Михайло Хамула "Глиняни - місто моїх килимів"\nМихайло Хамула “Глиняни – місто моїх килимів”\nГлинянщина в давні часи\nЗ часом умови життя змінились. Зокрема наскоки ворожих кочових племен змусили місцевих людей шукати для всоїх осель більш захищеного місця, серед багнищ і лісів. Таке місце було зовсім близько, на горбовині, оточеній з півночі річкою Перегноївкою, до якої з полудня впадає потік Рогівець. Коли ж із сходу потік Рогівець сполучили з річою Перегноївкою, місцевість обернулась у природню твердиню. Такий, серед багнищ і лісів, зручний для оборони, терен краще сприяв поселенню людей в таких далеких неспокійних часах.\nЩоправда, про наші околиці не маємо давніх історичних записів, однак, відомо, що саме десь тут перехрещувались історичні торговельні шляхи. Вздовж ріки Буга з півночі на південь пролягав так званий Янтарний (бурштиновий) шлях і другий шлях із сходу на захід йшов вододілом Дністра і Буга, а далі на схід – вододілом Дністра і Прип’яті. Тими шляхами проникали не тільки грабіжники і кочовики, через яких доводтлось будувати украплення, але й купці, які перевозили свої товари, або й на місці шукали ринки збуту. Про існування такої торгівлі, зокрема з півдня на півпіч, вже за часів Римської імперії, можемо здогадуватись на основі численних знахідок римських монет на Глинянщині (Ляшки оролівські і в самих Глинянах).\nПізніше вже на початку нашої історії, басейн ріки Буга та її приток був заселений великим західнослов’янським племенем дулубів, які були в затяжній війні з ордами варварів. У неприступних, сприятливи для оборони, місцях виникають укріплення, городиша й городи: Бужеськ (Буськ), Волинь, Червень (Чермно), Звенигород ті інші. З деяких городищ залишилися до нині тільки назви, як Городисько над Полтвою, біля Глинян. Головним городом дулібів, як припускають істоики ( акад. М. Грушевський), був Бужеськ (Буськ) поблзу Глинян.\nНа землях нашого племени дулібів постала потім держава Волинь, про яку згадують арабські джерела. Згодом стає відомою назва Червенські городи, також у басейні горішнього Буга. Це все вказує, що околиці глинян тісно повязані з нашою ранньою історією, а Глиняни – через своє положення, мусіли і в ті часи відігравати певні ролю в обороній системі країни.\nЗвенигород, розташований недалеко від Глинян (на південний захід) мав чи не уентральне значення для нових удільних князівств Галичини. Туди найперше були спрямовані походи київських та волинських князів на Галицького Володаря і тут, в околицях Гологір, Володар перемогою на Ружному полі 1095р. закріпив за собою галицький стіл. За його сина Володимирка, поза всяким сумнівом, Глиняни були в межах Галицької держави, бо він прилучив до Галичини 1149р. декілька граничних городів, у тому числі й Бужеськ (на північному сході від Глинян, який доти входив до земель Волині). За ці пограничні землі тривала боротьба навіть за Ярослава Осмомисла.\nПісля приєднання Галичини до Волині за князя Романа, а потім короля Данила – околиця Глинян втрачає своє значення, як оборонна гранична смуга (тоді ж занепадає і значення Звенигороду). Лише згодом, коли одним із найважливіших центрів Галицько-Волинської держави став новозаснований город Львів, роля Глинян на важливому шляху зі Львова на схід почала знову зростати.\nНа жаль, писаних пам’яток з часів перед упадком Галицько-Волинської держави залишилося взагалі джуе мало, і тому годі з певністю твердити, що собою уявляли Глиняни в ті часи. можна хіба припустити, що демографічно Глинянщина була сфлрмована ще до того періоду. Про це свідчать назви сіл і місцевостей пов’язаних із передісторією, або історією княжої Русі-України. Такі назви, як Полтва, Словіта, Кривичі, або Печенія, Полоничі, Станимир, Солова, Туркотин, Сиивороги та інші, напевно бли витвором наших далеких предків у сиву давнину, а вже ніяк не пізніше, як за княжих часів. Коли ж говорити про назву самих Глинян, то не відомо, з якого часу і з чого треба її виводити. Очевидно, від слова “глина”, але чи це були глиняні вали, що й до нині стоять і може надали назву для цілого міста, чи від глиняних сат селища, чи може від поселення якогось Глинського або Глини – невідомо, і кожне припущення буде тільки здогадом. Та треба зазначити, що назва Глиняни здається значно новішою, ніж само поселення.\nТого ж 1397 року король Ягайло розпорядився створити в Глинянах римо-католицьку парафію і наділив її землею. Глиняни, як видко, подобались Ягайлові. Напр., у 1441 році він запросив сбди великого князя литовського Витовта, щоб разом з ним судити архієпископа гнезненського за образу королеви Анни в супружній невірності. Володарі обох держав з’їхались у Глинянах, але суд не відбувся, бо надійшла вістка про смерть архієпископа.\nЯк виходить із перших історичних вісток Глиняни, при переході до Польщі,були досить важливим торговельним і оборонним центром. Тут мусіло бути чимало купців та ремісників, щоб їх наділяти магдебурзьким правом. Було створено ремісничу установу під назвою «ЦЕХ», для оборони прав ремісників і ремісничого доросту. Що між купцями і ремісниками були також і чужинці-католики (німці, чехи та поляки), про це свідчить утворення римо-католицької парафії, що вказую також на існування торгівлі з далекими містами і землями. Коли ж при тому Ягайло вибирає Глиняни на місце зустрічі з великим князем Вито втом, то це вказує, що у місті вже в той час стояв якийсь замок або відповідні будинки-приміщення, придатні не тільки на наради, а й на многолюдні прийняття, як тоді водилося.\nНа базі перших відомих нам історичних фактів приходимо до висновку, що Глиняни, ще до приходу поляків, були значним оборонним і господарським центром Галицько-Волинської держави. Тим більше, що від перебрання влади поляками в Галичині (60-ті роки XIV ст.) до надання Глинянам магдебурзького права минуло всього близько 30 років, а за такий час не могло місто вирости з нічого. Грамота і привілеї Ягайла тільки підкреслюють, яке значення мали Глиняни ще давніше.\nМісто на магдебурзькім праві одержало війта (бурмістра), двох асесорів і 6 радників (магістрат). Війт з лавниками виконував судову владу. Королівські надання німецького права мали на меті зібрати в місті якнайбільше чужих купців та ремісників, забезпечуючи їх правами перед місцевими мешканцями. Одначе, в наданнях з кінця XIV ст.. (тоді дуже рідкісних), місцеве місцеве населення й далі трактувалося на рівні з чужинцями, і є підстави припускати, що в Глинянах такий стан зберігався й пізніше.. Вже в XVII ст.. маємо вістку, що від Хмельницького повернувся глинянський «райца» Тишко. Українське прізвище вказує на те, що й тоді в магістраті були люди місцевого походження. Український елемент у Глинянах залишився в переважаючій більшості до останніх часів.\nКрім привілеїв, місто мало обов’язок направляти укріплення та оборонні вали. Видно, що Глиняи не дуже добре х тим обов’язком справлялися, коли в 1543 р. по татарськім нападі король Жигмонт призначив магістратові дохід від горілки, під умовою, що місто буде вдержувати вали і паркани у «відповідному стані».Тоді у східні частині викопано глибокий рів («фоса»), наповнений водою, та насипано високий стрімкий вал, що зберігся до наших днів. Канл («фоса») злучив потік Рогівець з Перегноївкою; на каналі збудували залізний розвідний міст, на випадок оборони.\nІнші сторони міста були оточені річкою та потоками, ставками, баганами, до того ж обведені валами з частоколом та укріплені баштами й замком, з яких залишилися сліди валів, або лише назви, як «За валом», «Підзамче», або «На башті».\nЗа татарських нападів, які повторювались, тих укріплень не вистачало і місто часто було руйноване. Для прикладу, король Баторій, щоб відбудувати місто, щойно татарами знищене і спалене, дав 1578 р. дозвіл міщанам будувати броварні, а прибутки звільнив від податку; дозволив також річний ярмарок на св. Михайла та щотижневий торг кожного четверга, звільнивши міщан і прибулих на ярмарок купців від торговельних оплат упродовж 12 років.\nУ 1603 році додатково дозволено рубати дерево в лісах на будову башт і частоколу, а околичні села були зобов’язані звозити дерево та допомагати в роботі. Одначе, і ті заходи не врятували Глинян від чергового знищення.\nПісля «люстрації» з 1621 р. виходить, що місто знову було до основ знищене і спалене татарами. Вцілілі міщани приступили до відбудови руїн і, як показує чергова «люстрація» з 1627 р., в Глинянах було вже 113 житлових домів і 35 замкового типу, себто укріплених.