У к р а ї н с ь к и й ж у р н а л Тодішній чехословацький - Сторінка 3\nУ новоствореному Інституті вивчен-\nня тоталітарних режимів випрацюєте над проектом, який стосується\nПразької весни. Чи можна сказати,\nщо у випадку Чехословаччини 1968\nроку ми ще чогось не знаємо?\nПразька весна для чехів і надалі залишається актуальною проблематикою, в рамках якої залишилося багато нез’ясованого, причому часто йдеться про фундаментальні питання. Багато речей вимагають переосмислення й ревізії, оскільки десятиліттями комуністичний режим підтримував у цьому питанні вигідний для нього намул неправди та дезінформації. Аж до 1989 року проблематика го булав комуністичній Чехословаччині жорстко цензурована і контрольована комуністичними органами. Під час роковин окупації, наприклад, поліційні відділки завжди були в повній готовості, аби запобігти можливим проявам незадоволення. Великою загадкою, вже мабуть, назавжди, залишиться для нас розмір збитків, що їх заподіяли Чехословаччині війська п’яти держав Варшавського договору. Причому йдеться не лише про величезні матеріальні збитки, але також про кількість поранених і вбитих під час інвазії та під час подальшого перебування радянської армії на території ЧССР.\nВаш дослідницький проект зосере-\nджується конкретно на жертвах оку-\nпаційних військ на території Чехос-\nловаччини в 1968 році. Чина вашу\nдумку, може дійти до переоцінки\nцифр, що наводилися дотепер?\nПевно, що так, адже кількість жертв окупації до нинішнього дня точно невстановлена. Здебільшого посилаються на звіти, які в 1968 році підготували органи безпеки, а вони самі ще тоді визнавали, що жодним чином не йдеться проточні цифри. До того ж, після підписання Договору про тимчасове перебування радянських військ на території Чехословаччини жовтня 1968 р) проблему розслідування карних злочинів військових було передано в компетенцію т.зв. уповноваженого в справах тимчасового перебування радянських війська матеріали, які виникли в процесі діяльності цього уповноваженого, ще не досліджувалося. Назагал можна сказати, що досі було відомо лише те, що стосувалося більше сотні загиблих на території Чехії та Словаччини. Ми на сьогоднішній день налічуємо\n120 смертей, але навіть ця кількість навряд чиє остаточною. Багато документації з тих часів зникло в хаосі проблем, що супроводжували вступ військ та події, які відбулися згодом. Багато громадян просто боялося говорити про безправ’я, в яке потрапили. Багато легкопоранених уму не зверталися по медичну допомогу, є також і жертви, досі не зідентифіковані. Ніхто, мабуть, ніколи вжене порахує, скажімо, кількість військових Варшавського довогору, які під час окупації загинули в дорожніх катастрофах, вчинили самогубство і т.п. А в цьому випадку мова також іде про десятки загиблих.\nПро які обставини смерті йшлося\nнайчастіше? Чи про наслідки ак-\nтивного опору громадян Чехосло-\nваччини чи, радше, про нещасні\nВ перший день інвазії, 21 серпня, найчастіше смерті та поранення були від вогнепальної зброї. Військові були налякані — їм розповідали про контрреволюцію, і вони очікували, що проти них виступить американська або німецька армія. Всім підрозділам було видано військову зброю. Найбільше людських жертв було в Празі, де до 31 жовтня налічувалося 25 убитих та 431 поранений. Наступними днями ситуа-\nМілан Барта: Родинам жертв 1968 го року відшкодування виплатила чехословацька сторона“\nг ості Після кількамісячної підготовчої фази\n1 лютого ц.р. у Празі почав працювати довго обговорюваний і в муках народжений Інститут вивчення тоталітарних режимів. Установа, завданням якої має бути дослідження епохи тоталітарних режимів у Чехословаччині, а саме\n– комунізму та нацизму. Окрім того, її основною метою є також зібрати під одним дахом всі матеріали комуністичної державної безпеки. Цю інституцію було засновано\n1 серпня 2007 року законом номер\n181/2007 Зб. Її органом є Рада Інституту, до якої входять семеро членів, що їх на п’ятирічний термін обирає Верхня Палата Парламенту ЧР, та директор. Незважаючи нате, що в сусідніх країнах подібного роду установи працюють вже роками, у Чехії Інститут засновано лише тепер, через 17 років після падіння комунізму. Та попри прийняття закону про створення і фактичне започаткування його діяльності, майбутнє Інституту й надалі залишається непевним. Вже під кінець грудня минулого року 57 депутатів опозиції подало до Конституційного суду пропозицію ліквідувати Інститут. Політики побоювались необ’єктивного, заангажованого викладу історії, також їм не подобалось означення комуністичної влади як тоталітарної, а ще – стаття закону, за якою колишні члени Комуністичної партії періоду) не мають права в цій інституції працювати. Конституційний суд дану пропозицію відкинув, але Інституті далі має багатьох невблаганних ворогів, які вичікують, коли у Верхній Палаті зміниться баланс силі замість правих сенаторів – які сьогодні становлять виразну більшість – з’явиться більше лівих, яким Інститут не до вподоби.\nОдним із працівників Інституту, який спеціалізується на тематиці Празької весни, а точніше – на тематиці її жертв, є молодий історик Мілан Барта (нар.\n1976), розмову з яким ми пропонуємо нині читачам Українського журналу.\nція нормалізувалася, і загиблими чи пораненими найчастіше були жертви автомобільних аварій. Водії радянської армії ігнорували чехословацькі правила руху, не їздили надто безпечно, до того ж — важкою технікою і танками.\nВарто додати, що чехословацька влада з перших хвилин окупації закликала громадян не чинити військовим збройного опору. Жодного разу не зафіксовано випадків, коли б чехословацькі громадяни зі зброєю в руках виступали проти військових. Населення чинило пасивний опір, розклеювало листівки, виписувало гасла графіті, іноді люди жбурляли в автомобілі читанки шматки дерева, помідори, жмутки паперу, але жодного разу з їхнього боку не дійшло до стрілянини.\nЧи в Словаччині статистика потерпі-\nлих була інакшою?\nСловаччина в перші дні окупації також мала значні втрати серед цивільного населення. Передусім — у Кошицях, де було багато вбитих і поранених. Але загалом можна сказати, що ситуація в Словаччині майже не відрізнялася від ситуації в Чехії. Там окупаційні війська населення також зустріло мовчазним спротивом. На Словаччину припадає приблизно третина людських жертв го року.\nВ який спосіб реагувала на людські\nвтрати політична еліта перед сумноз-\nвісним квітнем го (Тоді Алексан-\nдра Дубчека було відкликано з поса-\nди першого секретаря партії, на його\nмісце прийшов Густав Гусак — прим.\nредактора) Чи зверталися громадяни\nдо колишніх ідолів Празької весни\nзі своїми претензіями І чи звертали\nувагу чехословацькі політики на цю\n„гуманітарну“ ситуацію московсько-\nВідразу після окупації політичне представництво почало домагатися, щоб окупаційні війська покинули територію Чехословаччини. З цим були пов’язані також спроби встановити справжню кількість жертв окупації та порахувати збитки, вчинені радянською стороною та військами інших держав Варшавського договору, що увійшли на територію ЧССР. Для членів родин загиблих (і для чехословацького суспільства загалом) тема жертві втрат була дуже болісною. Тому вони зверталися до представників влади та високопоставлених політиків у багатьох випадках, і в справі відшкодування передусім. Радянська сторона будь-які закиди щодо збитків і відшкодувань гостро відкидала, оскільки в її інтерпретації йшлося про захист соціалізму. Пізніше, через різні політичні обставини таз огляду на поступову нормалізацію у Чехословаччині, питання збитків і відшкодовувань збоку СРСР не піднімалося. Врешті-решт родинам загиблих відшкодування виплатила чехословацька сторона.\nА чи були пізніше постраждалі та\nїхні родини предметом зацікавлення\nЯк виглядала ситуація після пере-\nвороту? В чеському парламенті тема\nрозміру відшкодувань викликала\nПісля 1989 року чехословацька влада зосередилася на справі виводу війська питання про відшкодування було відсунуто. Частині постраждалих відшкодування було сплачено в 1992 році. В парламенті розгорілася дискусія щодо того, чи взагалі потрібні відшкодування, а якщо так, то для кого і в якій формі. Проти відшкодувань виступали передусім ліві. Закон про відшкодування жертвам окупаційних військ було прийнято після бурхливих дискусій лише в 2005 році. Спілкувався Дав і д Свобода, Прага Фото О н д р а Гуле ш\n18 1 9 6 Тема\nШістдесят восьмий. Вжитті, які в політиці, не спрацьовує нічого на кшталт якби. Та все ж оце якби 1968 року і Празька весна, яка такі залишилася лише весною, ще надовго залишиться в пам’яті тих, хто її пережив. Бо якби вона закінчилася по-\nіншому, і їхнє життя могло би бути цілком інакшим.\nСеред чехів і словаків, але чехів передусім, знайдеться дуже мало таких, хто на Празьку весну, на ту спробу соціалізму із людським обличчям дивився б без симпатії і хто ці місяці не згадував бияк найкращий час свого життя.\nЦе було вперше, а може і востаннє, коли тодішня комуністична партія на чолі із\nАлександром Дубчеком перемогла би у вільних і демократичних парламентських виборах. Це було вперше і востаннє, коли правлячі комуністи зважилися скасувати цензуру, толерували діяльність опозиції, відкрили кордонна Захід. Найгарнішим у Празькій весні було те, що роки, які їй передували, були роками повільної, але відчутної відлиги. Відлиги, яка вносила ужиття надію. Був це також час величезного ідо сьогодні не повтореного розквіту чехословацької культури, починаючи із нової хвилі чеського фільму, через літературні шедеври Грабала, Кундери чи Шкво- рецького, театр Семафорі не закінчуючи співачкою Мартою Кубішовою. Друга половина шістдесятих була чудовим періодом, незважаючи нате (а може, якраз саме тому, що панівний тут жорсткий комуністичний режим почав просто розвалюватися. Центральне планування перестало працювати, п’ятирічні плани не виконувалися до такої міри, що були скасовані, а промисловість, яка черпала свою силу щез довоєнних традицій Чехословаччини, перестала бути конкурентоспроможною.\nАнтоніна Новотного, сірого комуністичного функціонера, який тоді правив Чехословаччиною більше ніж десять років, усунули – спочатку з місця генерального секретаря партії, а згодом із крісла президента. На чолі партії його замінив словак Алек- сандр Дубчек, який прихилив до себе серця більшості чехословаків. Тоді вистачало малого. Достатньо було того, що він був нормальним, що дозволив сфотографувати себе у плавальному костюмів басейні. А новому президентові Людвіку Свободі вистачило ще менше ореолу героя Соколова, командира чехословацької армії на Сході, яка пліч-о-пліч із Совєтами визволяла окуповану нацистами Чехословаччину.\nПразька весна тривала занадто коротко для того, аби нині можна було відповісти на питання, наскільки далеко готові були Дубчек і комуністи-реформатори зайти. Більшість істориків погоджується утому, що комуністи демократії не хотіли, як не хотіли позбутися пануючої ролі партії чи дозволити вільне змагання політичних партій. Не кажучи вже про приватне підприємництво, реституції чи ринковий капіталізм. Більшість із цього навесні 1968 року не можна було навіть уявити. Але багато з того, чим живемо нині, також не можна було собі уявити у листопаді 1989 року, коли комуністичний режим сколапсував уцілій Європі. Не можна було собі уявити і 21 серпня 1968 року і окупацію. До того ж, ще й окупацію союзними військами Варшавського договору. Окупація, для якої Чехословаччина го, на відміну від Угорщини го, не дала найменшого приводу. З нинішнього погляду, тодішній чехословацький комунізм був у найкращій формі, яку коли-небудь мав який-небудь комуністичний режим. Брежнєвські танки того серпневого дня розгромили може єдиний шанс на відродження комунізму.