stanici izjavila je za AP da je Samuel, inače građevinski radnik, povikao: „Pogledaj šta sam našao“, dok je ona spremala večeru, pokazujući joj novčanice od 500 evra u metalnoj kutiji.\nPrema njenim rečima, zajedno su izbrojali novac, nisu mogli da spavaju cele noći i pomislili su da je reč o nekoj zamci i da moraju da vrate novac.\nNjen suprug je otputovao u grad gde je vlasnik živeo, koji mu je rekao da je kredenac pripadao njegovom nedavno preminulom ocu.\nAdela je rekla da vlasnik nije znao ništa o novcu i da ih je nagradio zbog poštenja ne precizirajući koliko novca im je dao.\n(nedelja, 07. mar 2021, 19:03) - Marija [neregistrovani]\nDobili očekivan, pristojan, procenat.\nTako izgleda život sa normom i merom.\n(nedelja, 07. mar 2021, 16:00) - anonymous [neregistrovani]\nAl imate 30 evra da mi posaljete\n(sreda, 14. nov 2018, 12:01) - anonymous [neregistrovani]\nSve cestitke za gest!\n(sreda, 14. nov 2018, 09:03) - Sladjo [neregistrovani]\nima jos postenih...\nNista tu nije sumnjivo. Procitao sam u rumunskoj stampi i stvar je veoma jednostavna: covek je prodao dedin kredenac, nakon dedine smrti. A deda je bio “stedisa” i nikom nije rekao da ima ustedjevinu. Nakon sto su kupci kredenaca videli to malo bogatsvo, nazvali prodavca da mu kazu (da, jos uvek ima postenih ljudi; u malom su broju, ali ih ima :-) ). A za njihovo postenje, bili su lepo nagradjeni: dobili 10% sume... Odnosno oko 10 hiljada evra (lepa zakrpa, nema sta!).\n(sreda, 14. nov 2018, 00:32) - SAMSUNG [neregistrovani]\nVlasnik nije imao pojma o novcu. Muka mi je od postenja vise sve bih zadrzao. Posten sam u smislu da ne kradem,al ako nadjem pa tolka budala nebi bio da mu vracam.\n(utorak, 13. nov 2018, 20:47) - anonymous [neregistrovani]\nМени је све помало сумњиво. Да је у питању кућа па да буде сакривено али креденац је мали, ваљда га је бар обрисао, проверио да ли је остала нека слика, књига, есцајг ... у њему а није одвео купца и рекао да носи како је затекао. Ко зна да ли је онда отац чувао још милионе у другим деловима намештаја ако је продао без гледања.\n(utorak, 13. nov 2018, 19:51) - aca sd [neregistrovani]\nhahaha ko jos kupuje polovne kredence pa jos i u drugom gradu .Smesna i naivna pricica .\n(utorak, 13. nov 2018, 19:15) - anonymous [neregistrovani]\ni treba da se vrati jer lako zaradjen novac bez znoja je baksuzan novac kako dodje tako ode,i zato treba posteno raditi,a sto se tice neko pomenu politicare,neka politicara svako ce polagati racune za svoje postupke ako ne ovde na buducem svetu ce polagati racune pred bogom jer on najpravednije sudi tu nece biti ni mita ni bezanja ni trazenje azila u drugoj drzavi jer tamo toga nema a ljudi nisu svesni toga...sta???zivis jedes pijes spavas i na kraju umres,svako zivo bice ce okusiti smrt i niko nece izbeci...i nemoj da vas zavaravaju ljudi i lopovi kad kazu ima skloniste protiv kijametskog dana kao sto su pre par godina najavljivali a naivni bogatasi trosili milione da se sakriju od kijametskog dana,bog samo zna kad ce kijametski dan a ljudi treba da veruju u to...ovaj svet je samo jedna laz i lazno nasladjivanje...samo pogledajte raniji bogatasi poznati politicari,sportisti,zvezde itd bili i prosli i ovi danasnji ce biti i proci...\n(utorak, 13. nov 2018, 18:43) - anonymous [neregistrovani]\nNeverovatno kako su neki ljudi naivni i klonirani sistemom koji nas uci da zivimo posteno dok nasi politicari kolo vode\n(utorak, 13. nov 2018, 18:13) - Milokrad [neregistrovani]\nGdje sam ja tu.\nNas Baja bih to stavio u dzep i zapjevao ,nemoze mi niko nista.\nNovi rekord Tviča – strimovao neprestano 31 dan, ljudi ga gledali dok jede, spava...\nMilenko ima strašnog petla, o psu da i ne govorimo\nSveštenik na kraju mise priznao parohijanima da se zaljubio i da napušta sveštenički poziv