\nШлях через Глиняни із заходу на схід, не тільки приводив під укріплення міста татарів із сходу. Як згадувалося, це був також шлях польських походів на схід. Саме під Глинянами відбувалися формування армій, які часто набирали форми заворушень проти короля. Глиняни були водночас місцем для з’їздів шляхти, які теж нерідко звертались проти короля. Такі протикоролівські заворушення під Глинянами мали навіть свою традицію, і про неї шляхта не раз нагадувала королеві в різні часи. Перше таке заворушення сталося в Глинянах ще 1381 р. проти короля Людвика угорського, і на нього шляхта покликалась пізніше. Щоправда, польські історики стараються звести це заворушення до легенди, але не виключено, що воно справді мало місце. Тоді, саме по прилученні Галичини до Польщі, угорський король, який разом з поляками заводив чужі порядки в підбитому краю, міг справді натрапити навіть на збройний опір у Глинянах, бо спокою тут ще не було і в 1360-их рр. Угорський король, повертаючись з Галичини, мусів іти з боями і почував себе, як у ворожій країні. Правдоподібно, що й через 20 років він знову натрапив на опір у Глкнянах, – тож пізніший традиційний переказ про перше глинянське заворушення може спиратися на справжній події. Легендою у тих традиційних переказах можна з певністю вважати хіба те, що в 1381 р. проти Людвика угорського виступила зібрана в Глинянах шляхта. Такої тоді ще не було в цілій Галичині. Проти угорського короля могло виступити місцеве населення, зокрема староруське-українське боярство, якому не легко було звикнути до чужих «порядків». Пояснюючи таким способом цю вістку, подану за старими польськими хроніками, можна зрозуміти, чому пізніші польські історики старалися її звести до легенди. Вважаю, що можемо прийняти її за правдиву і так пересунути першу історичну згадку про Глиняни на 1381 рік.\nОдно з найбільших протикоролівських заворушень під Глинянами було в 1537 р.. коли польський король Жигмонт І збирався в похід проти Волощини. Загальне ополчення в силі близько 150,000 людей отаборилось між Глинянами і Львовом. Шляхта поставила низку вимог до короля, відмовилася від участі в поході, радила під голим небом і вела торги з королем від 22-го серпня аж до 10-го вересня. Коли не стало в таборі харчів, зібрана на війну шляхта роз’їхалася до дому. В історії ця подія відома під назвою «курячої війни», бо бешкетники-шляхтичі поїли тоді всіх курей в цілій околиці. І538 року королевич Жигмонт Авґуст, знову збираючись у похід на Волощину, в Глинянах захворів і повернувсь додому.\nПо смерті Жигмонта Авґуста в 1572 р., відбувся в Глинянах з’їзд шляхти з Галичини й Поділля, на якому радилися над вибором нового короля.\nУ 1621 р. знову збиралось під Глинянами загальне ополчення, скликане для війни проти Туреччини. Шляхта збиралась нерадо й пиняво до пізньої осені.\nУ 1630.р, зібрався в Глинянах незначний відділ польського війська і погрожував королеві, що на власну руку буде «промишляти», якщо уряд не виплатить платні. Король мусів посилати до Глинян своїх послів, щоб полагодити ту справу.\nПід час польсько-українських війн, початком яких було повстання Богдана Хмельницького, Глиняни знову стали місцем згромаджування польських військ для війни з українським народом. Вже в першому році війни, 1648 р., збиралось тут велике військо князя Заславського, яке незабаром було розгромлене під Пилявцями козацькою армією. По пилявському погромі на Глинянщині вибухло протипольське повстання. Коли у вересні 1648 р. війська гетьмана Б. Хмельницького підступили під Глиняни, місцевий гарнізон, вже й так послаблений діями повстанців, не поставив опору і місто перейшло під владу українського гетьмана.\nОдначе, вже весною 1649 р. під Глинянами збираються польські війська, щоб далі провадити війну з козаками. Сюди приїхав новообраний польський король Ян Казимир. Звідси ці війська вирушили під Зборів, де Б. Хмельницький їх розгромив, а короля полонив. Після заключення Зборівської умови, польські недобитки з-під Зборова і Збаража знову повернулись до Глинян.\n1653 року під Глинянами ще раз зібралось польське військо для продовжування війни з Україною. Приїхав король, видав у Глинянах наказ про скликання загального ополчення і потім з військом вирушив на Галич.\nНаскільки Глиняни були тоді знищені війною, постоями і постійними перемаршами військ, свідчить «люстрація», здійснена в 1662 р. У протоколі записано: «Щоб переходячі вояки, чужоземні і польські посли на вбогість міщан мали згляд і особливий респект, просимо і нагадуємо» (дослівний переклад з польської).\nГлиняяи й надалі залишились місцем зібрань і постою польських військ. 1673 року король Михайло Вишневецький робить тут перегляд війська і віддає над ним команду Янові Собєському, для війни проти турків. Через три роки той же Ян Собєський (тоді вже король), збирає під Глинянами 38,000 війська, на нову війну проти Туреччини. Турецькі війни цілковито знищили і спустошили Глиняни, доказом чого є постанова сейму з 1677 р., в якій сказано про «важке спустошення міста через неприятеля св. Хреста», спустошення таке, що знищено не тільки мешканців міста, а й «усі будинки з грунту знесені і з землею зрівняні». Тому сейм закликав «обивателів тамошніх, якщо б вони десь ще знаходились, аби до місця того збиралися на осаду», додаючи, що «від всіх податків, воєнних тягарів, зимівлі та інших вимог на 15 років звільняємо, щоб у місті будувались і зростали» (точний переклад).\nЯк видко, ці заклики дали якісь наслідки, бо незадовго по тому, в роках 1691, 1692 і 1693 щорічно збираються під Глинянами війська, або загальні ополчення для війни з Туреччиною. Через 5 років Авґуст II зібрав під Глинянами черговий раз велике військо, в тому 20,000 своїх саксонців і сам приїхав сюди у вересні 1698 року, зробив перегляд таборуючих частин, і потім виїхав на Поділля, в напрямі на Бережани.\nВ роки відомої «Північної війни» Польща стала тереном перемаршу військ шведських (короля Карла XII), московських, саксонських і українських, а влада переходила з рук до рук конкуруючих між собою польських королів, Авґуста Саксонського і Станіслава Лєщин-ського. Гетьман Іван Мазепа, ще як вимушений союзник царя Петра І і Авґуста Саксонського, в 1704 році опанував Київщину та Волинь, а в 1705 р. з 40,000-ним козацьким військом зайняв Галичину аж по Вислу. В тому першому галицькому поході він затримався в Глинянах і якийсь час тут була його головна кватира. Історики твердять, що український гетьман Іван Мазепа налагодив перші зв’язки із шведською партією Лещинського в Польщі 1705 р. Не виключене, що саме під час постою в Глинянах гетьман Мазепа приймав і розсилав перших таємних посланців до шведської партії, і що саме тут зароджувались плани протимосковського виступу, завершенням якого був нещасливий полтавський бій. Професор В. Дорошенко подає, що король Станіслав Лєщинський вже в осени 1705 р. вислав до Мазепи свого таємного післанця. Гетьман міг знаходитися тоді в Глинянах, бо щойно в березні 1706 р. він вирушив на Білорусь, до Мінська, на допомогу Петрові І.\nОстанні десятиліття існування передрозборової Польщі були спокійні, і Глиняни могли знову відбудовуватись. На початку XVIII ст. розростаються передмістя, яких назви відповідають їх положенню, як Застав’я, Зарів’я, За фоса і т. п.\nУ той час Глиняни були повітовим містом. У 1765 р. до Глинянського староства належало 41 село (4,427 господарств і 5,660 родин). Навколо вирощували багато конопель, і глинянські ткачі виробляли так звані «валові полотна», що їх місцеві купці (жиди) експортували до Гданська.\nХоча на підставі окремих привілеїв Глиняни здавна носили назву «королівське вільне місто» (рідкісний титул для міст давньої Польщі), все ж при систематичному обмежуванню міських прав польською шляхтою і з загальним занепадом значення міст у Польщі, в XVIII ст. Глиняни входять в систему володінь польських магнатів, як дідичне місто. Біля 1750 р. місто стає власністю графині Бледовської, а потім, вже за Австрії, Глиняни дістаються Потоцьким, Баденім, вкінці графині Потуліцькій, яка збудувала паровий млин при вулиці Застав’є і продала його жидам. Граф Бадені, як власник Глинян, збудував у Глинянах-Берегулька 1896 р. гуральню (спиртовий завод).\nПосеред міста були жидівські крамниці, на передмістях селились міщани. Вони обробляли землю, сіяли коноплі, з волокна яких ткачі робили полотно, а з насіння били олію в місцевих оліярнях, яких було в XIX ст. 9. Вони обслуговували і сусідні села. Зате в місті тоді спивали людей аж 18 шинків і коршем. Тільки в 1862 р. була відкрита так вана «тривіальна» (звичайна) школа, в якій навчались 107 дітей.\nТакий застій Глинян мав, однак, і добрі сторони, бо завдяки йому український елемент зберігся і затримався в абсолютній більшості у відношенні напливового, чужонаціонального елементу, українці становили більшість і в магістраті (міській управі), а українська мова залишилася тут урядова.\nАвстрійський уряд, закріпившись у Галичині, видав громадський закон і виборчу ординацію, на підставі якої місто мало право вибирати 12 членів ради, посадника (бурмістра) та його заступника, які й творили міську управу. Пізніше, вже в 1896 р., австрійський уряд видав новий громадський закон, який відносився до 131 середнього розміру міста Галичини, в тому і до Глинян.