\nЦікаво, що в генерації 1968 року, генерації моїх батьків (мені тоді був один рік, відчуття чогось прекрасного не знищили навіть події, які відбувались опісля. Навіть те, що Дубчек і його люди, схоплені і відвезені в Радянський Союз, підписали Московські протоколи, які практично легалізували окупацію. Була це генерація го, яка впродовж двадцяти років стояла на чолі антикомуністичних дій, була серцевиною Хартії, а після листопада го перебрала владу. Листопадова, Оксамитова революція у Чехословаччині була, властиво, продовженням Празької весни і її завершенням. Символічним було те, що чехословацькі політики, які були пов’язані з роком 1968-им, були і після го усунені від влади новою гарнітурою. Гарнітурою, яка поділила Чехословаччину, заперечила Хартію, а також цілий антикомуністичний рух, заперечила шанси Празької весни на успіх і сенс усіх тодішніх наснаг здобути більше свободи. І все ж для моїх батьків Празька весна була найгарнішою весною їхнього життя. Весною, яку для них не затьмарив і наш оксамитовий листопад 89-го.\nЛубош Палата, редактор газети „Лідове Новіни“, Прага\n20 1 9 6 Цей процес не могли розпочати інші сили в державі, бо лише комуністи протягом останніх двадцяти років керували політичним життям. Тому, продовжує\nВацулік, компартії не належиться за це жодна подяка, однак потрібно визнати, що комуністи чесно намагаються використати останню можливість для збереження гідності й репутації держави. Статтю Вацуліка керівництво КПЧ, зрозуміло, розкритикувало, адже автор розвінчував керівну і спрямо- вуючу“, як любила називати КПЧ свою роль і діяльність, підважував монополію на владу комуністів.\n„Дві тисячі слівце був заклик посилити процеси демократизації, зробити їх незворотніми за допомогою низів, тобто, якби сьогодні сказали\n– за допомогою активної участі в цих процесах громадянського суспільства. Про це свідчить хоча б така пропозиція\nВацуліка: Окружну та місцеву пресу, яка в переважній більшості перетворилася на урядовий рупор, перетворімо на трибуну всіх позитивних політичних сил“...\nЗавершувалася стаття словами Цьогорічна весна поминула і ніколи більше не повернеться. Взимку довідаємося про все!“\nТа громадяни ЧССР довідалися про все значно раніше – 21 серпня 1968 року. Щоправда, реформи, що мали довести можливість реалізації соціалізму з людським обличчям під керівництвом комуністів за інерцією тривали ще кілька місяців, проте кожен кмітливий зрозумів, що Празька весна таки минула і більше не повернеться, аполітична зима буде дуже холодною і дуже довгою. Як процес демократизації сприймало українське населення республіки, зокрема його провідні представники й інтелігенція загалом?\nСпробуймо хоча б штрихами визначити кілька головних тем, що стояли в центрі дискусій у середовищі українців ЧССР. Тоді актуальними були роль Культурного Союзу Українських трудящих (КСУТ), заснованого у 1954 р питання реабілітації українських установ, ліквідованих комуністами\n– Української народної ради Пряшів- щини, Реферату українського шкільництва, Союзу молоді Карпат, Греко-ка- толицької церкви та окремих колишніх діячів русинів-українців в ЧСР; нападки\n– зневажливого, а нерідко і шовіністичного характеру – словацької преси на адресу українців Словаччини тане- гідна поведінка заслуженої установи\n– Матиці словацької оцінка політики\nКПЧ супроти української меншини після комуністичного перевороту з лютого\n1948 до кінця 1968 років.\nЦі та низка інших проблем широко обговорювалися, зокрема, на сторінках газети Нове життя („НЖ“). Яку всіх закутках республіки, такі серед української меншини панувала атмосфера розкутості, яка сприяла відвертій дискусії про наболіле з надією, що кінцевий результат багатообіця- ючих процесів у державі буде позитивним і для української національної меншини.\nДля підтвердження вільної (і змістовної) дискусії вистачить нагадати заголовки деяких статей, які у „НЖ“ з’явилися до 21 серпня 1968 р Не сміємо обдурити людей, Демократія починається там, де є критика, Русини, не дайте обдурити себе, Ліквідувати недостатки, а не українців, Нещирим людям – щира відповідь тощо. Отже, розгорнулися жваві дебати осмислення недавнього минулого і пошуки виходу з кризи, спроби вироблення концепції розвитку на подальший, як здавалося, новий період.\nНелегальний статут КСУТу\n11 березня 1968 р. розширена Президія ЦК КСУТ ухвалила Звернення до українців-русинів Чехословаччини\n(„НЖ“, 1.3.1968). Характеризуючи і роки, у Зверненні констатувалося, що в період культу особи було ліквідовано Реферат українських шкіл, українські шкільній освітні інспектора- ти, СМК, УНРП“. З’ясувалося також, що від самого початку існування КСУТ його статутне дозволяв засновувати організації КСУТ поза межами тодішнього Східнословацького краю. В той\n6 липня 1968 р. газета Нове життя, на той час – орган Культурного союзу українських трудящих, опублікувала в українському перекладі головні частини резонансної тоді статті відомого чеського журналіста і письменника Л. Вацуліка під назвою Дві тисячі слів, в якій автор констатував, що громадськість республіки є учасником і спостерігачем) процесу демократизації, який ініціювала КПЧ. За єден кінець мож би нам потягнути\nЯк у всіх закутках республіки, такі серед української меншини панувала атмосфера розкутості, яка сприяла відвертій дискусії про наболіле з надією, що кінцевий результат багатообіцяючих процесів у державі буде позитивним і для української національної меншини.\nТекст Іван Г ват ь , Р я ш і в | Фотоархів автора же часу березні) оприлюднено і Заяву Української філії Спілки словацьких письменників, яка розкритикувала\nЦК КСУТ, котрий ніколи не давав змоги боронитися представникам демократичної і демократизаційної течії в нашому житті від нападів численних п’ятолизів і прислужників догматичного начальства і ніколи не дозволяв друкувати критичні погляди на свою працю. Цей Союз був від самого заснування найпослідовнішим вартовим схематичного та догматичного культівського бачення розвитку нашого суспільства. Сам ЦК КСУТ, властиво, став жертвою антидемократичних умову цілому нашому краї („Дукля“1/1968). До цього варто додати, що від свого виникнення статут КСУТу не був юридично ухвалений державними органами. Це означає, що за чехословацькими законами, КСУТ ще й на початку р. залишався нелегальною організацією („НЖ“, 6.4.1968). Проте це була єдина інституція в республіці, котра якимось чином намагалася репрезентувати інтереси української меншини, зосередженої переважно на Сході республіки. Тому, попри всі недоліки в роботі КСУТу, у березні 1968 р. у столиці ЧССР було засновано Ор- ганізаційно-підготовчий комітет КСУТу для того, щоб приблизно 10 тисяч українців у Празі та її околицях також мали свою організацію КСУТ, щоб громадянам української національності в Чехії була дана можливість засновувати свої місцеві чи пак окружні організації з усіма практичними висновками, які з цього випливають. Але всі дотеперішні намагання для налагодження цієї ситуації, на жальне зустрілися з порозумінням відповідних органів („НЖ“, 30.3.1968). З цього можна зробити висновок, що нелегальний) статут КСУТу, діяльність якого була обмежена рамками тодішнього Східнословацького краю, повністю влаштовував партійне керівництво держави, зокрема ж крайком партії в Кошицях, бо таким чином легше було маніпулювати діяльністю цієї організації, тримати її у підвішеному стані.\nА щодо вимог, які висувалися у Зверненні КСУТ, то їх сформульовано дуже обережно і розпливчасто – створювати швидкими темпами робочі можливості в Східнословацькому краї, щоб вирівняти життєвий рівень його населення з іншими краями республіки допомогти селянам. Далі утому ж дусі щоб діти більшою мірою мали можливість вчитися в усіх школах, щоб українській молоді було забезпечено працю і можливості всебічного розвитку у своєму краї та щоб усі скривджені були повністю реабілітовані. В цьому ж номері газети оприлюднено і Резолюцію з активу дописувачів Нового життя, Дружно вперед та українського радіомовлення. 58 учасників активу закинули ЦК КСУТу пасивність і тактику вичікування та наголосили на необхідності повної реабілітації громадян української національності за всі кривди від кінця\n1944 р, зокрема ж – за примусову православізацію, за колективізацію, за український буржуазний націоналізм, зате, що тисячі українців було переселено в чеське прикордоння, не подбавши про можливості їх національного та культурного життя тощо. Схоже, що саме ця резолюція дала поштовх до відвертішої дискусії на сторінках „НЖ“, в якій взяли участь і самі функціонери організації. Так, тодішній голова ЦК КСУТ В.Капішовсь- кий у низці статей писав проте, як було створено і ліквідовано УНРП, Реферат українських шкіл, як організовано примусову православізацію греко-католи- ків та інше.\nПершим офіційним документом\nКПЧ, адресованим українцям ЧСР, була сумнозвісна Резолюція Президії\nЦК КПС до ситуації в Пряшівському краї від 28 червня 1952 р. В ній осудили головних носіїв українського Проблеми, які стояли в центрі дискусії у середовищі українців ЧССР широко обговорювалися, зокрема, на сторінках газети Нове Життя.\n22 1 9 6 буржуазного націоналізму. Суть цієї Резолюції, писав В.Капішовський, полягала втому, що треба було тоді засудити УНРП та всіх тодішніх (і майбутніх) представників русинів-україн- ців, які б осмілились підняти свій голос за послідовне та справжнє вирішення українського національного питання в ЧССР“ („НЖ“, Біляк і його боротьба з українським буржуазним націоналізмом\nРозпочалося комуністичне полювання на відьом. Свідомих українців у Східній Словаччині 1952 р. було, може, кілька сотень, але вже були українські буржуазні націоналісти. Цю тезу популяризував останній з могиканів- сталіністів Чехословаччини В.Біляк на сторінках журналу „Дукля“ 1955 р. Він писав, що в сучасності для нашого краю є найнебезпечніший український буржуазний націоналізм, а це тому, що проти нього найменше ведеться боротьба. Дуже серйозним джерелом цього націоналізму, продовжував Біляк, є українська, по суті, сільська буржуазія, котра прагне втримати свої класові позиції, намагається приховати класові суперечності усередині української меншості. Оскільки значна частина української інтелігенції походить з сільської української буржуазії, то стає зрозуміло, що буржуазний націоналізм в нашім краї найбільше проявляється між українською інтелігенцією. Від такої діалектики Біляка, котрий, згідно з повідомленням чеського журналу MY-68 (березневий номер) мав записану словацьку національність, паморочиться в голові. Українську (руську) сільську бідноту Східної Словаччини, яка землю їла, щоб дати дітям освіту, чехословацький сталініст назвав буржуазією, що виховала українську націоналістичну інтелігенцію. Надзвичайно болючим питанням, котре процес демократизації виніс на поверхню, було питання релігійне\n– відновлення і реабілітація в ЧССР\nГреко-католицької церкви (її ієрархів та священиків, яку було примусовим способом інкорпоровано у Православну церкву на т.зв. соборі у Пряше- вів квітні 1950 р.\n6 квітня 1968 року газета „НЖ“ опублікувала лист репресованого раніше\nєпископа-помічника Василя Гопка, в якому читаємо:\n„Сьогодні, після річного мовчання Греко-католицької церкви не можна вже сумніватися втому, яку позитивну роль відіграла вона в історії нашого населення, зберігаючи його національну свідомість, його традицію, без якої не може зберегтися ні один народ, його культуру. Вона з’єднувала наше населення, виховувала в тяжких умовах провідників, будителів, інтелігенцію. Слідами ваших будителів – Павловича,\nДухновича, Ставровського-Попрадо- вата інших також і ми на чолі з уже покійним владикою Павлом Гойдичем прикладали всі свої зусилля, щоб зберегти в нашому населенні єдність, свою культуру, свої традиції, щоб воно не загинуло. Як один із вас, звертаюся нині до всіх наших селян з пропозицією підтримати наші справедливі домагання реабілітації нашої Греко-католицької церкви і її покійного владики Павла\nЯк відомо, діяльність Греко-католиць- кої церкви у 1968 р. було відновлено, проте юридично її не реабілітовано. Владику П.