Press Online :: Srbija :: Iako sada zvuči nerealno: Kad stigne jul biće...\n27. 06. 2018. - Autor: B92.net\nIako sada zvuči nerealno: Kad stigne jul biće...\nBeograd -- U celoj Srbiji očekuje se topao jul sa srednjom temperaturom vazduha za oko tri stepena iznad višegodišnjeg proseka, navodi se u prognozama RHMZ.\nProcenjuje se da tokom tog meseca možemo očekivati čak 21 tropski dan, piše "Blic".\n"U odnosu na jun, u julu možemo očekivati znatno stabilnije vreme i duži niz toplih i sunčanih dana, pravih letnjih. Vreme će biti primereno letu na našem podneblju", kaže za taj list meteorolog Đorđe Đurić.\nOn dodaje i da se "od nedelje vraća leto", te će temperature biti u porastu. "Već naredne nedelje se očekuju temperature oko 30. podeoka, a generalno, u julu će tokom više dana iznosti više od 30 stepeni", zaključuje on.\nSrednja maksimalna temperatura vazduha će u julu iznositi od 30 do 32 stepena Celzijusa u nižim predelima, a u planinskim od 19 do 23. Prognozira se da će se srednje julske temperature kretati od 23 do 26 stepeni, odnosno 16 do 20 na planinama.\nKoličina padavina biće, shodno tim prognozama, ispod proseka u većem delu zemlje, a na jugu u granicama proseka.


Čovjek posjeduje i okus za masno | Prehrana | Moje zdravlje\nOsobe osjetljive na okus masti imaju tendenciju manjeg jedenja i manje su sklone debljanju, pokazalo je istraživanje obavljeno na Univerzitetu u Australiji.\nNovootkriveni osjećaj za masno bio bi šesti, nakon okusa za slatko, kiselo, slano, gorko i bogato proteinima. Voditelj australskog istraživanja ističe da se ono temelji na ranijim studijama, obavljenim u SAD, kojima je utvrđeno da životinje imaju osjećaj za masno.\nAustralski tim je razradio test za procjenu sposobnosti ljudi u razlučivanju okusa raznih masnih kiselina koje su uobičajene u hrani. Utvrđeno je da oštrina tog okusa varira od osobe do osobe. S obzirom da su masti danas lako dostupne i uobičajeno se konzumiraju u prehrani, može se pretpostaviti da naše osjetilo okusa vremenom može otupiti na njihov okus, što neke ljude čini sklonijim da jedu previše masne hrane. Utvrđivanjem zašto su jedni osjetljivi na taj okus, a drugi nisu, moglo bi se doći do načina da se pomogne ljudima u smanjenju unos masti, pa time i pretilosti.\nokus | pretilost | debljanje | masno | masne kiseline |\nSOS telefon - Poziv u pomoć\nsoja hipofiza inćuni crni čaj zub dišni putovi razvod hiperglikemija X kromosom triptofan sindroma policističnih jajnika laparoskopija psihologija poremećen ritam rada srca tjestenina Arsenicum Album C7, trovanje hranom muške grudi Charles Darwin stjenke bronha dojilja želje laparoskop faktor IX donje rublje stafilokoki citrusi alkohol glavobolje visok krvni tlak digitorektalni pregled ten vitamin K5 orahovo ulje elektromagnetno zračenje Verner- Morrisonov sindrom Magnesium Phosphoricum 5C carski rez ankilozantni spondilitis streptokoki pojačani rad štitne žlijezde teška upala mozga dopamin salata disfunkcija mozga kućanica PLX4032 ljubav Flapless tehnika otežano mokrenje Verrucae planae juveniles