\nРівночасно з виданням громадського закону, видано й виборчу «ординацію»-розпорядження, на підставі якої місто мало право вибирати 36 радних, а з-поміж них одного бурмістра (посадника) і його заступника. Вибирати радного мав право той із мужчин, хто перебував у громаді принаймні 6 місяців, мав 24 роки віку і платив якийсь податок. Без огляду на податок, мали право голосу й особи, котрі мали академічний ступінь та жили тут щонайменше півроку. Вибраними на радних могли бути особи, які жили в громаді 6 місяців, платили бодай один податок і закінчили 30 літ життя. Без огляду на сплату податку, могли бути вибрані також особи з академічною освітою.\nПідготова до виборів відбувалася так: спершу складали список, хронологічно відносно висоти плаченого податку – від найвищої до найнижчої суми, підсумовану цифру ділили на три і вихідна квота становила так зване «виборче коло». Увесь список ділили на 3 виборчі кола. Кожне коло вибирало по 12 радних. У першому колі голосувало тільки кілька осіб: власник фільварку, на підставі виплачуваної третьої частини податку, місцеві священики, адвокати і лікарі (державні урядовці не мали права голосувати). Кілька тих виборців мали обов’язок вибрати 12 радних. Тому що в громаді не було досить римо-католиків – вибирали в першому колі, крім 4-5 поляків, 7-8 українців, зглядно старорусинів, які тримали при потребі з українцями. Друге коло, на одну третю частину податків, становили жиди. Вони вибирали собі 12 радних, а решту всі міщани і малі ремісники, які належали до третього кола й також вибирали 12 радних. Так разом обирано 36 радних у Глинянах. Після вибору ради, на другий чи третій день найстарший віком член ради скликав усіх радних, щоб вибрати бурмістра (посадника) і його заступника.\nПерші вибори до громадської ради на основі нововиданого закону відбулись у Глинянах в 1896 р., коли вибрано бурмістром Андрія Балтаровича, а заступниками Івана Білоруського і Шульгу. Час, на який обирали раду, бурмістра і заступників, тривав 6 літ і називався «періодом виборчим». Після 6-ти років відбувався новий вибір ради, посадника і заступників. На чергових виборах посадника Андрія Балтаровича переобрали знову, але заступники змінились. У році 1910 були вибрані: посадник Андрій Балтарович, заступником громади загальної – Михайло Кулицький, а заступником громади християнської – Михайло Тимняк.\nТреба підкреслити, що в громаді Глинян були дві громадські ради, а саме: рада громади загальної і рада християнської громади. Загальна громадська рада міста Глинян була найвищою установою міста. Вона відповідала за зміни меж громади, закуп ґрунтів чи лісів, будову більших будинків, прокладання нових доріг, шляхів та хідників, приймання урядовців, ухвалювання бюджету і накладання податків на місцевих громадян.\nХристиянська громадська рада складалася з членів ради загальної, за винятком жидів. Члени християнської ради вибирали між: собою посадника і його заступника. В принципі вибирали того посадника, який був вибраний до загальної ради; заступника добирали окремого від загальної ради.\nГромад, що мали подвійні ради, було у всій Галичині лише 4-5. Того роду установи постали на основі «сервітутів», себто маєткових володінь (ліси, орні поля, пасовиська і т. п.), які свого часу польські королі або державні уряди дарували мешканцям даної місцевості, з метою піднесення господарського розвитку, застерігаючи при тому, що дарованим майном можуть користуватись виключно християни. Той звичай залишився до новіших часів, і тому в місцевостях, де були сервітути, була й християнська рада. До обов’язків християнської ради належали: відповідне господарювання християнським майном, імовірне придбання землі чи лісу, розбудова каменоломні, спорудження цегельні й бетонярні. Всі ті обов’язки християнська рада виконувала через посадника і приділених йому урядовців.\nОбов’язки бурмістра в загальній раді були: кожного місяця скликати засідання загальної ради, передавати раді господарські проекти, виконувати постанови ради, наглядати за порядком в місті, виконувати поручення староства і повітового виділу.\nНезалежно від ради загальної і ради християнської, була в Глинянах ще одна рада – жидівський «Кагал». Це була чисто жидівська установа, яка складалася з 12 радних і рабіна. Кагал мав право вибирати і усувати рабіна, секретаря й урядовця, який складав метрики («метрикаль фірер»). Кагал мав право при потребі накладати податки на місцевих жидів. Рабін мав обов’язок доглядати над різнею, щоб м’ясо, приготоване для жидів, було кошерне. За відсутности рабіна, різник не міг зарізати худоби, якщо хотів, щоб м’ясо було кошерне (дорожче на ринку).\nВарто нагадати, що Глиняни мали ще одну установу, мало кому відому – «Цех». Це була організація, існуюча з давніх-давен у кожному місті, що піклувалася ремісничим доростем. Організація цеху складалася з голови і чотирьох братів-столових. Кожного року перевибирано або затверджувано тих самих. Виборцями були ремісники кожного фаху. Хлопець, який хотів навчитись якогось ремесла, умовлявся з ремісником відносно часу навчання та висоти оплати, і про таку умову повідомляли цех. У випадку непорозуміння між учнем і ремісником, справу вирішував цех. Закінчивши науку, «термінатор» одержував посвідку з цеху («визвулку»), яку підтверджували громадський уряд і староство. Власник такої посвідки ставав кваліфікованим ремісником і мав право працювати у ремісника, як челядник, або відчинити власний верстат праці. В давнину водився такий звичай, що молодий ремісник, одержавши «визвулку», впродовж одного року мандрував з міста до міста, і в кожному місті мусів працювати по кілька днів, щоб набратись практичного життя. Цехи були зобов’язані подавати такому мандрівникові допомогу, підшукуючи помешкання і при потребі – працю. Але в останніх десятиліттях таку практику занехаяли.\nЗагальна громада міста Глинян була небагата: крім поверхового дому, в якому містились громадський уряд, станиця поліції та було помешкання для урядовця, і крім будинку для вогневої сторожі та протипожежного приладдя – не мала жодного майна. Зате християнська громада мала мільйонове майно, а саме: в громаді Словіта 470 га. лісу, в Запусті і Копані 550 га. Лісу, на ниві Скітня близько 100 га. орної землі та ще до 500 га. Пасовиська: крім того каменоломні в Словіті, Цегельню на Скіні, бетонярню і 3 чималі господарські будинки в місті.\nПеред Першою світовою війною, в 1911 р., за офіційними списками Львівської греко-католицької Митрополичої Єпархії, у Глинянах жили 4835 осіб, з того було греко-католиків і 3142 (65%), римо-като-ликів 555 (10%) і жидів — 1142 (25%). Серед населення не було жодних агресивних виступів одних проти других. Іноді траплялись непорозуміння між так зв. москвофілами і українцями, та й то лише під час виборів.\nЗагально беручи, місто мало суто український характтер, тим більше, що в магістраті все провадилось у мові й письмі, по-українськи (єдина місцевість у всій колишній Галичині, що зберегла цей привілей). Як міщани, так і жиди говорили по-українському.\nУкраїнці вели перед в кожній ділянці життя. Місто мало три церкви – дві мурованих, та одну дерев’яну, що мала понад 300 літ. Саме в ній сталося чудо (відновився образ), про що розповідь далі. Був також римо-католицькій костел, жиди мали свою божницю. Крім того, у Глинянах була захоронка СС. Служебниць і українська народна чотириклясна школа. Поляки мали свою школу – Т-во Школи Людовей, а жиди так зв. «Барона Гірша».\nНайважнішою установою в Глинянах був «Україн-банк» – Задаткове Т-во, який завдяки солідній праці приєднав багато членів з усієї околиці. Мали Глиняни ще аж 10 малих жидівських банків, які жили з членів, котрим солідний банк не хотів позичати. Було в Глинянах ще й 15 шинків, де пропало багато добра – важкої людської праці.\nМіський повітовий суд складався з трьох суддів, начальника суду і трьох урядовців. Податковий уряд мав чотирьох урядовців, евіденційний -. двох і поштовий також двох. Були ще комісаріат скарбу і станиця державної жандармерії. Місто мало трьох лікарів: українця, поляка й жида, та трьох адвокатів — двох жидів і одного українця, д-ра Михайла Конюшецького, який дише в 1911 р. відкрив адвокатську канцелярію. Був також; нотар і його помічник.\nЖиття мешканців Глинян пливло звичайним руслом, без особливих потрясені». Влітку шкільна молодь з’їздилась на вакації, і тоді рух у місті пожвавлювавсь. Студенти із дириґентом-студентом Іваном Сенютою організували хор, і вечорами співали народні пісні простонеба. На Богослуженнях також співав студентський хор. Політичними справами як у місті, так і на провінції займались бурмістр Андрій Балтарович та урядовець Україн-банку Іван Ярема, який одночасно був головою філії «Просвіти». Тому, що Українбанк був солідною установою і його- членами були майже всі мешканці околичних сіл, не тільки Перемишлянськото, а й інших сусідніх повітів, вибори до порламенту, сойму, чи повітової ради з допомогою А. Балтаровича та Івана Яреми виходили на користь українській справі. Фонди на виборчі видатки кандидати на послів одержували в формі позики від Українбанку, а потім їх повертали.