Гойдича було реабілітовано щойно у 1990 р.\nЗгодом, коли владика В.Гопко почав виконувати свої обов’язки єпископа, деякі словацькі кола в республіці таза океаном шукали можливості його усунення та призначення греко-като- лицького єпископа-словака. З цього приводу один з провідних українських публіцистів Ю.Бача писав, що мине можемо погодитися з тим, що тепер цю церкву хочуть вернути нашому населенню як церкву словацьку. Це перша і Антиукраїнські гасла Над Татрою блискавки, громи для українців б’ють та Пряшів був і буде лише словацьким містом. Антиукраїнські нападки розпалювала партійна преса, зокрема такі газети, які навіть орган ЦК КПС\n„Pravda“. Водній з цих газет відверто мусувалася теза, що у Східній Словаччині взагалі немає українців, а русини\n– таке ж поняття, як шаришани або земплинчани.\nнайбільша спекуляція навколо реабілітації Греко-католицької церкви“.\nАвтор з гіркотою додає тут мусимо повністю погодитися зі статтею, яку було надруковано в газеті ,\n‘, що при комуністах досягнено більше ніж про це мріяли гардисти на чолі з Андрієм Глинкою за часів Словацького штату. Щодо особи владики Гопка, автор зазначає про нього навмисне поширюють різні негідні слухи, робиться все для того, щоб його не призначити єпископом, щоб на його місце обрати єпис- копа-словака“. При цьому Ю. Бача визнає, що провина за існуючий стану церковній політиці та щодо інтриг навколо єпископа Гопка лежить частково і на українській інтелігенції, бо наша марксистська інтелігенція не вважає гідним боротися за церковні інтереси („НЖ“, Замовити автобусі вивезти українців\nТретя тема, що хвилювала українську громадськість у ЧССР 1968 р.\n– це прояви недоброзичливості і шовінізму частини словацької преси та культурної установи Matica slovensk\n, її філій. Наприклад, у Стропкові супроти домагань української меншини. Можна стверджувати, що компартія ЧСР протягом двадцяти років національне питання в республіці не вирішувала, а заганяла в глухий кут квітня 1968 р. Педагогічний та Філософський факультети Пряшівського університету влаштували вечір, присвячений визначному словацькому політику, соратнику Т.Г.Масарика, Міланові Р.Штефаніку. Урочистий вечір виродився в антиукраїнське зборище, на якому студенти і частина викладачів виступили проти прав української нацменшини в ЧССР – грубо ображали українців та пропонували замовити автобусі вивезти їх. (У тридцяті роки те саме хотів здійснити словацький священик і націоналістичний політик\nА.Глинка, пропонуючи, щоб з Ужгорода прибув А.Волошин і забрав русинів зі Словаччини в наплечнику). Хто з присутніх не погоджувався з таким розумінням демократії, повинен був покинути приміщення, що багато учасників вечора й зробили. Близько\n50 студентів підписали резолюцію антиукраїнського спрямування і завершили зборище словацькою піснею Ріж і рубай до крові (\n), повідомила газета „НЖ“, 10.4.1968р.\nАнтиукраїнські нападки розпалювала партійна преса, зокрема такі газети, які навіть орган ЦК КПС „Prav da“. Водній з цих газет відверто мусувалася теза, що у Східній Словаччині взагалі немає українців, а русини – таке ж поняття, як шаришани або земплинчани. Дійшло до того, що новопризначений голова\nЦК КСУТ М. Миндош у Відкритому листі до першого секретаря ЦК КПЧ Олександра Дубчека поскаржився Наші заклики до українців-русинів у Чехословаччині та заклик до братніх словацького і чеського народів не опублікувала жодна центральна газета. Навпаки, почали з’являтися статті, голоси, замітки і дискусії, котрі не мали нічого спільного з інтернаціоналізмом. Таку атмосферу, мовиться в листі, створювали згадані вище газети („НЖ“,\n17.8.1968). Зрозуміло, що Дубчек ужене встиг відреагувати на цього листа, бо чотири дні по тому став заручником-в’язнем окупаційних військ і був депортований до Москви.\nУ вересні, на поширеному Пленумі\nЦК КСУТ Миндош знову згадував про шовіністичні вихватки словацької комуністичної преси протягом минулих місяців Кампанія неслася у виразному шовіністичному дусі і переслідувала конкретні цілі розбити русинів-україн- ців ізсередини, поставити народ проти інтелігенції і таким чином послабити єдність населення, його національний організм спекуляція з національною орієнтацією населення, спекуляція на Шити чи не шити В. Біляку ніколи не забули його кравецького минулого. Донині розказують жарт проте, що він не був навіть добрим кравцем, оскільки до піджаків його колеги не допускали. Текст Іван Г ват ь , Р я ш і в | Фотоархів автора його релігійних почуттях, національній назві і національній приналежності вказують нате, що певні сили розгорнули проти русинів-українців злу і ворожу кампанію. Доходило ідо- ходить до відкритого гоніння навчи- телів української національності, на функціонерів-українців у державному апараті, на філософському факультетів інституціях і т.д. З наших сіл і міст, зі шкіл пробують виганяти наших учителів. Така ситуація склалася в Старій Любовні, Стропкові, Гуменному, така дорога національної ненависті шириться і далі („НЖ“, 5.10.1968).\nДійшло до безпрецедентної події в комуністичній державі – страйку майже 300 вчителів у понад 80 селах тодішнього Свидницького округу, що розпочався в грудні 1968 року.\nОсь вимоги страйкарів щоб були відкликані вимоги Матиці словацької та Повереніцтва (Корпусу уповноважених) Словацької Народної Ради проте, що а) вчителі русини-українці не можуть навчати у словацьких школах, навіть в наших селах, коли тут школа перейшла на словацьку мову викладання б) що вчителі русини-українці мусять робити додаткові екзамени, хочу них є правомочні чехословацькі дипломи про закінчення чехословацьких шкіл – таких самих, які закінчували й вчителі словаки в) що вчителі руси- ни-українці не сміють учити навіть на своїх українських школах предмети краєзнавчого характеру (історію, громадянське виховання, географію, спів тощо – читаємо в газеті („НЖ“, Звучить неймовірно Сьогодні таку поведінку Матиці словацької та представників СНР привселюдно назвали б демонстрацією націонал-шовінізму і ксенофобії. Сорок років тому такі прояви мали місце в комуністичній державі, яка начебто сповідувала інтернаціоналізмі дружбу народів.\nУ жовтні 1968 р. було ухвалено Конституційний закон Про місце національностей в ЧССР“, котрий набрав чинності 1 січня 1969 р. У ньому мовиться, що в республіці, серед інших нацменшин, живуть і громадяни української (русинської) національності. Здавалося б, чітке формулювання назви національності в Конституційному законі зобов’язує всіх дотримуватися букви закону. Та ба Вже при укладенні Статистичного щорічника ЧССР 1971“ (\n) цей закон порушено. Замість рубрики українська (русинська національність, укладачі щорічника поставили українська і русинська, чим по суті навіювалося переконання, що йдеться про дві національності. Починаючи від 1972 аж до 1974 року включно, в згаданому щорічнику вже фігурувала одна рубрика українська і російська (\nukrajinská a ruská\n) національності, а 1975 р. цю рубрику розділено на дві окремі – українська та російська. Це також один із кричущих проявів дискримінації супроти української (русинської) національності в тодішній ЧССР. Чи хтось із представників української меншини в республіці протестував проти такого свавілля На жаль, автору даної статті цього встановити не вдалося. Найбільший парадокс\nСпробуймо підбити підсумки. Протягом року українська інтелігенція, функціонери КСУТ та багато дописувачів газети Нове життя та журналу Дружно вперед дійсно щиро і відверто обговорювали засадничі Українцям в ЧССР було дозволено створювати самодіяльні гуртки народної творчості, влаштовувати фестивалі пісні і танцю в Свиднику і чітко їх попереджено – не пхайте носа в шкільну політику партії.\nТ е к с т : Іван Г ват ь , Р я ш і в | Фотоархів автора Справа запрошення і двоє українців\nНе знаючи варто дискутувати з приводу того, чи Радянський Союзу ому був готовий навести порядок у Чехословаччині будь-якою ціною ще задовго до того, як отримав добро від членів Варшавського договору і запрошення з ЧССР. Бо це може бути темою різних спекуляцій і просто цікавих розмов, але історичного факту вже змінити не вдасться. Та й применшувати хазяйську роль Москви не варто. Можна лише сумніватися утому, чи було взагалі реальним у ті роки, аби один із сателітів СРСР вибрав би свою власну дорогу розвитку, а Москва б це вітала чи бодай залишалася мовчазним спостерігачем. Зрештою, західний світна всю цю ситуацію дивився – хоч із зацікавленням як на внутрішню проблему Східного блоку (читай Радянського Союзу. Та всю славу перекладати лишена плечі СРСР було б також несправедливо, оскільки немалу роль в інтервенції Чехословаччини зіграли її сусіди, передусім Німецька Демократична Республіка на чолі з В. Ульбріхтом, Польська Народна Республіка з В. Гомулкою та комуністична партія Болгарії, на чолі якої стояв Т. Жівков. Проте не треба забувати і про домашніх добродіїв, які дали Брежнєву останній необхідний елемент для легітимізації його вчинків. Йшлося проза- прошення приїхати і допомогти здоровим силам подолати сили загниваю- чі“, у якому, своєю чергою, мали відіграти свою роль двоє українців перший секретар ЦК Компартії України та член Політбюро ЦК КПРС Петро Шелест та секретар ЦК Компартії Чехословаччини Василь Біляк. Щоправда, у запрошенні про танки не згадувалось ані півсловом, але оскільки його зміст можна назвати більше ніж туманним, нечесно було б закидати Брежнєву, що він його витлумачив по-своєму. Справу запрошення донині остаточно не з’ясовано. Невідомо, скільки ж тих запрошень було. Згадуються аж три варіанти і різні підписанти. Так само неясно, чи дійсно Петро Шелест браву цьому всьому участь, оскільки жодних архівних документів наразі не знайдено (Москва ними ще не поділилася) і все, що знають чеські історики, походить лише зі слів і спогадів, які навів у інтерв’ю для газети „Ізвєстія“ сам перший секретар ЦК Компартії України. А в розмові він згадує, що саме Василь Біляк був тим, хто 3 серпня\n1968 року під час конференції „шестірки“ у Братиславі передав йому це запрошення у туалеті. Кращого місця, яке б настільки відповідало суті цього вчинку, годі й знайти. А вже після того Петро Шелест передав лист Брежнєву, який йому буцімто дуже зрадів. Адже саме цього бракувало, аби танки, які вже, зрештою, чекали біля кордонів, могли рушити у Чехословаччину. Петро Шелест також згадує, що він особисто був ініціатором групи здорових чехословацьких силі що цю справу доручив йому особисто Брежнєв. А як там було із Василем Біляком – русинським кравцем, якому вдалось посісти одну з найважливіших функцій у державі Окрім того, що йому випала роль туалетного кур’єра“, він був також одним із тих, хто підписався під запрошенням. Крім нього, підписантами ще були Алоїс Індра – правдоподібно, головна персона здорових чехословацьких сил, Д. Колдр, О. Швестка, А. Капка. Щоправда, Біляк пізніше заперечував свій підпису даному документі, зізнаючись лише втому, що він про нього чув, але до кінця не знав його точного змісту. На превеликий для нього жаль, експерти підтвердили, що в „обращении“, яке уроці, разом з іншими сімома документами, Борис Єльцин передав тодішньому президенту Вацлаву Гавелу, знаходиться власноручний підпис Біляка. Один, може, недуже хотів, інший, може, недуже усвідомлював, що чинить, але свою історичну роль вони виконали. Настала ніч із 20 на 21 серпня – і чехословацька романтика закінчилась. Але, як вже було сказано, більшість з наведеної інформації немає ґрунтовнішого документального підтвердження і доведеться ще почекати, поки московські архіви відкриють свої таємниці і про ‘68 ріку Чехословаччині.