14 signala da vam jetra ne radi kako bi trebalo | Lijek iz Prirode\n17.06.2017 u 10:58 | Zdravlje | Komentari\nKada je zdravlje u pitanju, jako je bitno da na vrijeme uvidite simptome oboljenja, da biste mogli da se obratite ljekaru i sprečite dalje komplikacije. Jetra je izuzetno važan organ, a simptome njegovog oboljenja vam neće biti teško da prepoznate.\nJetra je jedan od ključnih organa, jer iz vašeg organizma neprestano eliminiše toksine. Takođe, ona filtrira krv iz crijeva i obrađuje i čuva hranljive materije, koji se pretvaraju u energiju.\n– Dolazi do pojačanog znojenja, jer tijelo izbacuje toksine koje jetra ne može obradi.\nDetoksikaciju jetre ćete najbolje postići uvođenjem ishrane bogate voćem i povrćem, mslinovim uljem, ribom i biljnim i mesnim proteinima. Ove namirnice mogu da pomognu u regeneraciji i boljem radu jetre, a i ne sadrže visoku koncentraciju toksina. Da biste zaštitili svoju jetru izbjegavajte preterano konzumiranje alkohola i kofeina.\nDOVOLJNE SU 2 KAŠIKE DNEVNO: Bolovi u kičmi i koljenima nestaju, obnavljaju se kosti i zglobove (RECEPT)\n« LIJEČI SVI BOLESTI: Nevjerovatne stvari će se dogoditi ako svako jutro jedete MED i CIMET!\nJeftina, a dragocjena – Namirnica koja nam je pred nosom moćan je lijek za srce! »


Pozivamo Vas da u utorak, 22. jula 2014. godine, sa početkom u 11 časova, prisustvujete predstavljanju radne verzije Nacrta zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku (ONLINE), koje će biti organizovano u Apelacionom sudu u Novom Sadu (ul. Sutjeska 3).\nJavnu raspravu će otvoriti predsednik Apelacionog suda u Novom Sadu Novica Peković, a prezentaciju radne verzije Nacrta zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku učesnicima će predstaviti savetnik ministra pravde Zoran Balinovac, sudija Apelacionog suda u Beogradu Jasmina Vasović, kao i zastupnik Republike Srbije pred Evropskim sudom za ljudska prava Vanja Rodić.\nAgenda - Novi Sad, predstavljanje radne verzije Nacrta zakona o zaštiti prava na suđenje u razumnom roku (ONLINE)\nIzvor: Vebsajt Ministarstva pravde, 21.7.2014.


Pool ili Solo mining\nCurrent time: 10-24-2017, 07:51 AM Hello There, Guest! (Login — Register)\n/ Pool ili Solo mining\nDa li je bolje "rudariti" u zadrugarskom stilu u nekom Pool-u, ili je bolje "rudariti" Solo?\nKoje su prednosti i mane ove dve metode, i koji su najbolji Pool-ovi?\nAko je neko upućen u detalje, može napisati i opširnije kako funkcioniše jedan a kako drugi sistem. Šta je bitno kod jednog sistema a šta kod drugog, i tome slično.\nRE: Pool ili Solo mining\nUkratko, danas je neophodno "rudariti" u nekom poolu, jer ti solo treba previse vremena da "izrudaris" nesto...\nRudarenjem u poolu imas konstantan priliv BTCa, a srazmerno tvom, da kazem, angazovanju.\nJa licno koristim BitClockers.com\nIma ih dosta tamo napolju... treba malo izguglati reputaciju svakog pre registracije.\n(06-22-2011 04:57 AM)djyova Wrote: Da li je bolje "rudariti" u zadrugarskom stilu u nekom Pool-u, ili je bolje "rudariti" Solo?\nAko nemas bar 10-20 besnih grafickih solo mining nikako\nPozdrav rudari Srbije\nNamerno pišem u ovoj staroj temi jer odgovara za sledeće. Želim da preporučim p2pool onima koji nisu upoznati sa konceptom istog. Postoji negde od januara 2012. i ima prednosti u odnosu i na pool i na solo mining, a ima osobine oba. Bez namere da zvučim kofuzno, pokušaću da što kraće opišem.