\nУ червні 1914 року українські організації Львова зорганізували здвиг Соколів і Січовиків з усієї Галичини на 28 червня. Глинянці прибули у Львів під проводом Василя Цьоня. Розпочавсь величавий з’їзд, і раптом вістка про вбивство в Сараєві. У Львові виникло загальне замішання, вулицями міста рушив маніфестаційний похід з портретом цісаря Франца Йосифа І; люди співали, австро-угорський гімн. Всі придорожні вікна не гасли того вечора до пізньої ночі. Багато осіб, особливо жінок, плакали і жаліли цісаря, мовляв, він проти власної волі змушений оголосити війну.\nДругого дня до Глинян прибув урядовець із староства в Перемишлянах, і наказав відчинити зберігану в магістраті скриню, розпечатати заховані там мобілізаційні папери і розліпити їх на мурах міста. У мобілізаційних паперах було сказано про проголошення війни Росії, про повну мобілізацію, про обов’язок негайно реєструватись на військову службу воєннозобов’язаним та про кари порушників військових наказів. Молоді річники мали прибути до своїх військових команд, старші річники – до місцевої команди жандармерії.\nМобілізовані кидали щоденну працю і збирались у похід. Жінки, матері і діти, знайомі і родичі з плачем та сльозами проводжали військовиків, прощаючись на довгі місяці, роки, а може й назавжди. Намагались потішати себе, що війна не потриває довше, як півроку, і мобілізовані повернуться щасливо додому …\nСтароство в Перемишлянах наказало зачинити читальню ім. Качков«ького в Глинянах, членів заарештувати і відставити до концентраційного табору в Лінці, Австрія. Командант глинянської жандармерії, маючи 40 «ляндштуршвцїв», хотів показати, що у них багато праці. Він посилав їх вишукувати москвофілів у Глинянах і в околичних селах та відставляв їх до концентраційного табору в Лінці. Той час був дуже небезпечний для українців, бо вистачало показати пальцем на невинну особу й назвати москвофілом, як чоловіка негайно заарештували. Українці зазнавали годі переслідувань і терпінь. Поляки, як і деякі жиди, раділи з недолі українців, а тим часом ми послали на війну свій молодий цвіт, старших брала імперія до концентраційних таборів, а залишенців вішано на придорожних вербах… Незалежно від цього, на мурах міста щоденно з’являлись нові заклики, щоб мешканці міста постачали для війська молодих коней, рогату худобу, зерно, пашу і т. п. З болем серця люди віддавали все, боячись ярлика «москвофіл».\nЧерез два-три тижні після оголошення мобілізації, маршували через Глиняни австрійські війська на схід, себто на фронт. Ішла велика частина: попереду маршували піхотинці, потім кіннота, далі гарматники-каноніри, які тягли за собою кулемети, гармати малого й великого калібру, понтони та різне воєнне знаряддя. Натовп із захопленням приглядавсь до модерної зброї, похвалам не було кінця. Старі військовики, які пам’ятали пруську війну, потішали, що з такою зброєю Австрія розіб’є Росію впродовж б місяців.\nЩодня приходили офіційні вістки, що фронт посувається на схід – на Росію. Але поза часописними вістками ходили слухи, що австрійські війська відступають. Незабаром до тих поголосок долучились гарматні постріли, і щораз то ближче. Нарешті стало ясно, що австро-угорські в’йська відступають. У місті з’явивсь невеликий відділ війська, його комендант, поручник («оберляйтенант») Еккерт, зайшов до магістрату, призначив мене комісаром міста і відразу ж зажадав 10 закладників, які мали складатися з 9 поважних міщан і священика. Він наказав усіх закладників замкнути в будинку, де приміщалась пошта, і заявив, що заклад-ники будуть відповідати життям за лад і спокій у місті!.. На випадок якогось безладдя – закладникк будуть розстріляні. Бажані закладники, разом з о. Павлом Бачинським, опинились під військовою вартою в згаданому будинку.\nФронт наближався, дедалі виразніше лунала стрілянина ;: Почали звозити поранених і вбитих, австрійських і російських. У магістраті обладнали провізоричний шпиталь. А через два-три дні австрійське військо забрало поранених і залишило місто. Закладники, нервово вичерпані, але й щасливі, розійшлись додому.\nДеякі українці також відходили, хто зміг – залізницею до Відня.\nРосійські війська увійшли в місто 28 серпня 1914 р. і, спаливши один жидівський будинок, більше прикрости не робили. Цивільна окупаційна влада заарештувала посадника міста, Андрія Балтаровича, і вивезла в Росію; на його місце призначила місцевого чоловіка Павла Кулицького. Станиця російської поліції ганебно поводилась із українцями. Москалі замкнули філію «Просвіти», читальню «Просвіти», не дозволяли жодних імпрез, навіть аматорських вистав чи концертів. Жандарми побили кількох студентів.\nЗа російської окупації населення не відчувало голоду. Російська армія не реквізувала нічого, крім сіна, і то на самому початку, зате забезпечувала населення харчами. Російські купці привозили різні товари: муку, риж, крупу, цукор, чай, цигарки і тютюн. Такий стан тривав до червня 1915 року. Торгівля мануфактурою перебувала й тоді виключно в жидівських руках. Вона завмерла, бо купці не мали запасів, та й те, що мали – приховували, не сподіваючись швидкої нової достави.\nСеред міщан москвофілів зчинивсь переполох. Яких з 20 родин звеличників царя, на чолі з о. Филимоном Решетиловичем, подались за російськими військами в Росію… Пізніше ті злощасні біженці повернулись додому, крім о. Решетиловича, який десь там і помер.\nЗ приходом австрійсько-німецьких військ з’явилась у Глинянах пошесть холери, яку швидко зліквідували. Рільникам обмежили переміл зерна, вираховуючи по кілька декаграмів денно на особу, не довше як на три місяці. Призначене на харчування збіжжя не можна було змолоти в млині без посвідки, виданої староством. Того приділу збіжжя не вистачало селянам на харчування, тому люди брались за ручні жорна. Військова поліція вишукувала такі жорна, конфіскувала їх, або й нищила. Виділивши зерно для селян на переміл та визначивши приділ зерна на осінній і весняний засіви, решту .влада забирала до військових магазинів. Крім цього, накладали на міщан щораз то більші контингенти худоби, бараболі, вівса і сіна. Рільники мусіли працювати і голодувати. Жінки, чоловіки або сини яких були при війську, діставали невелику доцомогу, їм жилось легше.\nПо короткому постої в Глинянах, німецько-австрійські війська подалися на схід, у місті настало певне відпруження. Але життя в той час було пригноблююче і понуре, з дня на день. Народ сподівавсь від когось допомоги, але не знав від кого. 1916 року помер цісар Франц Йосиф I, імперську корону-одягнувйого брат Карло. Всі сподівались полегші, однак, після заприсяження війська, адміністрацій них та судових урядовцій, – нічого не змінилося.\nУ 1917 р. було запроваджено харчові картки на цукор, сіль, мило, гас і т. п. Харчі на картки продавало польське «Кулко рольніче» – української кооперативи тоді ще не існувало. Кави й чаю не було. Каву в Глинянах варили з ячменю, чай з липового листя: Купці перестали продавати текстильні товари за готівку, домагались запплати харчами. Селяни ж самі не мали що їсти. Мужчини були на війні, жінки самі орали, косили, сіяли і молотили…\nВлітку 1917 р. прибув до магістрату австрійський старшина, і подав документ, в якому стверджувалось, що д-р Фенріх Ганс Нойман, уповноважений збирати металь у Перемишлянському повіті. Громади були зобов’язані дати йому поміч: відповідну квартиру і при потребі підводу. Його всім забезпечили. Чи і які металі той Нойман збирав, ніхто тим не цікавивсь. Через яких два тижні міщанин, який їздив з фірою, і розповів, що той Нойман, не шукає металів, а їздить до Перемишлян, купує там бочку гасу (нафти), їздить по селах і міняє за масло, яйця, муку й ін.\nОдного дня прибув до громадського уряду Нойман, вже оберлейтенант (поручник), і зажадав відповідного приміщення для стаційної команди. На таке приміщення він облюбував Українбанк, який тоді мав кілька вільних кімнат. Так він став комендантом стаційної команди. Ставши етапним комендантом, Нойман «розгосподарився», між ін., наказав щоб усі жителі міста щоранку замітали вулиці, не виключаючи й суботи. На протест громадян-жидів, які відмовлялись працювати в суботу, Нойман витягав нагая, і всі без галасу брались за віники… Пан Нойман дістав коня, до обслуги його взяв російського полоненого, а харчі й пашу реквірував. Кожного ранку парадував конем по місті.\nРеквізиції по селах не припинялись. Траплялись реквізиції й худоби, а найголовніше – молодих коней – їх Нойман дарував старшинам, які стаціонували недалеко, біля Бродів.