\nЛенка Віх, Прага болючі питання життя української національної меншини. Чимало цікавих передач, зокрема постійна щотижнева передача Щирі слова прозвучали по українському радіо. Атмосфера демократизації сколихнула всіх і надихала до роздумів вголос. Проте українські домагання наштовхнулися на скелю глухих комуністичних чиновників у Ко- шицях, Братиславі і Празі. У серії статей Парадокси нашого життя М. Миндош (фаховий історик) проаналізував політику компартії\n– політику потоптання прав української меншини в ЧСР протягом останніх двадцяти років. У квітні 1968 р, в заключній статті він дійшов такого висновку Політика денаціоналізації українців- русинів була офіційною політикою, а існування всіх українських установ\n– КСУТ, УНТ, ПУНА, видавництва, радіо – були установами, які треба було терпіти, або просто мати, щоб доводити всім вдома і закордоном, що соціалістична Чехословаччина послідовно вирішує українське національне питання. Це найбільший парадокс\n(„НЖ“, Українцям в ЧССР було дозволено створювати самодіяльні гуртки народної творчості, влаштовувати фестивалі пісні і танцю в Свиднику і чітко їх попереджено не пхайте носа в шкільну політику партії. Один із дописувачів газети „НЖ“ у червні 1968 р, посилаючись на статтю політичного архітекта закону про чехословацьку федерацію Г. Гусака, опубліковану в Правді, нагадав читачам слова цього словацького політика, що федеративне впорядкування чехів і словаків є головним змістом нових зміна вимоги національних меншину цьому контексті будуть досліджуватися (\nsa budú skúmať\n). Здається, така обіцянка і досі\n– 2008 р. – витає в хмарах над руси- нами-українцями Словаччини. Щоб, однак, не бути однобоким, варто нагади й мудрі слова сільського дописувача „НЖ“, котрий писав під псевдонімом Василь Мачанка. У березні\n1968 р. він зі здоровим селянським розумом, звертаючи увагу читача на найнеобхіднішу передумову здобути права, метикував За єден кінець мож би нам, русинам-українцям потягнути од Ублі аж по Спиш, жеби і ми досягли практичну рівноправність. Звучить актуально і нині, сорок років після Празької весни.\n26 1 9 6 8\nKомуніст, який любив Україну\nЗ кінця минулого року, в зв’язку з проектом Великі українці на телеканалі Інтеру суспільстві розгорілася дискусія щодо героїв, пов’язаних з Україною. Йдеться прорізні постаті з різних історичних періодів. У дебатах взяли участь як історики, публіцисти, політики, такі пересічні громадяни. Однією з найбільш суперечливих кандидатур, висунутих лідером Комуністичної партії України Петром Симоненком, виявилась постать Леніна. Варто задуматись, чому українські комуністи підтримали Леніна замість того, щоб обрати людину, безпосередньо пов’язану з Україною, але водночас віддану комуністичним ідеям. Здається, саме такою фігурою міг бути Петро Шелест. У лютому цього року минає столітній ювілей його народження, із цього приводу Інститут політичних та етнонаціональних досліджень НАН України організував конференцію.\nПетро Шелест – постать неоднозначна. З одного боку – завзятий будівник комунізму, з іншого – захисник незалежності Радянської України, української мови та культури. Шелест став секретарем Компартії України уроці і протримався націй посаді до\n1972 року. Відіграв велику роль у відстороненні від влади Микити Хрущова, забезпечуючи для Леоніда Брежнєва підтримку збоку українського партійного апарату. Зрештою, шкодував пізніше про це.\nЯк прихильник радянської влади, він боровся з українськими дисидентами, але звертають увагу, що за його часів влада відмовилася від терору повід- ношенню до всіх українців. Був прихильником автономії для української республіки в рамках СРСР та радянського законодавства. Прагнув звільнити економічно Київ від центру у Москві. Захищав українську мову та культуру, за що його критикували з центрального партійного апарату. Дехто з дослідників стверджує, що Петро Шелест стиха підтримував представлений у праці Івана Дзюби Інтернаціоналізм чи русифікація аналіз ситуації на Україні.\nЙому закидали підтримку братньої інтервенції до Чехословаччини уроці. Однак ця справа не давала йому спокою до кінця життя і він волів, щоб ті події вирішились всередині Чехословаччини. Зрештою, у нашій розмові Віталій Шелест (син Петра) цікавився, чи надалі у свідомості чехів відзиваються болем події сорокалітньої давнини.\nНаприкінці 1971 року органи повідомили Шелестові, що на нього, як на ставленика Москви, готують замах двоє студентів. Розповідаючи про це у спогадах, Шелест зауважує Неприємно все це вислуховувати, тим більше, що насправді деякі наші питання потребують докорінного перегляду. І я дійсно проводжу лінію Москви. Аякже може бути інакше Тим не менш серед істориків і політологів утвердилася думка, що Шелест сприяв деяким господарським реформам з метою більшої автономізації України чи контрольованого українського автономізму“, підтримував обмежену українізацію. Шелест підтримав обговорювану на найвищому рівні тодішнього партійного керівництва ідею спорудження погруддя Сталіну біля кремлівської стіни. І тим не меншу щоденнику (який вів для себе з 1930 року, а потім доповнив спогадами) він записав У той час – 1932–1934 роки – на Україні був страшний голод. На селі вимирали від голоду родинами, навіть цілими селами. У багатьох випадках було навіть людожерство… Це був просто злочин нашого уряду, але при цьому соромливо замовчується. Нарешті, одні знавці наполягають, що за Шелеста було здійснено арешти дисидентів, він лобіював введення радянського війська до Чехословаччини, а інші підкреслюють, що при цьому Шелест все-таки врятував багатьох українських інакодумців від репресій, реально сприяв розвиткові української культури, спорудженню історичних пам’яток…\nОдним словом, знов виходить ще- дринській симбіоз. Так, слід бачити різні сторони, різні грані політичних діячів. Проте слід бачити і домінанти. Не варто з Шелеста робити діяча, який радо здійснював репресивні акції, а при цьому був латентним „мазепинцем“, плекав надії на незалежність України. Цього не було. А що ж було Перед тим, як відповісти на це запитання, бодай коротко поглянемо на біографію Петра Юхимовича Шелеста. Врятували від радянської, але невід партійної роботи\nВін народився 14 лютого 1908 року в селі Андріївка, нині Харківської області. Коли підріс, працював водовозом, листоношею, вантажником, ремонтним робітником на залізничній станції. Прибивав рейки до шпал костилями. Між іншим, силу мав неабияку з одного удару заганяв костиль...\nУ 1927 році вчився в Ізюмській радпартшколі, уму став членом\nВКП(б). Згодом навчався у харківському Комуністичному університеті імені Артема, а потім у Харківському інженерно- економічному інституті. Уроках працював на Маріупольському заводі імені Ілліча змінним інженером, заступником начальника і начальником цеху, одночасно навчався на вечірньому відділенні Маріупольського металургійного інституту. Саме у цей час дружиною Шелеста стала Любов Банна, яка народила йому двох синів Бориса (1933) та Віталія (1940). У січні\n1942 року, після кількох років важкої хвороби, вона померла, а у квітні того ж го Шелест одружився з Іраїдою\nМозговою, якій судилося виростити і виховати Бориса і Віталія.\nУ 1936–1937 роках Шелест служиву Червоній Армії, аз го працював начальником цеху, виробництва, головним інженером Харківського заводу Серпі молот. Обирався членом парткому заводу, звідки рішенням ЦК\nКП(б)У був скерований на партійну роботу. З 1940 по грудень 1941 року Шелест – секретар Харківського міського комітету КП(б)У по оборонній промисловості. Під час війни з нацистською Німеччиною і у перші повоєнні роки – завідувач відділу оборонної промисловості Челябінського обкому Столітній Шелест\nВін походив не з національно свідомої Західної України, але його звинуватили у націоналізмі. Він очолював важливі промислові підприємства і не прагнув робити політичну кар’єру. Проте у віці 45 років він почав працювати другим, а у 49 – першим секретарем обкому партії, аби пізніше очолити Компартію України.\n1 9 6 8 26\nТекст Юрій Шаповал, професор, докторі сто р и ч них наук, Київ Ф ото архів Музею сов є т с ь к о ї окупації ВКП(б), інструктор ЦК ВКП(б), парторг\nЦК ВКП(б) наряді заводів, заступник секретаря Саратовського обкому партії по оборонній промисловості. Уроках Шелест – парторг\nЦК ВКП(б) на Саратовському заводі\n№ 292 Міністерства авіаційної промисловості (МАП) СРСР. Уроці його як фахівця-механіка направляють до Ленінградської партійної організації. Там до нього придивилися уважніше і вже у Ленінграді рішенням обкому партії, а згодом і рішенням ЦК ВКП(б) його призначають директором заводу\n№ 272 МАП СРСР.\nОднак у північній столиці Росії Шелест не затримався надовго рішенням\nЦК ВКП(б) від 12 квітня 1950 року його затвердили директором Київського заводу № 473 МАП СРСР. Яків Ленінграді, на директорській посаді Шелест працював енергійно і успішно. Одним словом, була б у нього нормальна управлінська біографія, якби уму не загітували його піти на партійну роботу. У листопаді 1952 року його викликають до тодішнього першого секретаря\nЦК КПУ Леоніда Мельникова і пропонують посаду голови Державної планової комісії Ради Міністрів УРСР. Шелест відмовляється, його відряджають для співбесіди до ЦК ВКП(б). Однак у Москві він ще раз відмовляється. Згодом йому пропонують посаду першого заступника міністра меблевої промисловості України, чим він взагалі був щиро обурений. Однак і це ще не все.\nОсь що згадував сам Шелест Ще уроці мене обрали заступником голови Київського міськвиконкому\n– без моєї згоди. Так я й працював кілька місяців на двох чина трьох змінах і заступником мера столиці України, і директором авіазаводу. Падав з ніг\n– зранку на заводна десяту – у міськвиконком, а на вісімнадцяту – знову на завод. Потім таки втрутився міністр авіаційної промисловості, мене звільнили з посади заступника голови виконкому й залишили на заводі. А через рік обрали другим секретарем міськкому партії. Я знову до міністра Демен- тьєва: Петре Васильовичу, рятуй Не хочу кидати завод А він Директор ти чудовий, тому і врятував я тебе від радянської роботи, це було мені під силу, але від партійної – вибачай… Через три дні призначимо тобі заміну – проти вашого республіканського керівництва я воювати вдруге не можу. Такі став я партійним працівником“.\nСпочатку був Київський обком партії, який він очолював уроках, а у липні го йому довірили керувати всією Україною з цього часу ідо травня го він був першим секретарем ЦК Компартії України.\nПетро Шелест увійшов до складу ЦК, а згодом ідо найвищого у комуністичній ієрархії органу – Політбюро ЦК КПРС. Неодноразово обирався до складу депутатів Верховних Рад тодішнього СРСР і УРСР. Він одержав найвищі тогочасні нагороди Зірку Героя Соціалістичної Праці, три ордени Леніна, ордени Вітчизняної війни го ступеня, Червоної\nВід’їзд до Москви - найчорніший день життя Молодший син Петра Шелеста Віталій згадував Наш рід бере витоки в Запорізькій Січі, у літописах з’явля-\nється наше прізвище, про запорожців йому (П. Шелесту – Ю.Ш.) розповідав його батько, мій дід Юхим Дмитрович, георгієвський кавалер. Він з великою повагою ставився до цього етапу української історії. Я би навіть сказав так Запорізька Січ була для нього ідеалом громадського ладу. Зректися цього він не міг“.\nЧи тому, що він сам був козацького роду, чи з якихось інших причин, але Шелест, на відміну від багатьох тодішніх керівних працівників України, ніколи не дивився на Україну як на щабель до московської кар’єри. А день свого від’їзду до Москви навіть назвав найчорнішим днем свого життя. Ось так багато означала для нього Україна. Можливо, не лише цим, алей цим визначалися людські якості Шелеста. Переважна більшість тих, кому довелося з ним працювати, згадують про нього без образі зневаги. Тепер процитую колишнього довголітнього комсомольського і партійного працівника Юрія Єльченка. Він не ідеалізує Шелеста, а щодо його характеру зауважує Був Петpо Юхимович працівником пpинциповим, наполегливим, вимогливим, навіть жорстким, виявляючи ці якості постійно і без вагань. Не пасував пеpед найвищими автоpитета- ми, міг пpямо висловлювати і захищати свою точку зору, без огляду на особи. Будемо говоpити відверто – це не завжди і не всім подобалось.