\np2pool je ime za solo mining u okviru virtuelnog pool-a. Kao za solo mining, potreban je bitcoin daemon (može i standardan klijent da posluži sa opcijom server=1). Nakon toga se pokreće python skripta za win/linux koja obavlja posao raspodele posla i komunikaciju sa ostalim peer-ovima u mreži. Svoje rudare usmeravate na računar na kome je skripta, postoje statistike i to je to. Nakon pronađenog bloka dobijate direktno u wallet iznos koji ste zaradili. Nema provizija pool-a osim opcije da autoru donirate mali procenat za njegov trud.\nAko vam je ikad bilo žao što ne posedujete dovoljno stream procesora za solo mining ovo je odlično rešenje, trenutno je snaga p2pool-a nešto manja od 300GH i prosek za blok je oko 9h.\nJoš jedna jako bitna okolnost je što bitcoin mreža i mining nisu centralizovani već se zasnivaju na p2p tehnologiji. Pokretanjem p2pool-a na računarima se postiže da više bitcoin klijenata bude otvoreno 24h, sinhronizovano sa mrežom i radi u korist mreže bez cetralnog servera. U prošlosti je bilo puno ddos napada na pool servere i markete, gde su se pokazale slabosti sistema i potreba za bekap rešenjima.\nNeke od mana p2pool-a su nešto veća potrošnja ram-a za bitcoin klijent, sporije rešavanje blokova za one koji su sada na nekom bržem pool-u, malo komplikovanija instalacija od običnog klijenta i pool mininga. Podrazumeva se i otvaranje portova na mreži da bi korektno radio p2p.\nZaključak: Odličan hibrid za solo mine u okviru grupe, nema provizija i manipulacija pool-a, imun na poolhoping i pool ddos, i najvažnije je da se na ovaj način tehnički podržava sama mreža klijenata i rudara što omogućava stabilnost ove virtuelne valute.\nNa raspolaganju sam za pomoć oko instalacije i podešavanja, prvi link je lepo i kratko objašnjenje p2pool-a na engleskom.


Kiparski predsednik Nicos Anastasiades sastao se juče, 21. septembra, popodne, sa generalnim sekretarom Ujedinjenih nacija Antoniom Guterresom u kancelariji generalnog sekretara u New Yorku.\nSastanku su prisustvovali i kiparski ministar inostranih poslova Nikos Christodoulides, portparol Vlade Marios Pelicanos, stalni predstavnik Republike pri Ujedinjenim nacijama Andreas Hadjichrisanthou i član diplomatske kancelarije predsednika Pantelis Pantelides.\nNakon sastanka, koji je počeo u 18 časova (po njujorškom vremenu) i trajao je oko 20 minuta, predsednik Republike je u saopštenju rekao da je „sastanak sa generalnim sekretarom protekao u kreativnoj atmosferi.\n“Izneli smo stavove i način na koji se kreativni dijalog može nastaviti bez preduslova.\nPrezentovao sam neke stavove i ideje i složili smo se da će se pitanja vezana za kiparski problem razmatrati tokom ručka koji ćemo imati 27. septembra sa gospodinom Tatarom.\nNadajmo se da će sve proći dobro kako bi postojala nova perspektiva za Kipar. ”\nU postu na Tviteru, Nicos Anastasiades je napisao:\n„Sa generalnim sekretarom UN prodiskutovao sam naše stavove o pokretanju kreativnog dijaloga o kiparskom problemu, na osnovu odluka #UNSC. Antonio Guterres izneo je ideje za olakšavanje ponovnog pokretanja procesa. Ova pitanja biće pokrenuta na neformalnom trilateralnom sastanku 27. septembra”. /ibna