\nОдного разу прийшов до магістрату міщанин, поважний господар-глинянець, власник невеликого хутора за містом, Степан Гарбуз,. Заплаканий, із синцями на лиці, він розповідав, як Нойман, заїхавши на хутір, наказав – дати молодого коня: коли ж власник заперечив доказуючи, що всі вимагані військом контингенти виконав, то Нойман побив його гарапом і відібрав коня. Міщанин прохав оборони й повернення безпідставно відібраного коня. Далі Нойман розгулявся ще більше. Зайшов до стельмаха і замовив негайно зробити повіз, за що заплата буде по закінченні війни… Не помогли викрути стельмаха, бо Нойман витягнув нагая, і так все вчасно було зроблено. Той повіз він передав першорядному ковалеві Біганському, зреквірував залізо і наказав якнайскорше обкувати колеса тощо.\nНесподівано зайшов до громадського уряду старший чоловік із сусіднього села Кривичі, Василь Козак, в усій окрузі поважаний господар. Мав синці на обличчі і сльози в очах. На запит, що сталось, він сказав: «Той жид забрав у мене пару молодих лошаків, а як я прийшов по заплату, побив мене гарапом». «Який жид?». «Не знаєте, який? Та от той «комендант». Він не є жоден комендант – то є жидок із Гологір (недалеке від Глинян містечко), називається Ізаак Гоніґ, я його добре знаю, бо як їздив до лісу Вишнівчики, я у його мами, яка мала шинок, робив постій і звідти його знаю».. В присутності кількох свідків був написаний з ним протокол, який хотіли послати, спільно з іншими документами про надужиття, Міністерству війни у Відні. Однак, адвокат відрадив: «Краще не зачіпайтеся з військом».\nА що ж Нойман? Він продовжував реквізиції; забрані у Козака коні, разом із повозом, відіслав для якогось вищого старшини, як «презент із власних маєтків». Таке діялось за Австро-угорської імперії, і годі було припинити злочини, хоча всі нарікали на ті зловживання.\nНезабаром однорічник-підстаршина, який працював писарем на стадійній команді розповів про незвичайну подію, що трапилась того ж дня в команді: в околиці Глинян, на фільварку «Бере-гулька», закватирувала військова валка (»трен«). Комендант того обозу прийшов до стаційної команди, щоб повідомити про свою присутність. Увійшов до бюра, глянув на оберляйтенанта-команданга і викрикнув: «Іцю»! Вас махен зі гір» («Іцку, що ви тут робите?»). Комендант зблід, взяв під руку прибулого і повів до своєї кімнати. Довго вони про щось говорили, аж комендант обозу пішов, а комендант етапної команди чомусь був дуже пригноблений.\nРозповідь п. Татаринського (канцеляриста стаційної команди) справила нам усім велику приємність! Була вже надія, що скоро викриють ту ошуканчу справу. Нойман, дійсно приходив до бюра в нервовому стані, і кожного ранку ставив осідланого коня побіч будинку Українбанку, біля якого чатував його джура.\nЩе через кілька день підкотилось до стаційної команди військове авто, з якого висіли троє старшин і подались до бюра команди. За якийсь час Нойман швидко вийшов з бюра, без шапки, скочив на приготованого коня і чвалом помчав у напрямі Розворян!.. Старшини вибігли за ним, сіли в авто і пустились навздогін, але Нойман завернув конем на поля і зник. Однак, за кілька днів таки зловили його в його матері в Гологорах. Велика радість запанувала серед міщанства, а ще більша серед селян, серед яких Іцько Гоніґ допускався таких надужить!\nНа суді виявилось, що злочинець «оберляйтенант» називається насправді Ісаком Гоніґом, родом з Гологір, Золочівського повіту. При війську служив як капраль (вістун). На фронті привласнив собі документи убитого д-ра Ганса Ноймана, і на підставі них – допускавсь різних злочинів.\nВійськовий суд засудив Іцка Гоніґа на 16 років в’язниці на території Угорщини.\nПісля зліквідування афери Іця Гоніґа стало спокійніше. Але народ був пригноблений і напівголодний, тож люди ледве могли працювати.\nВесною 1918 року повернувся десь із залитої кров’ю боротьби Росії колишній посадник Глинян Андрій Балтарович, і зайняв пост посадника та директора банку (доти банк був зачинений). Серед населення настало деяке відпруження. Міщани почали уникати точного постачання контингентів збіжжя й худоби, а військовики, котрі були на відпустці, переховувались і не хотіли іти на фронт.\nУсі очікували якоїсь зміни, хоч ніхто не знав, якої.\nЗ кінцем жовтня 1918 року вдарила громом вістка, що голова Української Національної Ради д-р Євген Петрущевич проголосив самостійність Західньої Української Держави!\nНеймовірна радість запанувала серед українського населення! Але захоплений народ не знав, що ж треба робити, і добре, що Андрій Балтарович одержав вказівки від Національної Ради у Львові та дав відповідні розпорядження.\nРозпочиналась нова ера.\nПершого листопада увечері А. Балтарович зібрав кількох своїх військовиків, які уникали служби в чужій австрійській армії. Між ними був найстарший за військовим рангом десятник Федь Савчак, і послав їх посадник до місцевої поліції для перебрання влади. Командант поліції п. Пузьо (поляк) не чинив спротиву. Він заявив, що підчиняється українській владі, хоче працювати для Української Держави і буде виконувати чесно й солідно доручені обов’язки.\nУ. Глинянах перехід австрійської влади до українських рук відбувся дуже легко. Наступного дня зорганізовано міліцію. Вона наглядала за ладом у місті і роззброювала вояків, які повертались із фронту. Вневдовзі приїхав у Глиняни сотник Лев Кекеш і створив станційну команду, якій підчинялась міліція (36 людей). В міліції були самі місцеві особи, які повертались із війська. Організовано й місцеву поліцію, а колишнього команданта заарештували і з кількома іншими поляками посадили у в’язницю.\nНа вістку про 4-ий Універсал у Києві, – місцеві організації скликали в Глинянах 3 березня 1919 р. повітову маніфестацію, на якій парох села Перегноєва о. Стефан Височанський виголосив до зібраних з довколичних сіл численних громадян палку патріотичну промову, спрямовану проти царського гніту і проти польської адміністраційної влади. Промову цю серед бадьорого підйому маніфестантів закінчив о. Стефан Височанський пропамятними словами: «… Ми, українці, є властивими господарями цієї нашої прадідівської землі, зрошеної пролитою кров’ю геройських борців за волю України, – Настав слушний час воскресення для нас, — час творення власної, самостійної Держави після вікової неволі: встане вільна, від нікого незалежна, Україна від Сяну по Кавказ!».\nПісля відходу станційної команди – у Глиняни ввійшло польське військо. Відразу ж місцеве шумовиння кинулось грабувати українських мешканців, але наш рішучий спротив припинив ті грабунки.\nДругого дня приїхав староста з Перемишлян. Він призначив комісаром міста римо-католицького сотрудника о. Михайла Зарембу. Однак, римо-кат. консисторія не дозволила о. Зарембі працювати на пості громадського комісара, а що в місті не знайшлось відповідного поляка, то староста доручив мені виконувати обов’язки комісара громади. Як дотеперішній урядовець магістрату, я не хотів відмовлятись, тим більше, що мав надію стати в пригоді українській громаді.\nСтароство відразу ж наказало запровадити в уряді польську мову в слові й письмі… (До того часу від непам’ятних часів урядовою мовою була в нас тільки українська). Запровадили польські книги тощо.\nШвидко поляки зацікавились життям і працею, української молоді, почали за нею слідкувати. Щодня приходили обіжники відносно культурно-освітньої праці української молоді. Приїжджали польські кореспонденти і випитували про настрої глинянців. Того всього я не міг стерпіти, і попрохав звільнення з того посту. Як причину звільнення подав, що я, як українець, не буду кривити душею, і інформацій польському урядові та його агентам про життя українців давати не можу. Староста визнав за мною слушність і пообіцяв незабаром звільнити. Такою розв’язкою я був задоволений і всі обіжники відносно українського населення, як і принагідних польських репортерів, відсилав до о. Заремби, а сам зайнявсь виключно господарськими справами. їх було дуже багато. Всі реквізиції, започатковані австрійською владою, тривали й далі, а приділ зерна для селян, на харчування й на засів, був далі дуже низький. Щоправда, послаб контроль млину і селяни могли крадькома більше змолоти, аби лише мали дозвіл.\nКультурно-освітнє життя в місті цілковито занепало: старші пішли з військом на Україну, а молодші (студенти) взялись виключно за науку. В місті було глухо і сумно. Та згодом до аптеки прийшов, як помічник, маґістер Михайло Швидкий, глинянський уродженець. Він трохи розбурхав нашу молодь, зорганізувавши аматорський гурток, що дав кілька аматорських вистав. Дозволу на вистави добився сам М. Швидкий.\nПоляки спочатку не виявляли ненависті до українців, тому багатьом з нас здавалось, що настає більш нормальніший час і що наш народ зможе далі працювати й розвиватись.