\nБезумовно, тут виявлялись і його пpиpодні людські риси. Ми знали його як особу з твеpдим хаpактеpом, безхи- тісну людину. Бував він і дещо брутальним, а часом не соромився і у висловах. У побуті (а мені доводилось кілька азів В. Щербицький та Ю. Шелест. Така фігура як, скажімо, Щербицький не може консолідувати суспільство. А пам’ять про таких людей як Шелесті може, і здатна, я глибоко переконаний, саме тому, що Шелест не хотів бути сліпим знаряддям у руках Кремля і виконувати беззастережно все те, що йому нав’язувалося звідти. Він, як тільки міг, чинив спротив. Не знаючи це треба цінувати, але принаймні забувати про це ніколи не можна.“\n28 1 9 6 бути з ним у такій обстановці) поводив себе пpосто, pозкуто, був відвертим, говоpив про сімейні справи. До речі, звертав увагу на необхідність, не дивлячись на виняткову зайнятість, знаходити час на виховання дітей. Вважав, що своїх синів виховав людьми гідними. Знаю, що це такі було“.\nА ось думка Володимира Семичаст- ного, колишнього Голови КДБ СРСР, а згодом заступника Голови Ради Міністрів УРСР Авторитарним керівником за наявності Політбюро ЦК КПУ, жорсткого контролю збоку ЦК КПРС бути майже неможливо. Шелест інколи дозволяв собі директорські замашки\n– адже у минулому він директор заводу. Інколи допускав і всілякі недипломатичні вислови. Інколи міг висловлювати роздратування через незначні події, що здавалися йому підозрілими...“\nДо речі, про недипломатичні вислови. Добре відомо, що це родова ознака майже всіх радянських керівників, особливо виробничників, які в такий спосіб часто „відiгрувалися“ на підлеглих. Так ось, у мене з’явилася нагода перевірити, чи робив це у неформальних умовах Шелест.\nПід Києвом, умісті Яготин донині зберігся колись закритий об’єкт“\n– Яготинське мисливське господарство Міністерства лісового господарства України. Саме сюди у радянські часи, починаючи з повоєнних років, партійно-державні керівники України їздили полювати на качок. Початок цій традиції поклав Микита Хрущов. На початку х років побудували зручніший двоповерховий будинок, який нині, які все господарство, знаходиться у занедбаному стані рази на сезон сюди приїздив і Шелест. Мені вдалося розшукати колишніх єгерів Олександра Меткалика і Івана Галушка, які понад 30 років забезпечували полювання, сідали разом із вождями України у човен, спілкувались з ними, разом стріляли качок, а значить, бачили і чули таке, чого в архівах не знайти. Єгері розповіли, що Шелест завжди поводився коректно, пив лише червоне вино, разом з Іваном Галушком співав українських пісень, недипломатичні вислови не вживав. На моє запитання, чи був Шелест азартним під час полювання, я одержав відповідь, що був. На відміну від Щербицького, для якого полювання було скоріше необхідним ритуалом і який у човні міг відкласти рушницю і годинами роздумувати про щось, що зовсім не стосувалося ні вранішнього озера, ні качок на ньому. Щоправда, заради справедливості слід зауважити, що і Щербицький, за спогадами єгерів, недипломатичних висловів у їх присутності не вживав.\nВідповідаючи на запитання, чи уособлювали Щербицький і Шелест два різні типи номенклатури, Леонід Кравчук відповів, що ні І той, і той були захисниками існуючого ладу, виступали за зміцнення Радянського Союзу, за перехід до комунізму. Це були люди одного ґатунку, тільки Щербицький був, на мою думку, на порядок вищим за людяністю і значно легшим у спілкуванні. Шелест був людиною крутою, недуже полюбляв дискусії і висловлювався завжди однозначно. Можливо, й був Шелест крутим, але навіть тодішні інакодумці (напр.,\nВ’ячеслав Чорновіл, Іван Дзюба, Сергій\nПараджанов) відгукуються про нього стримано і навіть з певною симпатією. Про серйозні недоліки та помилки однієї книги У травні 1972 року Шелеста звільняють від обов’язків першого секретаря ЦК КПУ і підвищують він їде до Москви і займає посаду одного із заступників Голови Ради Міністрів СРСР. Він ще зберігав місце у Політбюро ЦК\nКПРС у Києві. В журналі Комуніст України (теоретичному і політичному органі ЦК Компартії України) з’явила- ся рецензія на книжку Україно наша Радянська, яка вийшла друком уроці і автором якої був Шелест. Цю рецензію не обговорювали на засіданні редколегії, оскільки вона попередньо була санкціонована Москвою. Називався цей матеріал Про серйозні недоліки та помилки однієї книги і був одним з неперевершених зразків політико-ідеологічної розправи. Однак одним з головних обвинувачень було таке У книзі, яка має назву Україно наша Радянська, непомірно багато місця відводиться минулому України, її дожовтневій історії, водночас слабо показуються такі епохальні події, як перемога Великого Жовтня, боротьба за побудову соціалізму. При цьому порушуються ленінські принципи класо- во-партійного, конкретно-історич ного підходу до аналізу окремих історичних явищі фактів. Особливо наочно це виявилося у характеристиці Запорізької Січі. Автор значною мірою ідеалізує українське козацтво і Запорізьку Січ, розглядає їх як однорідну, так би мовити, позакласову спільність. Слід відзначити, що останніми роками в нашій літературі з’явився ряд книг (Р. Івани- чука, С. Плачинди, І. Білика, для яких характерна ідеалізація патріархальщини. Прикрашаючи минуле, такі автори протиставляють його сучасності. Книга Україно наша Радянська не тільки не допомагає розвінчувати подібні явища, а навпаки, обмежує можливості критики антиісторичних тенденцій у висвітленні минулого українського народу в художніх і наукових виданнях“.\nШелестівська лінія базувалася на своєрідній подвійній лояльності\n– загальносоюній і республіканській, постійному маневруванні між двома політичними дискурсами – централі- заторським і антицентралізаторським. Шелест активно і постійно боронив економічні інтереси України. Наприклад, уроці на засіданні Політбюро ЦК\nКПРС він увійшов у відкритий конфлікт із\nСусловим та іншими тодішними партійними керівниками. Причина свавільні дії Міністерства зовнішньої торгівлі СРСР, яке вирішило продати Швейцарії\n450 тис. тонн соняшникової макухи, навіть формально не запитавши згоди українського керівництва. Шелест непросто протестував, а написав записку з пропозицією, щоб УРСР вийшла з-під опіки Зовнішторгу СРСР і всіх зовнішньоторговельних відомств Москви. До речі, збереглося дуже багато різного роду записок Шелеста до московських центральних установ, в першу чергу до ЦК КПРС, в яких він прямо і чітко висловлював свою позицію насамперед у господарських питаннях, критикував центральні управлінські господарські) структури. Сам Шелест згодом згадував про це. Наприклад, згадував майже детективну історію з будівництвом палацу Україна. Москва не дозволяла його будувати на тій підставі, що в Києві є Жовтневий палац. Тоді Шелест вдався до такого маневру він поінформував центральні органи, що будують сучасний кінотеатр. На це було дано згоду. Коли з’ясувалося, що насправді будують не кінотеатр, вибухнув скандал. Шелеста почали виховувати, до Києва – розбиратися\n– приїхала комісія на чолі з Миколою\nПідгорним. Однак грошей вжене повернеш і палац таки побудували.\nОднак дії Шелеста не обмежувалися господарською сферою. З його перебуванням при владі почали пов’язувати і деякі інші дії, наприклад, те, що він енергійно підтримував ансамбль Вірського, народне мистецтво загалом, але при цьому не придушував інші мистецтва. Скажімо, творчість кінорежисера Сергія\nСин Шелеста Віталій згадував:\n„Интересная ситуация с книгой Ивана\nДзюбы ,Интернационализм или ру-\nТекст Юрій Шаповал, Київ Фотоархів Пав е л а Д л о у го го сификация?‘. Она была у отца почти настольной. Он ее читал, плевался, говорил, что так нельзя, я отвечал, что есть факты, их надо осмыслить. Его по- зиция по отношению к Дзюбе в наших разговорах многократно прокручи- валась и постепенно формировалась. А Параджанова он просто спасал.\nПрактически сразу после ухода отца с должности Параджанова арестовали...\nУ меня... был интересный разговор с\nВячеславом Чорноволом. Он как-то мне говорит: Ви дивуєтесь, пане Вiталiю, що я до вашого батька добре ставлюся Був такий випадок. Я вже сидiв чотири роки, десь у сiчнi 1970 року до мене пiдходить слiдчий i каже Ну, В’ячеслав, готуйся, скоро – на волю. Про тебе вже Петро знає. Але ж його зняли!‘“\nНа засіданні Політбюро ЦК Компартії України за ініціативою Шелеста було ухвалено постанову Про створення багатотомної Історії місті сіл Української РСР. Саме тоді доручили всю практичну роботу Петру Троньку і редакції Української Радянської Енциклопедії на чолі з Миколою Бажаном. Віталій Коротич пригадував епізод, який засвідчив, що Петро Юхимович не такий дурний, як могло здатися на перший погляд. Шелест підтримав ідею перевидання творів Володимира Винниченка. Однак тут же у Львові знайшовся якийсь „суперпатріот“, який прокоментував це приблизно так Нарешті, дожили до перевидання прем’єр-міністра доби Директорії. Після цього комісію, яка мала займатися перевиданням, швидко розформували, a Шелест при зустрічі з Коротичем кинув йому:„Ну що, побачив, що ваші ідіоти роблять\nКоротич потім скаже Я тоді зрозумів, що він не такий простий і дурний...“\nЗрозуміли це і у Москві. До початку х років Леонід Брежнєв не протестував проти того, щоб під час засідань Політбюро ЦК КПРС відбувалася полеміка, висловлювалися критичні думки. Власне, він і потім відкрито не виступав проти цього, але досвідчені\n„царедворцы“ швидко зорієнтувались, що подобається і що не подобається генсеку. Поступово навколо дорогого Леоніда Ілліча почала формуватися мовчазна одностайність. В неї Шелест ніяк не вписувався. І це до певної міри виглядало парадоксально, оскільки було відомо, що Шелест відіграв важливу роль у жовтневому перевороті 1964 року, тобто у поваленні Микити Хрущова. Саме йому\nБрежнєв і Підгорний доручили переговорити про недоліки в роботі Хрущо- ваз великою групою (36 осіб) партійних працівників з України. І Шелест мав такі розмови, фактично готуючи усунення\nХрущова на Пленумі ЦК КПРС. Правда, пізніше він писав, що, мовляв, питання про усунення Хрущова дожовтневого Пленуму не ставилось і що сам Шелест дізнався про наміри заколотників лишена засіданні Президії ЦК КПРС. Взаємини Шелеста і Хрущова не були однолінійно-мажорними, як дехто донині вважає. Наприклад, Шелест не підтримував ідею про розподіл парторганізацій на сільській промислові. І непросто не підтримував, а відверто висловлював свою позицію. До речі, з критичними зауваженнями з приводу хрущовської політики виступав і тодішній Голова Ради Міністрів УРСР Володимир Щербицький і, на відміну від\nШелеста, поплатився за це уму його відправили в Дніпропетровська повернули на колишню посаду у 1965-му.\nМожливо, тому, що Хрущов не дотягнувся (не встиг) до Шелеста, його автоматично вважали висуванцем хрущовської доби, а Щербицького\n– навпаки. Це помилкове враження, поза сумнівом, посилювали виступи\nШелеста на засіданнях Політбюро ЦК\nКПРС, а також його численні записки до керівних органів, в яких він обстоював не якийсь націоналізм, а лише те, що\n30 1 9 6 8 було декларовано у Конституції СРСР і УРСР щодо прав України як однієї із союзних республік. Однак у стратегічному плані він не виступив проти жодної з брежнєвських ініціатив включно із введенням війську Чехословаччину в 1968 році. Ясна річ, Шелест не лобіював цю агресію (як стверджує дехто з нинішніх знавців, але був одним із виконавців, тих, хто забезпечував перехід через Карпати і введення військ до братньої країни. Тим не менш переважила недовіра до його особи. Долю\nШелеста у Москві вже визначили. Тим більше, що на цей час зусиллями політичних ворогів, конкурентів і спецслужб Шелесту було створено імідж надмірного українського патріота, який нібито плекає плани більшої автономізації України та ще й гуртує навколо себе групу молодих політиків, які невдоволені політикою і поведінкою Брежнєва. Першим серйозним симптомом стало призначення 16 липня 1970 року Віталія Федорчука Головою КДБ при Раді Міністрів УРСР. Він виявив себе як беззастережний прибічник жорстокого придушення інакомислення, переслідування дисидентів, національної інтелігенції і самвидаву. Одначе головним завданням Федорчука було зібрати матеріал на Шелеста, щоб якнайскоріше виштовхнути його з України. Тим більше, що наступника вже визначили. Справа втім, що у квітні 1971 року, коли Шелест очолював ЦК КПУ і був членом Політбюро ЦК КПРС, до того самого Політбюро обрали Щербицького. Це був дуже виразний сигналі Шелест зрозумів, до чого йде. Пізніше він коментував ту ситуацію так І тоді вже мені стало майже все зрозуміло – всі плани Брежнєва. Почалась операція підсидки‘. Якщо ж казати про Щербицького, а це моя власна думка, і я на неї маю право, то це далеко не свята людина. А на Україні чимало проблем підігрівав теоретик інтернаціоналізму Валентин Юхимович Малан- чук і ті, хто його підтримував, особливо науковці, що йому старанно прислужувались, доводячи, оспівуючи ліквідацію національних розбіжностей“.\nШелест поїхав до Москви, а у квітні го з’явилась вже цитована розгромна рецензія на його книжку Україно наша Радянська у журналі Комуніст України. Це означало, що у велику політику він ужене повернеться. Після цього його вивели із Політбюро (за помилки у проведенні ленінської національної політики, позбавили державної посади і відправили на пенсію.\nЗ того часу Шелест майже рік не працював, за його власними словами, переживав, мучився, займався самоїдством. Потім вирішив, що ще може працювати за фахом. Звернувся до\nБрежнєва. Той спочатку хотів його від- футболити“, одначе за наполяганням\nШелеста подзвонив секретареві ЦК\nКПРС Дмитрові Устинову, а той в свою чергу – міністрові оборонної промисловості Дементьєву, який влаштував\nШелеста на роботу на заводі при Дол- гопрудненському дослідно-конструк- торському бюро автоматики. Там партійний націоналіст пропрацював понад десять років, наприкінці го, за два місяці до свого 70-річчя пішов на справжню (неполітичну) пенсію. Уроці він вітав проголошення незалежності України. Вперше після відставки він зміг приїхати до Києва про що Шелест давно мріяв і що йому було заборонено після усунення) лише під час горбачовської перебудови. Він мав публічні виступи, які викликали великий інтерес. Інтерв’ю з ним для преси і телебачення зробив, а потім головував на його виступах Дмитро Табачник.\nЦілком ймовірно, що саме в той час Шелест вирішив не Москва і не Росія будуть його останньою земною адресою. Він помер 22 січня 1996 року і за його заповітом похований на Байковому цвинтарі у Києві (минулого року біля нього перепоховали і його дружину. У лютому 2003 року в Україні надер- жавному рівні відзначили 85-річчя Володимира Щербицького. А про 95-річчя\nШелеста забули. Схоже, не згадають і про 100-річчя. Йому знов не таланить. За президента Кучми у нас були одні герої, нині – інша національна пам’ять“, в яку Шелест знов не вписується. Втім, завершу оптимістичним запевненням я не буду розчарований, якщо помилюсь у своєму прогнозі.\nТ е к с т : Юрій Шаповал, Київ Ф ото архів Музею сов є т с ь к о ї окупації Під час круглого столу на тему Петро Шелесті проблема політичного лідерства в Україні, який нещодавно організував у Києві Інститут політичних і етнонаціональних досліджень НАН України, ми малина- году задати кілька запитань доктору фізико-математичних наук, члену- кореспонденту НАН України, який працює в галузі атомної енергетики і, передусім, сину Петра Шелеста пану


Туристичні фірми у Ковелі ᐈ знайдено 19: каталог послуг, ціни, контакти | List\nНадання туристичних послуг в межах України та за кордоном. Продаж авіаквитків. Страхування.\n+38 (03352) 5-22-00\nТуристичні послуги в межах України та за кордоном. Візова підтримка, продаж авіаквитків. Автобусні екскурсійні тури Європою.\nНадання туристичних послуг, візова підтримка, працевлаштування за кордоном, страхування.\n+38 (073) 180-17-58\nвулиця Сагайдачного, 6/21\nТуристичні послуги, візова підтримка, бронювання та продаж авіквитків.\nВідпочинок в Україні та за кордоном, візова підтримка, бронювання авіаквитків. Широкий спектр страхових послуг.\nАвтомобільне страхування Тури за кордон Тури в карпати Страхування життя Особисте страхування Медичне страхування Туристичне страхування Авіаквитки\nНадання туристичних послуг по Україні та за кордоном. Бронювання квитків. Екскурсії.\n(Навпрти стадіону "Локомотив")\nТуристичне агентство "VALIZA TOUR"\nТуристичні послуги, страхування, візова підтримка, бронювання квитків, працевлаштування за кордоном.\nАвіаквитки Медичне страхування Автомобільне страхування\n+38 (050) 576-88-09\nАвтомобільне страхування Медичне страхування Страхування життя Страхування майна Особисте страхування Туристичне страхування Тури за кордон Тури в карпати Авіаквитки Продаж нерухомості Купівля нерухомості Оцінка житлової нерухомості Оцінка земельних ділянок Оцінка комерційної нерухомості Обмін нерухомості Квитки на залізничний транспорт Автобусні квитки Туристичні оператори Пасажирські перевезення в межах країни Пасажирські перевезення за кордон Пасажирські перевезення в межах міста Пасажирські перевезення в межах області Пасажирські перевезення під замовлення Квитки Візи, візова підтримка Страхування Працевлаштування за кордоном Екскурсії Туристичні фірми в Івано-Франківську Туристичні фірми в Тернополі Туристичні фірми в Львові Туристичні фірми в Ужгороді Туристичні фірми в Коломиї Туристичні фірми в Калуші Туристичні фірми в Стрию Туристичні фірми в Дрогобичі Туристичні фірми в Червонограді Туристичні фірми в Хмельницькому Туристичні фірми в Чернівцях Туристичні фірми в Рівному Туристичні фірми в Луцьку Туристичні фірми в Кам'янці-Подільському


Літак WizzAir Yavp.pl\nАвіакомпанія Wizz Air зробила чергову чистку трас з Польщі. З розкладу польотів повністю зникло кільканадцять напрямків, деякі з них повернуться не скоро.\nЯк пoвідoмляє Yavp.pl з пoсиланням на fly4free.pl, угорський лоукостер прибрав з сітки польотів кілька напрямків з Гданська, Кракова, Катовіце, Познані, Варшави та Щецина. Загалом зникло 18 трас з Польщі, в тому числі деякі й до України.\nРейси до України, які зникли\nІнші рейси Wizz Air, які зникли\nГданськ - Бодо\nГданськ - Миконос\nГданськ - Лондон (Гатвік)\nКраків - Тромсе\nКраків - Тронхейм\nКатовіце - Миконос\nКатовіце - Сантандер\nПознань - Кутаїсі\nВаршава - Превеза\nНова чистка авіарейсів з Польщі - це ще не все. Судячи з системи бронювання авіакомпанії Wizz Air, буде відкладено повернення до розкладу низки інших напрямків, які тимчасово перестали обслуговувати в грудні минулого року. Так, рейс Вроцлав-Запоріжжя відновиться тільки з 28 березня 2022 року, хоча спочатку це планувалося зробити в лютому. Рейс Вроцлав-Одеса повернеться тільки з 4 липня. Так само з затримкою принаймні на місяць мають відновити й деякі рейси з Польщі до інших країн ЄС чи Марокко.


Прибирання ресторану, прибирання кафе, прибирання бару - Генеральне прибирання ресторанів, кафе, барів в Києві\nПрофесійне прибирання приміщень кафе і ресторанів\nЯкщо ви вирішили відкрити свій ресторан або кафе, то без ремонту навряд чи ця ідея вдасться. Для того, щоб ваш бізнес приносив вам доходи, ви повинні створити всі необхідні умови, в тому числі привести приміщення в порядок після ремонту. Погодьтеся, якщо в вашому ресторані буде неприбрано, то навряд чи до вас будуть йти клієнти. Прибирання бару, кафе чи ресторану – це те, на чому наша компанія спеціалізується не перший рік. Тут працюють професіонали своєї справи. Ми проведемо комплексне прибирання приміщення в досить стислі терміни. У своїй роботі наші фахівці використовують сучасні і якісні інструменти і засоби, які можуть впоратися з різними видами забруднень, особливо з тими, що залишаються після ремонту.\nЦіни на прибирання кафе, барів, ресторанів, магазинів\nНайменування Від 10 до 50 Від 51 до 100 Від 101\nГенеральне прибирання приміщення Від 22 грн. за 1 м.кв. Від 20 грн. за 1 м.кв. Договірна\nПрибирання після ремонту або будівництва Від 25 грн. за 1 м.кв. Від 20 грн. за 1 м.кв. Договірна\nЩо входить в комплексне прибирання ресторану або кафе\nПісля ремонту приміщення залишається багато забруднень. Часто, щоб навести порядок, у власників немає часу. Що ж робити в такій ситуації? Все дуже просто, ви можете звернутися в спеціалізовану компанію з клінінгу приміщень. На сьогоднішній день знайти таке підприємство в нашому місті не складно. Але не всі компанії виконують прибирання якісно. Ми забезпечуємо своїм клієнтам високоякісне обслуговування за доступними цінами.\nКомплексне прибирання ресторану або бару – це складний і часом досить-таки тривалий процес. На нього іноді може піти весь день. Звертаючись до нас, ви зможете повністю забути про всі проблеми пов’язані з прибиранням.\nМи без проблем зможемо приїхати до вас і виконати ряд послуг:\nвідмити підлоги та інші поверхні від залишків фарби, клею або грунтовки;\nвідполірувати бар стійку і інші необхідні поверхні;\nпровести вологе прибирання всього приміщення;\nвідполірувати скляні поверхні, вікна і т.д .;\nОсобливості збирання кафе чи ресторану спеціалізованими працівниками\nПісля того, як прибирання ресторану буде завершена нашими працівниками, вам більше нічого не потрібно буде робити. Варто відзначити, що в своїй роботі ми використовуємо виключно екологічні миючі засоби, які не мають неприємного запаху і не можуть завдати шкоди здоров’ю людини. У нас ви також можете замовити послугу з прибирання санвузла або кухні ресторану. Таким чином, ви зможете забезпечити чистоту в кожному куточку приміщення.\nВартість послуги з комплексного прибирання ресторану або кафе залежить від безлічі факторів. На ціну може вплинути:\nплоща території, на якій проводитимуться прибирання кафе або бару;\nступеня забруднення приміщення;\nіндивідуальні вимоги клієнта (використання певних миючих засобів, додаткове очищення поверхонь і т.д.);\nЯкщо вам потрібно зробити прибирання ресторану або кафе після ремонту на високому рівні, то наші працівники зможуть вам допомогти. Ми видалимо всі плями, наведемо порядок у всіх приміщення вашого бару і зробимо все можливе, щоб забезпечити вашим клієнтам по-справжньому комфортний і приємний відпочинок.


Китайці продають точну копію iPhone7 по 150 доларів - ЗНАЙ ЮА\nВсе, що не робиться, робиться у Китаї. Але тепер гіркоту цього жарту повною мірою може на собі відчути й компанія Apple, знаменита своїми айфонами\nВсе, що не робиться, робиться у Китаї. Але тепер гіркоту цього жарту повною мірою може на собі відчути й компанія Apple, знаменита своїми айфонами. Новий продукт китайських "кулібіних" загрожує відібрати у корпорації суттєву кількість клієнтів.\nПоки світ з нетерпінням чекає виходу останньої, сьомої моделі iPhone, який має з'явитися на ринку уже восени, китайці створили абсолютний клон культового смартфона, пише GoGetNews.\nДнями у Китайській Народній Республіці інженери презентували телефон, що до дрібниць повторює анонсовану епплівську "сімку".\nЧитайте також: Новий iPhone 7 радикально змінить колір\nЦікаво, що в мережі знайшлося достатньо інформації для створення аналогічного iPhone7 смартфона. По інтернету вже давно гуляють всі основні характеристики флагмана серед айфонів Apple. Тож китайцям навіть не довелося ламати голову, чим "нафарширувати" модний девайс, аби він не поступався американському продукту.\nПовідомляється, що смартфон вийшов абсолютною копією оригіналу, але ціна у нього значно привабливіша. Коштуватиме він усього 150 доларів.\nЩо стосується справжнього смартвона від Apple, то у новому iPhone 7, за словами розробників, не буде роз'єму 3,5-міліметрів, а в характеристиках значаться нова iOS 10 та потужний процесор власного виготовлення.