\nВлітку 1920 р. раптом поширилась вістка, що більшовики перейшли з боєм Збруч і просуваються на захід. Одні вірили, інші ні, але в місті запанував неспокій. Щораз то частіше було чути постріли, аж стало ясно, що польські війська таки відступають. У місті настав переполох. Суд, поліція і староство евакуювались. Міщани облягали магістрат, домагаючися дозволів на переміл збіжжя (доти можна було молоти тільки за дозволом староства і то в дуже обмеженій кількості). Щоб «бути критим», я скликав прибічну раду. На ній постановили, що через відсутність староства нема кому видавати карток на переміл збіжжя, а людиі військо потребують хліба, – тому видавати дозволи міщанам на переміл збіжжя в довільній кількості; власники млина одержали дозвіл молоти кожному, хто привезе збіжжя. Протокол підписали всі присутні.\nМинуло два-три дні, аж вночі надранок збудив мене сильний грюкіт у двері. Заледве я встиг відчинити, як у дім увірвались три польські вояки. Вигукнувши, чи я бурмістр, – один з них хотів мене пробити багнетом, але другий, що стояв побіч, своїм тілом відхилив карабіна так, що багнет застряв у стіні. Перестрашена дружина почала їх просити, і врешті-решт вояки повели мене до свого коменданта. Молодий поручник зміряв мене хижим поглядом і спитав: «Ти намавял хлопу в жеби не далі хлеба польскему жолнєжові?» … Я заперечив і покликавсь на протокол, в якому, між ін., закликалось жителів, щоб приготували хліб для війська. Комендант поставив мене під варту. Швидко по тому прийшов вояк, який привів урядовця з книгою ухвал, і той прочитав записану ухвалу. Почувши текст, поручник звернувся до мене і сказав: «Єстесь пан вольни; та ухвала вратовала пану жицє».\nЯ повертавсь додому змучений, знервований, і вирішив більше до магістрату не повертатись, хоч би був покараний. На дверях повісив велику записку з єдиним словом «Чахотка» (туберкульоз), сподіваючись, що це мене врятує від «урядування» для чужої влади.\nДоки це все сталось – польські війська подались геть із Глинян під натиском більшовицької армії.\nКоло полудня прийшов посланець і сказав, що в місто приїхали три більшовики і чекають бурмістра. «Хворий, — відповів я, — не можу ходити» … За хвилю прибігає другий посланець: «Більшовики казали, хворий чи не хворий, мусить негайно прибути». Я зібравсь і пішов. Перед магістратом стояли три кіннотники в червоних штанях і червоних шапках. Побачивши мене, один під’їхав і спитав: «Ти староста?» На моє підтвердження, наказав вести до канцелярії. Більшовики взяли привезені мішки і подалися за мною. Вони витягли стоси друків, портретів Леніна і Троцького й наказали все те порозвішувати в бюрі і на мурах міста. Крім того зажадали найкращої в місті квартири. Я приділив їм під квартиру римо-кат. приходство, яке стояло порожнє, бо ксьондзи виїхали. Один з більшовиків представивсь як комендант на місто Львів, два інші – його адьютанти. Будуть в Глинянах чекати доти, доки Львів буде «віль-ний». Адьютанти замешкали в кухні, а командант в покої сотрудника.\nКомандант запросив мене на вечір і розповідав всякі небилиці про совєтів, про більшовицький устрій та про щастя, яке чекає майбутніх жителів Советської Росії … Я слухав мовчки. «Чому ти не озиваєшся?» — спитався мене командант. «Боюся, – відповів я, – бо чув, що як хтось у вас скаже непевне слово, того тяжко карають». Почувши такі слова, командант скинув з себе блюзку, верхню і спідню сорочку й витягнув документ, в якому було написано: «Иван Лисенковский белогвардеец». «От який з мене більшовик» – сказав він.\nВід того вечора ми стали приятелями і щоденно один другого відвідували. Лисенковський був у Глинянах впродовж двох тижнів, і добре було з ним, бо не дозволяв іншим воякам будь-що реквірувати чи брати підводи. Через півмісяця більшовики відступили назад, а з ними і Лисенковський …\nУ той час, як у Глинянах, завдяки згадуваному Лисенковському, текло спокійне життя, під Глинянами в Задвір’ї шаліла завзята боротьба між польськими і більшовицькими військами. Там кавалеристи Будьонного напали на малий польський відділ піхоти і шаблями вирубали його впень. Згодом, коли більшовики відступили, поляки позвозили забитих і поховали їх при залізничній колії Львів-Красне, насипавши там високу могилу.\nПісля відступу більшовиків, у Глиняни повернулись поляки, точніше їхні установи, і відновили окупаційний режим; реквізували збіжжя й худобу, запровадили знову картки на переміл зерна для рільників, картки на харчі і т. п. Вояки, які служили в Українській Армії, повертались додому ночами, не наважуючись сидіти у своїх батьків або жінок, щоб не накликати і на рідних лиха. Тоді, пригадйю, ровернулися з України сотник Степан Дичок, поручник Дорко Тимняк, поручник Василь Грицай, четар Ярослав Головчак (УСС), четар Володимир Скібінський, десятник Михайло Біганський, десятник Теодор Савчак, Юліян Галан, залізничний урядовець Сава Буцманюк та багато більше, прізвищ яких не пам’ятаю, їхні родини мусіли повідомляти про поворотців у магістраті, щоб одержати харчовий приділ. Поліція про всіх присутніх у місті знала, однак нікого насправді не переслідувала. Розшукували лише поручника Володимира Ґалана, який як артилерист за українсько-поль-ської війни наробив полякам значної шкоди.\nПо повороті, також уночі, Володимира Ґалана, його батько прийшов до мене і просив видати такий документ, з яким син зміг би виїхати за кордон. Наражуючись на неприємності, я виставив такий документ. Володимир Ґалан виїхав до Чехії, де здобув вищу освіту, а потім виеміґрував до Америки.\nБезпосередньо після виставлення довідки Володимирові Ґаланові, староста звільнив мене з посту комісара міста, призначивши на моє місце Яна Домбровського, згодом посла до сойму. За мною залишилось дальше управління майном християнської громади, що я і виконував впродовж чотирьох років.\nНовопризначєний комісар Глинян, Ян Домбровський, виявився людиною хитрою, скритою і підступною. До українців дуже підлещувавсь і вдавав, що обороняє нас перед польською владою. Менше свідомі українці вірили його нещирій мові, і так минали тижні й місяці.\nПоляки господарювали, як у себе в хаті… Хоча держави Антанти тоді ще не визнали Галичини за Польщею, польський уряд оголосив вибори до сойму і сенату в днях 5-7 листопада 1922 р. Український провід постановив збойкотувати ті «вибори». За вказівками проводу пішли і Глиняни. Польська влада думала терором примусити українців голосувати, і наказала заарештувати визначніших громадян. У Глинянах забрали 17 осіб і відіслали в Перемишляни. Там відокремили трьох – д-ра Рибака, Дорка Тимняка та Івана Скібінського; їх відправили до в’язниці в Тернополі, а решту – до суду в Бережанах. Після «виборів» усіх було звільнено.\nЗ того часу польська влада почала переслідувати українців за культурно-освітній рух. На які-небудь сходини, аматорські вистави або концерти треба було дозволу від староства. Видаючи дозвіл, староство попереджало, щоб не співати «Ще не вмерла Україна»», чого ніколи не дотримувались, бо публіка спонтанно співала національний гімн, і щоразу за це організатори імпрез мусіли платити по кілька десяток золотих кари.\nПольська влада, як і польське населення, відносились до українців з погордою, як до меншевартісних громадян, натомість москвофілів фаворизували. Серед українців постало підпілля, до якого належали також деякі глинянські борці за волю. Почалися підпали стирт збіжжя, належного фільваркам, напади і грабунки на поштові уряди, убивства польських поліцаїв і т. п. Поліція заарештовувала невинних осіб по всій Галичині. В’язниці були переповнені винними і невинними українцями. Поліція била невинних людей; суди без певних доказів провини засуджували українців на довгі літа тюрми, на все життя, а також; і на смерть.\nГлинянські підпільники так уміло маскувались, що не викликали жодного підозріння, і тому нікого тут не арештували, крім Юліяна Заблоцького та мого сина – Володимира Хамулу, гімназиста, яких поляки схопили у Львові.\nУ 1927 р. відбулись у Глинянах громадські вибори, на основі тодішнього виборчого закону, з тим, що додано «четверте коло», в якім мали право голосу особи, замешкалі в Глинянах впродовж півроку, які не платили жодних податків. До таких належало все шумовиння, яке йшло на руку урядові. Виборці мали вибрати 48 радних, замість 36. До виборчого комітету ввійшли 2 поляки, 2 жиди, 2 українці і 2 москвофіли.\nВ дні виборів зголошено чотири виборчі списки-листи: українську, польську, жидівську і москвофільську. Москвофіли, вдаючись до різних виборчих трюків, хотіли повалити українців, поляки й жиди в тому їм допомагали. Виборча комісія чинила українцям труднощі при голосуванні, одначе, на мій рішучий протест, швидко припинили дальші зловживання. Українці здобули 12 мандатів, не давши москвофілам ні одного. Поляки даремно старались намовити українців, щоб відступили 5 мандатів москвофілам. Загальний вислід виборів був такий: поляки — 20 радних, жиди — 16, українці — 12, себто разом 48 радних.\nОднак, дотеперішній престиж українців у місті дуже підупав. Управа християнської громади закупила для поляків дім на середмісті, де примістились їхні товариства: «Сокул», «Гвязда», «Стшелєц», «Кулко рольніче» і т. п. (Тут збиралося всяке шумовиння і звідти маніфестувало «польськість» українського міста Глинян.\nНе дивлячись на переслідування з боку поляків, українці все таки вперто і послідовно ішли вперед. Батьки посилали дітей до середніх шкіл, а потім і закордон, у вищі школи. Закінчивши такі вищі школи абсольвенти повертались додому і, не діставши праці в польському уряді, включалися в українське приватне життя, закладали власні або кооперативні підприємства, доми, читальні і т. д. Такий поступовий рух і розвиток українців не був на руку полякам, тому вони вдались до, мабуть, середньовічної форми репресій – до «пацифікації» свідомішого населення. Щоправда, в самих Глинянах пацифікації не було, натомість «пацифікували» майже у всіх довколишніх селах. Усе нагадувало поведінку татарської орди в часах нападів татар на Україну. Відділ польської кінноти наскакував на село, загороджував усі вихідні дороги і стежки, а решта «господарювала» в читальні «Просв;ти», де били до крови членів, так що деяких доводилось відвозити в лікарню. Бібліотеку читальні дерли й палили, обладнання ламали і нищили. Зруйнувавши читальню, банда сунула до кооперативи, била продавця, харчі скидали на купу і обливали гасом. Були випадки, коли в приватних помешканнях зривали підлоги і нищили хатні меблі. Завдавши такої руйнації селу, поляки відходили, погрожуючи, що ще прийдуть. Під такою загрозою і терором українці в Польщі жили аж до 1939 року.\nКоли німці розпочали війну у вересні 1939 р., поляки остаточно згубили голову і з ненавистю накидались на українців, обвинувачуючи їх у сприянні німцям. Військо і адміністраційна влада вважали українців за зрадників. Багато невинних осіб заарештовували й відсилали до Берези Картузької. Лихо не оминуло і Глинян: заарештували Юліяна Заблоцького – директора Українбанку, і мого сина, студента техніки в Ґданську, Євгена Хамулу; обох відвезли до в’язниці в Тарнополі. За кілька день пролетіли чутки, що совєтська армія перейшла річку Збруч і маршує на Західну Україну та Західну Білорусь. Наступило загальне замішання, і ніхто не знав, що діється. Суд евакуювався, інші установи вичікували незнаного кінця. Поляки твердили, що совєти йдуть на поміч полякам – проти німців, не знаючи про умову Ріббентропа з Молотовим, на основі якої Польщу поділено між комуністами і фашистами – між Москвою і Берліном.\nВ короткому періоді часу, по евакуації польської влади, але ще перед приходом більшовиків, деякі мешканці Глинян гуртувались довкола д-ра Володимира Крілика, місцевого лікаря, який був відомим комуністом і, можливо, знав про пляни совєтського уряду. Він організував делегацію, котра мала вітати хлібом і сіллю більшовиків. У другій половині вересня 1939 р. малий відділ совєтської кінноти в’їхав чвалом у місто, не звертаючи уваги на чекаючу делеґацію, і в центрі міста відразу ж скликано мітинґ. Російською мовою почав виголошувати пеани про «визволення» з-під польського ярма, якийсь політрук. Тим часом вернулась делегація, і д-р Крілик перебив доповідача, голосно закричавши: «Тут немає русскіх, тут українці, прошу говорити по-українськи!» Політрук замовк, і зачав інший – білоруською мовою. Д-р Крілик вдруге закричав: «По-українськи !» – і вся юрба закричала хором: «По-українськи! По-українськи» Той «прелеґент» також перестав говорити, вояки зробили кілька пострілів угору і народ розбігся. Політруки перейшли до польського дому і там продовжували мітинґ; на якому «вибрали» голову сільради, мого довголітнього працівника Дорка Шурка.\nОднак, «господарювання» більшовиків, які вже почали вивози на Сибір, не тривало довго. Німеччина напала на Совєтський Союз, і швидко прийшли нові «визволителі».\n1941 року, коли німці розпочали війну з совєтами і швидко зайняли Глиняни, я сам повернувся додому з німецької зони Польщі, бо дружина померла у Ліцманштадті (Лодзі). На моїй фабриці «господарили» колишні мої працівники Дорко Шурко та Іван Яцишин. Я звернувсь до німецької влади і дістав право керувати фабрикою, з винагородою в 500 нім. марок місячно. Справу звороту коштів на власність відклали нові окупанти на пізніше. Фабрика фактично, не працювала; готові вироби купували німці, повертаючись із позицій. Управління підприємством я передав синові Володимирові, а сам осівся на своєму хуторі, за три кілометри від фабрики.\nУ місті в той час бурмістром був Зенон Туз, війтом збірної громади Олесь Ґалан; у станиці поліції служили українці, хто був комендантом – не пам’ятаю. Начальником суду був Степан Дичок, нотарем Степан Сахно. Була заснована промислова школа, директором якої призначили Володимира Гаврилюка. 4-клясна народна школа працювала як звичайно, не було в ній тільки жидівських дітей. Підприємства провадили: пивоварню – І. Вовк, мішаний склеп – Андрій Оленський; склеп мали Стефанія Туз і Андрій Шульга, із шкірою, горілкою, цигарками та ін. товарами, призначеними для рільників за здані контингенти збіжжя для німецького війська.\nЖиди, які не встигли утекти з советськими військами, сиділи по своїх хатах. Поблизу Глинян, у селі Куровичі, на фільварку закватирувались ґестапівці і звідти рядили глинянськими жидами. Вони створили «Юденрат» із семи жидів, на чолі з Ароном Гохберґом. Юденрат був відповідальним за всіх жидів і за виконання наказів Ґестапа, яке перш за все хотіло награбувати дорогоцінностей і дорогих речей, як футра і т. п. Майже щоранку приїжджали 3-4 ґестапівці і жадали дати їм стільки-то золота. Юденрат кидався поміж жидів і постачав вимагану кількість, надіючись, що вже задовольнив ворога. Іншого дня приїхали ґестапівці і забрали 25 людей до праці на шляху. Але увечорі вернулись із праці менше чим половина. На запит Юденрату, де решта, – довідались, що їх убили ґестапівці. Чорна розпука огорнула жидів. Знову приїздили з ґестапа й вимагали стільки і стільки золота, брилянтів… Юденрат не зміг уже того добра зібрати й повідомив про це ґестапівців. Ті кинули голову Юденрату на стіл і били його палицями аж до непритомности. Потім били другого, і так всіх семеро натерпілись; забрали 20 осіб до роботи і пішли, попередивши, що завтра прийдуть і даний вранці наказ мусить бути виконаний. Жиди радились, плакали, вкінці таки зібрали бажаний викуп. Другого дня ґестапо забрало той нужденний викуп, а при тому й кільканадцятьох робітників, з яких знову половина не повернулась додому. Розповідав мій син Володимир, що одного разу заїхав, у справах, пов’язаних із фабрикою, до ґестапо в Куровичах, і бачив, як шеф через відчинене вікно з машинового кріса стріляв жидів, приведених на роботу. Ск:льки їх впало трупом, того не бачив, бо не мав серця приглядатись до тієї нелюдської оргії. Стріляючи, «герренфольківський» садист промовляв, що коли не вбє кількох жидів то йому не смакує сніданок… І отак чи не кожного дня приїжджали ґестапівці до Глинян, жадали свіжого викупу, а якщо жиди не мали що більше давати, били членів Юденрату, починаючи від голови Арона Гохберґа.\nУ місті був також уряд праці («Арбайтсамт»), на чолі з М. Мандельбавмом, румунським жидом, якого німці толерували. Його завданням було виловлювати українців і відсилати до праці в Німеччині, а також постачати жидівських робітників до «ліґеншафтів» у Розворянах і Задвір’ї. Він обіцяв і мені приділити робітників-жидів, якщо того зажадаю. За порозумінням з ним, прибули до мене 20 жидів і просились прийняти їх на працю. Я робітників не потребував, бо мав фахових робітників, але задля людяности прийняв їх і давав кожному півлітри молока, одну восьму частину чималого господарського хліба та по 20 пфенігів (центів) за годину праці. Таку ставку за годину праці для жидів визначив німецький уряд. Мої жидівські робітники були щасливими і вдячними за шматок хліба і півкварти молока; гроші ж їх не цікавили.\nПід осінь 1941 року ґестапо наказало всіх ще живих, пограбованих і вимучених, жидів перетранспортувати до міста Бузька. Як відбувався той «транспорт», не знаю, бо не ходив дивитись на ту трагедію.\nЖиття українців проходило більш-менш нормально. У неділі народ був навіть веселий. Ми ще мали якусь надію на свою державу. Коли ж під Сталінградом німецька армія зазнала поразки, і в нас сталися зміни. Доти не було в Глинянах чи в околиці німецького війська, ні поліції, лише від часу до часу приїздив поліцист до української станиці поліції. Тепер приїздили і квартирували в місті чималі військові частини. Затримавсь у Глинянах і невеликий відділ війська, з яких 10 вояків (молодих студентів). Вони познайомились із нашими студентами і вечорами сходилися на розмови. Раз приймали наші німців, а другим разом – німці наших. Однак, українська молодь, а радше підпільники, зайняли вороже становище супроти німців, і, де могли, вчиняли саботажі. Так у Глинянах хтось убив німецького вояка. Після цього випадку малі німецькі відділи, які повертались із фронту, переходили через місто із відбезпеченою зброєю в руках.\nМихайло Хамула “Глиняни – місто моїх килимів”. – Лондон: Українська Видавнича Спілка в Лондоні, 1969. – 139 с.