Дніпровський ЦНАП надає 215 послуг. Суспільство ДНІПРОГРАД\nГоловна / Суспільство / Дніпровський ЦНАП надає 215 послуг\nДепутати міської ради затвердили перелік послуг Центру надання адміністративних послуг. Він складається із 215 пунктів. Серед нещодавно запроваджених – реєстрація декларації про готовність об’єкта до експлуатації, видача сертифікатів племінних (генетичних) ресурсів, державна реєстрація народження.\nУ Дніпрі ЦНАП працює у двох відділеннях: «Лівобережний» (торговельний центр на просп. Слобожанському, 31-Д) та «Правобережний» (Дніпровська міська рада, просп. Д. Яворницького, 75). Через сайт центру cnap.dniprorada.gov.ua можна попередньо записатися на зручний день і час подання документів та замовити адміністративні послуги, які надаються он-лайн. З початку року через ЦНАП пройшло майже 179 тис. послуг\nТеги: ЦНАП, сесія


Тернопільська влада ставить в пріоритет "ратушу" собі, ніж парк людям / Блоґ: Марта Мельник / ВКурсі.ком\nЩойно прочитала в «Погляді» статтю «Парк Шевченка в Тернополі забудують — ще й дозволять заходити людям» (http://poglyad.te.ua/podii/park-shevchenka-u-ternopoli-zabuduyut-sche-j-dozvolyat-zahodyty-lyudyam/). Така оптимічна і схвальна назва, але в мене одразу з'явилася надія, що це все жарт. Але насправді, ні.\nЩе приблизно місяць тому в парку почали обрубувати дерева. Тепер стоять такі патики. Ходили чутки, що вирубають весь парк, але потім спростували. І ось тепер це.\nПерші думки в моїй голові були не надто милі:\n«1. щось ця „ратуша“ дуже схожа на супермаркет. принаймні на малому зображенні (велике не відкривається) не добре видно :).\n2. „складність співпраці міських чиновників з тернополянами“. можливо тут причина в чомусь іншому? цього я не знаю.\n3. але найбезглуздіше — це побудувати це „архітектурний проект“ в парку!!! наш парк — це справді наша унікальність, а не якась там „ратуша“. багато ви бачили міст, де парк і озеро (!) знаходяться в самому в центрі? в Європі це лише Тернопіль і Женева!\nвлада, може ти перегнинаєш палку з „вдосконаленням“ міста? подумай ще раз, будь ласочка!!!!!!!!»\nІ ось сиджу я зараз біля вікна і милуюся гарним парком (навіть незважаючи на ці обрабуні патики вздовж парковоі дороги. сподіваюся, що вони не загинуть від цих морозів і вітрів, і ті маленькі гілочки, що залишилися, обростять листочками на літо).\nПоки я цих 5 хвилин спостерігала, по парку пробігло троє людей, двоє вигулюют собак, дві окремі жіночки просто йдуть через парк у своїх справах. Минуло 5 хвилин. і це близько дев'ятої ранку, тобто той час, коли вже більшість людей відбігала, собак вигуляла, на роботу вже прийшла. Ще й в таку погоду, коли сильний вітер дме. Зазвичай, вдвічі менше людей виходить на ранкову прогулянку, якщо така погода.\nА що робиться там раніше, особливо влітку. Шоста ранку, ти йдеш в парк робити зарядку. По дорозі зустрічаєш до 7ми людей, які вже вигялила собак, які теж повераються з зарядки або йдуть від озера. Приходиш ти на місце і зустрічаєш неймовірну кількість людей, від зовсім молодих до дуууже стареньких. Минулого року біля нас постійно проходила бабця, напівзгорблена, ледве ходить, і казала «Дівчатка, молодці! А от мені вже 79 років, я вже так не можу». Через кілька тижнів стала говорити «Мені вже 80». І йшла далі. А я собі думаю, в 79-80 років вона може щоранку збиратися в парк і прогуляватися по ньому більше, ніж півгодини. Це варто поваги. От… Люди, що постійно зустрічають в парку, поступово починають вітати, а згодом і спілкуватися. Всі привітні і в гарному настрої.\nЦе своєрідний «гурток по інтересах». А його хочуть в нас забрати. Ми вже не зможемо робити зараядку і багати, як раніше. Тому що бігати навколо ратуші, це те саме, що бігати в центрі. А це дуже відрізняється від пробіжки в парку, на природі. Це те саме вирубування лісів, яке вбиває тваринок, бо вони втрачають своє місце проживання. В кожному з нас також помре рідна частинка. Чесно кажучи, буде дуже сумно.\nМоя наївна лють змінилася ще наївнішим благанням. Влада, прошу тебе, подумай ще раз! А, якщо ти не зміниш думку, то ще раз і ще раз, і ще раз! Згадай своє дитинство. Мама приводила сюди гуляти, грати на тому майданчику і лазити по тому морякові. А як весело було спостерігати за білочками, що дуркують і бігають туди-сюди. Хіба ж ти ніколи не приносла їм горішки? А вечірні прогулянки біля озера влітку. Комір кусяють, але ти гуляєш, і тобі добре. А концертики на літні сцені! Невже, цей парк у тебе самих не викликає жодних емоцій, що ти його так легко прирекла на смерть. Скажи, ти би вбила свого друга, який був поряд все життя. Рахуй, що цей парк — це твій друг. Ти позбавиш наступні покоління також мати такого друга.\nНе забирай від своїх жителів парк, красу і унікальність, будь ласка!!!\nп.с. не хотіла образити архітекторів, які працювали на цим проектом. просто ви тут хоть Ейфелеву або Пізанську вежу побудуйте, це не має значення. парк важливіший!\nОцінили: Святослав Вишинський , Альберт Комарі , Георгій Боднараш , Єлена Малиновська


Посварились через гроші. В Рівненському районі - скандал\nСписали на зиму\nП’ять місяців тому ми розповідали, як відділ освіти Рівненської районної адміністрації використовує бюджетні гроші. Небезпечну закономірність помітили активісти організації «За чесний тендер». В системі електронних закупівель місцеві діячі знайшли «вікно», завдяки якому допомогли бізнесу приватних осіб. Ложка дьогтю була в тому, що торгів за державні гроші між підприємцями не відбувалося. Адже чиновники відділу освіти завідомо зменшили вартість замовлень на кілька гривень. Це дозволило обійти конкуренцію та напряму підписати контракти. Державні замовлення довірили «надійним» підприємцям. Тому так невипадково вийшло, що в кількох школах підряд вставляв вікна, ремонтував балкони та дах один підприємець - ФОП Пасічник Сергій Васильович. Гарантувати раціональне використання цих коштів не може ніхто. А на п’яти тендерах можна було приблизно зекономити 300 тисяч гривень.\nЗа словами керівника районного управління освіти Олександра Набочука, це зробили навмисно, аби використати гроші до 5 грудня. Бо не встигали зробити великі об’єми робіт.\nДепутати Рівненської районної ради захотіли розібратися з відділом освіти. Багато хто з них сумнівається у чесності слів чиновників. Тому збільшення контролю за витрачанням людських грошей пішло б усім на користь. Адже у депутатів немає повноважень, щоб проводити розслідування. З’ясовувати, чи була винною у «зимовому» інциденті корупція, можуть лише силовики.\nВигадувати якісь хитромудрості ніхто не став. На озброєння взяли досвід Рівненської обласної державної адміністрації. В області чиновники змушені зменшити суми допорогових закупівель для тендерів. Адже місцеві медики витрачали гроші за схожою схемою, яку використав відділ освіти Рівненської РДА. Планується, що медичні заклади в області будуть починати торги не з 200 тисяч гривень (порогова сума – прим. ред.), а з 50 тисяч. Активісти зареєстрували факт, коли поза системою електронних закупівель відділ охорони здоров’я Дубенської міської ради придбав кольпоскопічну систему за 190 тисяч гривень. Хоч її реальна вартість на ринку становить 80 тисяч гривень.\nГоворили одне – зробили інше\nВ Рівненському районі хотіли встановити «поріг» з 50 тисяч гривень. Спочатку всі з ентузіазмом сприйняли такі пропозиції. Категорично проти підтримки даного проекту рішення виступав начальник відділу освіти Рівненського району Олександр Набочук. Він переконував, що зменшення «порогової» вартості закупівель заблокує роботу управління.\nБо тендерні торги проходять довго, а купувати необхідні речі потрібно швидко. Для того, аби депутати не підтримали на сесії цей проект рішення, на них почали здійснювати різний тиск.\nОлімп 133 моттура 13850 грн Детальнiше\nZ 31 12130 грн Детальнiше\nVIP PLUS UDV 447 10900 грн Детальнiше


У Волиньраді затвердили програму відродження історичної Олики\nВідроджувати історико-архітектурну спадщину селища Олика планують у рамках програми, розрахованої на 2019-2024 роки. Водночас, відклали питання будівництва нового корпусу психлікарні в Олиці.\nДепутати ухвалили обласну програму відродження історико-архітектурної спадщини селища Олика на 2019-2024 роки.\nЗагальний обсяг фінансування програми запланований у сумі 1,147 мільярда гривень, з яких 891,605 мільйона – кошти державного бюджету, 22,385 мільйона – обласного бюджету, 55,695 мільйона – місцевих бюджетів, 177,37 мільйона – кошти з інших джерел. Зокрема, у 2019 році з обласного бюджету планують виділити 700 тисяч гривень, у 2020 році – 3,67 мільйона. Волинській ОДА доручили розробити та подати на затвердження Кабінету Міністрів України проєкт державної цільової програми відродження історико-архітектурної спадщини селища Олика Волинської області на 2019-2024 роки.\nВ результаті виконання заходів програми передбачалося досягнути таких результативних показників:\n- нове приміщення нового корпусу Волинської обласної психіатричної лікарні № 2 смт Олика на 170 ліжко-місць з метою перенесення її з території замку Радзивілів;\n- два 8-миквартирні будинки для переселення жителів з історичної частини селища Олика;\n- школу та дитячий садок;\n- відновлення та реставрацію 11 пам’яток архітектури;\n- благоустрій занедбаного кладовища;\n- реконструкцію наявних та будівництво нових очисних споруд;\n- розробку п’яти нових туристичних маршрутів, встановлення інформаційних таблиць та знаків, облаштування зони для кемпінгу;\n- інформаційно-туристичний центр;\n- сайт «Олика»;\n- мережу музейних закладів в смт Олика у відреставрованих пам’ятках архітектури;\nрозробити бренд Олика та виготовити брендбук.\nДепутат Святослав Кравчук зауважив, що програма передбачає побудову нового корпусу лікарні за понад 300 мільйонів, а на його думку, доцільніше розширити існуючу психіатричну лікарню у селі Липини і возити на роботу працівників з Олики. Побудова ж нової лікарні, мовляв, може стати черговим довгобудом, який тягнутимуть багато років. Отже, він пропонував виключити з проєкту програми пункт щодо побудови нового корпусу.\nСвоєю чергою, директор департаменту економіки та європейської інтеграції ОДА Ігор Чуліпа відзначив, що наразі лікарня є бюджетоутворюючим підприємством для місцевого бюджету Олики, до того ж, з там нараховується 120 працівників, які проживають у селищі.\nУ підсумку, депутати підтримали проєкт програми зі зміною, яку пропонував Святослав Кравчук.


Зеленський заявив, що готується переворот, в якому причетний Рінат Ахметов\n26 листопада 2021 | 13:00\nВолодимир Зеленський заявив, що окрім ймовірного вторгнення Росії, в Україні вистачає і внутрішніх проблем. Він розповів, що в Україні планується державний переворот.\nПро це йшлося під час прес-марафону президента.\nЗеленський підкреслив, що Україна повністю готова до ескалації конфлікту на Донбасі та регулярно отримує дані розвідки своєї та країн-партнерів. Якщо Росія все ж таки оголосить повномасштабну війну, то ЗСУ дадуть гідну відсіч.\nЧитай також: У Росії прогнозують нову війну, якщо НАТО не виконає жодної умови\nВодночас президент повідомив, що йому надійшла інформація про підготовку державного перевороту 1-2 грудня 2021 року. Чи причетний до нього сам Ахметов, чи хтось навмисне його "втягує у війну проти України", президент не знає.\n"У нас не тільки з боку РФ великі виклики, у нас великі виклики та внутрішні, всередині нашої держави. Отримав інформацію, що 1-2 грудня буде держпереворот. Це не тільки агентурна інформація, а й звукова інформація про участь Рената Ахметова в участі у держперевороті. Я вважаю, що Ріната Ахметова втягують у війну проти України. Вважаю, що він почав її", - заявив президент.\nТакож він публічно звернувся до Ріната Ахметова та запросив його до "відповідних органів" або на Банкову, щоб послухати разом цю інформацію.\nНагадаємо, що на 1 грудня Володимир Зеленський збирався скликати РНБО. Причину не називали, але тепер усе зрозуміло.\nТакож Realist.online розповідав про те, коли в Україні запровадять воєнний стан.\nДержпереворот Володимир Зеленський Ринат Ахметов


З приходом окупаційної влади в Крим, на півострові не проходить і року без трагедій. Проблема водозабезпечення, яка вкрай гостро почала відчуватися після 2014 року, як і раніше, турбує кримчан.\nУ Луцьку відбуваються заходи, присвячені річниці окупації Кримського півострова.\n4 січня, 13:13\nВ окупованому Криму 23-річний батько вбив свою півторарічну доньку. Він побив її, а потім, щоб дитина не плакала, кілька разів придушив її стрічкою натільного хрестика.\nУ центрі тимчасово окупованого Росією Севастополя розмістили новорічне привітання із портретами Йосифа Сталіна і Володимира Леніна.\n8 листопада 2020, 18:33\nІрина Голосна наприкінці 2014 року виїхала з Криму та пішла на фронт. З родичами вона не спілкується через свою проукраїнську позицію, її чоловік залишився у Криму. Але це не завадило їй потрапити на передову і рятувати українських віськових.\n2 жовтня 2020, 14:58\nВ одному з сіл Каланчацького району Херсонської області ввечері 1 жовтня виявили тіло 26-річного військовослужбовця із слідами від задушення.\n2 червня 2020, 13:43\nУ Ленінському районі анексованого Криму знайшли тіло зниклої 6-річної дівчинки в Північно-Кримському каналі. Поліція з’ясувала, що дитину зґвалтував та вбив 39-річного чоловік.\n31 травня 2020, 11:18\n17-річний підліток Сервер Расильчак розповів про катування у відділі Сакської поліції в Криму.\n9 лютого 2020, 13:53\n8 лютого у Сімферополі в анексованому Криму в салоні автомобіля знайшли тіло 7-річної дитини з численними ножовими пораненнями.\nУкраїнські військові мають намір збивати російські безпілотники, які будуть залітати з боку анексованого Криму, зенітно-ракетними комплексами Бук-М1.\nВ анексованому Криму працівники ФСБ Росії 9 жовтня увірвалися до будинку та затримали українського активіста Олега Приходька.\n7 жовтня 2019, 13:06\nУ захопленому Росією Криму в Ялті над театром підняли український прапор. Він з'явився серед інших на даху будівлі. Фото було опубліковано на сторінці RoksolanaTodayКрим25% у Twitter, - пише Обозреватель. Події зрадів колишній пропагандист Євген Гайворонський.


День пам'яті кіборгів: спогади добровольця про оборону ДАП | Факти ICTV\nCічень, 20 в 11:40\nЦього дня, п’ять років тому, завершились бої за Донецький аеропорт, оборона якого тривала 242 дні. За цей час, за різними даними, понад 200 бійців загинуло, а ще 500 було поранено.\nНагадаємо, 16 січня 16 січня Україна відзначала День пам’яті кіборгів – військовослужбовців, добровольців, волонтерів та медиків, які в 2014-2015 роках захищали Донецький аеропорт.\nФакти ICTV поспілкувались з Миколою Тихоновим – у 2014 році, пішовши з посади голови Оболонської РДА, він поїхав служити добровольцем у підрозділ Карпатська січ. Захищати Донецький аеропорт він прибув саме на новорічні свята.\nПро оборону ДАП, умови перебування у холодному терміналі, Новий рік під обстрілами та “подарунки” від ворога Микола Тихонов розповів у інтерв’ю Фактам ICTV.\nПсихологічні атаки від ворога і оборона ДАП\nКоли ти тільки туди заїжджаєш, таке враження, що всі снаряди і кулі летять саме на тебе. Вже потім розумієш, що стріляють в інше місце.\nЧитайте: День пам’яті кіборгів – в Україні вшановують подвиг військових\nОборона нового терміналу полягала у тому, що ми утримували третину першого поверху, яка була в завалах. Ми сиділи в засідці і відстрілювались від тих, хто на нас нападав.\nРобота полягала у чергуванні по дві години на спостережній позиції. Якщо бачиш, у кого стріляти – стріляєш. Все просто.\nНас кожен день обстрілювали. Вночі запускали “блукаючий танк”. Це така психологічна атака – заводили танк, щоб він гарцював навколо терміналу, а ми весь час очікували, коли він стрілятиме. Це дуже діє на нерви.\nЩе був снайпер, який стріляв в одну і ту саме точку. Ми його називали Барабашка, бо він вночі “стукає”. Стріляв в одну й ту саму колону, а куля рикошетила і такий неприємний звук давала.\nЖили ми у невеличкому просторі. Одне єдине місце, де ще були перегородки – господарче приміщення. Ми там спали, відпочивали, звідти виходили на бойові позиції. Хоча це умовно, бо треба було пройти метрів 15-20, і то вже була імпровізована бойова позиція.\nТермінал був настільки вже пошкодженим і зруйнованим, що там вкопатись не можна було.\nПідвал ми не контролювали. Звідти ми постійно чули звуки – там були вороги. Вже потім ми зрозуміли, що вони закладали вибухівку. Коли це все відбулось, мене вже там не було.\nУ терміналі було дуже холодно, до -30°C. Це такий собачий холод, що зуб на зуб не попадає. Там їсти взагалі не хотілось.\nВід голови РДА до добровольця у Пісках\nЯ брав активну участь у Майдані, потім чотири місяці був за так званою квотою Майдану головою Оболонської РДА. Після звільнення вирішив йти на фронт.\nОдразу після Майдану, 3 березня, я вже був у військкоматі. Я три рази до них ходив і просився, але щось не складалось – то мобілізації не було, то мою справу не могли знайти, то моя спеціальність не підходила.\nОт я придбав “бронік”, каску, взяв харчі, сів у машину, а у мене тоді була Таврія, і поїхав до хлопців. Якщо мене не беруть офіційно, то поїду в добровольчий підрозділ.\nНаприкінці листопада я вже був у Пісках на бойових позиціях. Саме там я проходив курс “молодого бійця”.\nСпочатку Піски мені здавались таким страшним місцем, там постійно були обстріли, але коли я повернувся з аеропорту, воно мені здалось геть не страшним. Там хоч вільно можна було переміщатись.\nВсе, що можна було взяти – 30 патронів і чотири магазини\nВ новому терміналі вже перебувало двоє наших з Карпатської січі, а 30 грудня треба було їх міняли. Я зголосився.\n30-го зранку пішов сніг і стало набагато холодніше. Хоча перед цим було більш-менш нормально.\nНас посадили у вантажівки, і ми вирушили на блокпост за Авдіївкою. Вже місяць наших пропускали за домовленістю – скільки людей виходить, стільки і заходить.\nБула чітка вказівка – брати тільки 30 набоїв і чотири магазини. Жодних гранат, важкої зброї, бо нас обшуковували.\nВони рились в наших речах, дивились, що ми веземо. Це така ганьба. Мало того, що обшукують, над тобою ще глузують. Кажуть – Пацаны, с Новым годом вас, увидимся.\nМи до останнього думали – чи доїдемо, чи ні. Нас могли у будь-який час зупинити і сказати – Все хлопці, приїхали. І щоб ми могли зробити? Нічого. Вже коли на злітно-посадкову смугу виїхали, зрозуміли, що нас пропустили.\nЗа домовленістю, годину-дві нас не обстрілювали, щоб ми встигли вивантажитись. Нас залишили біля нового терміналу, вивантажили замерзлу воду у бутлях. А потім вантажівки швидко поїхали до вежі.\nМашина з дровами теж туди. А новий термінал – це зовсім нова будівля, лише скло, бетон і гіпсокартон. Там навіть топити не було чим.\nНовий рік в аеропорту і “подарунки” від ворога\nЗ 11.00 до 1.00 я був на бойовій позиції. У Новий рік за російським часом, об 11.00, вони нас “привітали” – постріляли по нам.\nКоли вже я прийшов з позицій, для мене хлопці лишили півковточка шампанського, яке вони примудрились провезти.\nІ ще у нас було ціле відро олів’є, яке нам передали волонтери. Воно було повністю замерзле, ми його ложкою видовбували.\nНа Святвечір так само. Хлопці на вежі навіть колядували, відео знімали.\nХотілось подзвонити рідним, але зв’язок був поганий, і я нікому не говорив, де я знаходжусь.\nСМС від бойовиків та лід замість води\nГенератор ми вмикали тільки у світловий день – з 8.00 до 16.00. Коли він працював, можна було щось підзарядити. Але було настільки холодно, що навіть батарея не заряджалась – треба було телефон класти у рукавицю, щоб він нагрівся.\nЇсти дуже не хотілось, хотілось пити. Але оскільки ми нічого не могли розтопити, вся вода була замерзла, в чашку просто лід засипали.\nВони контролювали все – скільки у нас набоїв і боєприпасів, яка кількість людей, в якому вони стані. Нам на телефони приходили СМС на кшталт – Що ви робите, здавайтесь, вас чекають вдома. Це говорить про те, що там працювали засоби радіоелектронної розвідки.\nЯк ми там розважались? Телефонували, щоб нам піцу привезли у новий термінал. Або у 02 дзвонили, а з’єднували тоді вже з міліцією “ДНР”. Ми казали їм – Знаєте, тут якість люди в аеропорту зі зброєю, приїжджайте, розбирайтесь.\nНайприємніше – схід сонця\nЯ пробув там тиждень. Це відносно недовго. 6 січня нас вивезли. Це були вже останні рази, коли за домовленостями пускали.\nКоли виїжджали, також було напруження – невідомо, що у них там в голові. Хоча дорогою назад нас не обшукували.\nКоли я виїхав, радів. Я хоч сонце побачив, бо ми жили у темряві. До речі, найприємніший момент там – схід сонця.\nЧитайте: Поки у нас не було їжі та води, у Києві йшов парад - інтерв’ю з генерал-майором Гордійчуком Імпровізований спортзал та психолог. Як бійці ЗСУ підтримують здоров’я на передовій Куля прилітає швидше за звук. Як ЗСУ рятуються від снайперів на передовій\nДобровольцем в АТО я пробув до кінця літа 2015 року. Військкомат мене згадав лише у 2017 році, призвавши на службу офіцерів запасу. Я перевівся у десантні війська у 81-у бригаду, яка, до речі, теж воювала за Донецький аеропорт. Другий раз відслужив 18 місяців.\nРік тому я звільнився з ЗСУ. Але якщо треба буде піти втретє, піду.\nТеги: Донецький аеропорт, ЗСУ, кіборги


Представник Рівненщини у Другій лізі України з футзалу зіграє стартовий матч у Львові - ОНЛАЙН - ФК АГАТ ГОЩА\nПерший матч у Другій лізі України з футзалу представник Рівненщини – “InterbetonBUD-Рівне 112” – проведе у Львові проти місцевої команди “Галицька здоба”, яку тренує вихованець рівненського футболу Сергій Тригубець. Поєдинок відбудеться у п’ятницю, 14 грудня, о 17:30 у Палаці спорту “Галичина”.\nУ коментарі прес-службі «Галицької здоби» головний тренер львівської команди Сергій Тригубець розповів про підготовку до цього матчу, кадрові проблеми та силу майбутнього суперника:\n«Готуємося за розкладом: дворазові тренування у вівторок та четвер. Хлопці добре розуміють важливість історичного поєдинку для команди.\nЩодо кадрових питань, точно не зіграє Сергій Шафранський, який продовжує відбувати дискваліфікацію. Натомість, дозаявили Павла Миколюка, Віталія Кадиру та Назарія Яцишина.\nПо супернику можу сказати, що це сильна команда, яка на даний момент у чемпіонаті Рінвенської області зіграла п’ять поєдинків, у яких здобула чотири перемоги. Користуючись нагодою, запрошую вболівальників підтримати нашу команду».\nСвій перший поєдинок на паркеті у Рівному команда зіграє у рамках другого туру, коли прийматиме ФК “Дунаївці”, що базується в центрі Дунаєвецької селищної територіальної громади Дунаєвецького району Хмельницької області.\nTagged Відео, Друга ліга, Заявка, Календар, Футзал


15.04.2014 17 квітня пожежні-рятувальники Тернопільщини влаштовують день відкритих дверей\nЦього дня з нагоди професійного свята підрозділи пожежно-рятувальної служби Тернопільської області запрошують всіх бажаючих на День відкритих дверей.\nКожен, хто завітає 17 квітня в гості до рятувальників зможе ознайомитись з побутом...\n15.04.2014 На Рівненщині тривають профілактичні відпрацювання приватного житлового сектору громадян\nЗ метою запобігання пожеж у період весняно-літнього пожежонебезпечного періоду та попередження загорання у житловому секторі, 10 квітня працівники Дубенського міськрайонного сектору спільно з представниками сільської ради та працівниками соціального захисту в селі Мильча та Пирятин провели...\n15.04.2014 Буковина: рятувальники ліквідували пожежу на «Калинівському ринку» ,\n12 квітня о 02:18 на спецлінію 101 обласного центру надійшло повідомлення про пожежу в металевому павільйоні на «Калинівському ринку» по вул. Калинівській у Чернівцях. Внаслідок запізнілого повідомлення про пожежу, на момент прибуття вогнеборців полум’ям було охоплено весь...\n15.04.2014 На Житомирщині під час пожежі у гаражі знищено автомобіль\n14 квітня о 2:42 на пункт зв’язку 22-ї Державної пожежно-рятувальної частини смт Володарськ-Волинський надійшло повідомлення про пожежу у гаражі у селі Сколобів. Про займання повідомила дружина господаря.\nПо прибуттю до місця виклику з’ясувалося, що гараж охоплений вогнем повністю. А...\n15.04.2014 На Рівненщині працівники Державної служби з надзвичайних ситуацій опікуються безпекою дітей\n11 квітня педагогічні працівники Рівненської гімназії «Гармонія» в рамках Тижня знань з основ безпечної життєдіяльності спільно з представниками Рівненського міськрайонного управління ГУ ДСНС України у Рівненській області та 1-ї Державної пожежно-рятувальної частини м. Рівне провели...\n15.04.2014 На Чернігівщині під час пожежі врятовано 63-річну господарку квартири\n13 квітня об 11:25 до Служби порятунку "101" у м. Бобровиця надійшло повідомлення про загорання в одній з квартир на першому поверсі двоповерхового житлового будинку по вул. Лупицький. За кілька хвилин на місце події за вказаною адресою прибув черговий караул 8-ї Державної пожежно-рятувальної...\n15.04.2014 Волинська область: рятувальники знешкодили 26 мін часів війни\nЧергове відлуння Великої Вітчизняної війни. На території Ковельського району піротехніки вилучили та знешкодили 26 одиниць боєприпасів, виявлених місцевими жителями під час проведення сільськогосподарських робіт.\nУ селі Старі Кошари Ковельського району під час корчування дерев господар натрапив на...\n14.04.2014 Івано-Франківщина: в області виникло 3 пожежі\nТого ж дня, о 12.25 год. в...\n14.04.2014 На Тернопільщині під час гасіння пожежі врятовано 3-х осіб\n14 квітня о 03:58 на пункт зв’язку 7-ї державної пожежно-рятувальної частини надійшло повідомлення про пожежу, що виникла у місті Бережани на вулиці С.Бандери в одній з житлових квартир.\nНа виклик негайно вирушили рятувальники. Встановлено, що пожежа виникла на першому поверсі двоповерхової...\n14.04.2014 На Чернігівщині виявлено артилерійський снаряд\n13 квітня о 14:00 у Щорському районі до Служби порятунку "101" надійшло повідомлення про те, що в полі поблизу с. Хотуничі під час проведення посівних робіт, місцеві жителі виявили предмет, схожий за ознаками на вибухонебезпечний.\nРятувальники, які прибули на місце події, ідентифікували небезпечну...