реалізації товарів, робіт (послуг) іноземним юридичним особам і громадянам\nФормування резервних фондів місцевих рад передбачено в 1990 р. Законом "Про бюджетну систему Української РСР". Згідно з ним резервні фонди формувались у складі місцевих бюджетів, зокрема їхніх видатків. Стаття 13 передбачала самостійне утворення місцевими радами резервних фондів за рахунок власних доходів і частини перевищення доходів над видатками бюджетів нижчого рівня. Ці кошти, згідно із законом, могли передаватися на договірних і компенсаційних засадах раді вищого рівня для фінансового збалансування бюджетів нижчого рівня шляхом дотацій і субвенцій. Обсяги резервних фондів тоді законодавче не встановлювались і визначалися місцевими радами при затвердженні бюджету. Більш детально створення резервних фондів регламентує нова редакція Закону "Про бюджетну систему України", прийнятого в 1995 р. Стаття 20 цього Закону встановлює, що в республіканському бюджеті Автономної Республіки Крим, обласних, міських(міст Києва і Севастополя та міст обласного підпорядкування) і в районних бюджетах утворюються резервні фонди уряду Автономної Республіки Крим, а також виконавчих органів обласних, міських (міст Києва та Севастополя і міст обласного підпорядкування) та районних рад. Ці фонди утворюються в розмірі до 1% видатків кожного з відповідних бюджетів. Резервні фонди використовуються для фінансування невідкладних заходів, не передбачених відповідними місцевими бюджетами. Згідно із Законом, ці фонди утворюються за рішеннями відповідних рад. Фінансування з них здійснюється на основі постанови відповідних місцевих виконавчих органів влади.\nПроблема взаємодії представницьких і виконавчих органів влади на місцях при формуванні й використанні резервних фондів може призводити і до певних суперечностей між ними. З метою уникнення їх доцільно розробити типове положення про резервні фонди місцевих органів


Jacob & Co. створив колаборацію з Bugatti\nПартнерство вже принесло перші плоди — дві лімітовані серії годинників, присвячених 110-річчю автомобільного концерну.\nНа годинниковій виставці в Базелі директор Jacob & Co. Джейкоб Арабо і глава Bugatti Стефан Вінкельманн оголосили про початок співпраці. Партнерство вже принесло перші плоди - дві лімітовані серії годинників, присвячених 110-річчю автомобільного концерну, інформує Ukr.Media.\n«Ідеально спроектована конструкція автомобілів Bugatti Chiron наділена такою силою, що часом навіть машини, які стоять, здаються рухомими, - каже Джейкоб Арабо, засновник компанії Jacob & Co. - Те ж почуття я відчуваю, коли дивлюся на складні годинники Jacob & Co., заряджені енергією і силою руху».\nАмериканська ювелірно-годинна компанія і французький виробник розкішних авто оголосили про довгострокове співробітництво, яке набуває особливої важливості в рік 110-річчя Bugatti. До круглої дати приурочений запуск двох спеціальних моделей годинників.\nПерша - спортивний хронограф Bugatti Chrono Edition Limitée 110 Ans, створений на базі Epic X Chrono. Кожен з 110 примірників вартістю 36 тис. швейцарських франків символізує рік історії компанії, заснованої Етторе Бугатті.\nСкелетонований калібр JCAA05 укладений у корпус з легкого і твердого карбонового волокна.\n«Цей матеріал використано не випадково, - коментує Стефан Вінкельманн, президент Bugatti Automobiles, - вуглепластик широко застосовується і в автомобільній справі: корпуси наших гоночних авто робляться з карбонових моноблоків, легких, міцних і дуже дорогих у виробництві».\nСерія з символічним французьким прапором на циферблаті і прозорою задньою кришкою виготовлена спеціально для Bugatti: Джейкоб Арабо стверджує, що ні в яких інших часових колекціях Jacob & Co. карбонових корпусів ми не побачимо.\nДруга модель також лімітована, але вона адресована, передусім, колекціонерам, точніше, колекціонерам автомобілів Bugatti.\nЗагальний тираж Twin Turbo Furious Bugatti Edition вартістю понад 520 тис. швейцарських франків становить 39 примірників: 18 в корпусі з карбонового волокна і карбону в поєднанні з рожевим золотом, плюс ще три моделі, які будуть виготовлені із золота і усипані діамантами (їх вартість впритул наблизиться до мільйона франків).\nTwin Turbo Furious Bugatti Edition виконані на основі минулорічної складної моделі Twin Turbo Furious з двома турбійономи, децимальним репетиром і особливим механізмом хронографа, принцип індикації якого запозичений зі світу гонок.\nОднокнопковий хронограф показує «еталонний» час і час розбіжності з «еталонним», наприклад, при проходженні наступного кола: відставання маркує синя 20-секундна шкала, а випередження - зелена. Ця система у нових годинниках отримала назву Pit Board, а індикатор запасу ходу тепер називається Fuel.\nВнутрішній обідок оброблений яскраво-блакитним кольором, що нагадує відтінок історичних гоночних машин Bugatti. Цей колір припав до душі Джейкобу Арабо - скоро в його автопарку з'явиться новий Bugatti Chiron, ймовірно, саме такого яскраво-синього кольору. А Стефан Вінкельманн тепер не розлучається з новим карбоновим хронографом Bugatti Chrono.\nBugatti Годинник Автомобіль Колаборація Лімітована колекція\n13 Квітня 2020 08:27\nЯк би могли виглядати електро вантажівки Bugatti в майбутньому\nДизайнер показав, концепт футуристичної вантажівки Bugattі.\n8 Березня 2020 21:39\nНезважаючи на супервисоку ціну - 11 млн євро - єдина в своєму роді модель відразу ж знайшла свого покупця.\n6 Березня 2019 22:22


У Шацьку провели в останню путь Героя України Сергія Мокренка - Район Шацьк\nШачанин Сергій Мокренко, 1993 року народження, боєць 54-ї окремої механізованої бригади, загинув 28 лютого на Світлодарській дузі.\nЦя перша (дай Боже, щоб єдина) смерть бійця російсько-української війни сколихнула весь Шацький район, нагадала безпечним і спокійним жителям про пекло війни на Сході, в якому гине цвіт української нації.\n2 березня труну з тілом Сергія привезли на Волинь.\nГероя, який віддав своє життя за Україну, зустрічали рідні, близькі, друзі, волонтери, ветерани АТО Шацького і Любомльського районів.\nВ рідному селищі Героя-захисника пронесли крізь живий коридор. Ланцюг із людей простягнувся до самого будинку, де жив Сергій. Люди стали на коліна, коли учасники АТО несли на руках труну, вигукуючи: «Сергій – Герой!», "Слава Герою!", "Слава Україні!".\nУ п'ятницю, 3 березня, біля пам'ятника Тарасові Шевченку в смт Шацьк відбулася громадянська панахида. За упокій душі бійця молилися Владика Матфей Шевчук, єпископ Володимир-Волинської і Турійської єпархій УПЦ КП, та духовенство і військові капелани Ковельського, Володимир-Волинського, Любомльського і Шацького районів.\nЩоб провести Сергія Мокренка в останню путь, до Шацька приїхали з передової його побратими. Розповіли, що Сергій завжди був там, де гаряче, де була небезпека для інших. Вірний, надійний, товариський, він навіть орден "За мужність" ІІІ ступеня відмовився отримувати сам (нагорода до нього прийшла раніше, як до інших бійців). Хотів з усіма разом. Та не дочекався. В день похорон бійця нагородили посмертно.\nСильне патріотичне слово проповіді сказав біля труни Героя України Владика Матфей. Закликав не бути байдужими, боротися з російським ворогом, який хоче знищити Україну та українців, і в тилу, і на фронті.\n-Допомагайте батькам вашого Героя, бережіть їх, бо заради вашого спокою, заради України і миру вони віддали найцінніше, що мали, - свою кров, свою дитину, - наголосив єпископ.\nПрощальні промови виголосили представники влади району, друзі і побратими. Жителі Шацька попрощалися з Сергієм Мокренком і під звуки гімну України провели його в останню путь.\nПоховали Героя на старому селищному кладовищі.\nВідео Матвія Олійника\nВідео Олександра Положевця\nТеги: #Загибель, #Військовий, #Герой, #Сергій Мокренко, #Прощання, #Панахида\nВін, безперечно, герой, але не Герой України. Герой України - це офіційний статус.\nСергій ти назавжди залишишся в наших серцях ГЕРОЇ НЕ ВМИРАЮТЬ\nБлизькі Сергія тремайтесь ми з вами)\nЩиро молитимемось щоб душа загиблого знайшла спокій в Царстві Божім..і життя віддане на війні не було марним..хоча жодна війна не варта людських душ та тіл...(\nСама світла память! Навіки в серцях! Навіки герой!\nнаш земляк загинув він від російського снаряда. Не розумію тих людей, які їдуть в кацапію на заробітки\nхай герою земля буде пухом\nСергій - ГЕРОЙ України, бо він поліг за Україну. Звання тут ні до чого\nОт і прийшло горе в наш район. Дуже шкода хлопця. Дякую його мамі, батьку, рідним !!! Надіюсь, більше таких звісток не приходитиме до нас. І треба намагатись всіма можливими способами припинити цю дурну війну, будь якою ціною. А тоді розбиратись, хто і в чому винен. Смертей не повинно більше бути на нашій землі українській !\nДуже шкода, що гинуть НАЙКРАЩІ сини України!!! Вічна слава і пам'ять ГЕРОЮ!!!


112-ту річницю з Дня народження Степана Бандери відзначили в рідному селі провідника ОУН\nСтепан Бандера відкриті джерела\n01.01.2021 21:29 Читайте по-русски\nУрочистості відбулися на території історико-меморіального музею\nНа Івано-Франківщині відзначили 112-ту річницю з Дня народження Степана Бандери. Урочистості пройшли в його рідному селі – Старий Угринів. Про це повідомляє "5 канал".\nВідзначали річницю вже традиційно відбулися на території історико-меморіального музею, відкритого рівно 20 років тому. За задумом архітектора, з висоти ця споруда нагадує птаха, що розправив крила, або ж прапор, розвіяний вітром у небесах.\nСаме тут, на цьому обійсті народився майбутній провідник ОУН. Поруч із музеєм відновлена хата-плебанія багатодітної родини греко-католицького місцевого пароха Андрія Бандери.\nУ пам'ять про його сина провели панахиду. Традиційно на урочистості завітали пластуни. Вони передали Віфлеємський вогонь миру.\nЗ юності і до самої смерті Степан Бандера був членом цієї організації. Завершилися урочистості покладанням квітів до підніжжя пам'ятника Степану Бандері.\nЦе вже третій монумент Провідникові ОУН. Два попередні тут підірвали. Про них нагадують лише камені.\nУ 2010 році за часів президента Віктора Ющенка – Степану Бандері було посмертно присвоєно звання Героя України. Утім буквально за два з половиною місяці – вже за часів президента – втікача Віктора Януковича- рішенням Донецького апеляційного суду такого звання Бандеру позбавили. Відтоді офіційного статусу Герой України Степан Бандера – не має.\n"Імена таких історичних постатей, як Романа Шухевича і Степана Бандери. Чому ворог українського народу так намагається стерти ці імена з нашої історичної пам'яті і бояться цих імен, вже мертвих людей? Бо вони розуміють – саме ці імена є символом боротьби за українську незалежність нашого народу", – сказав військовий капелан Богдан Костюк.\nНагадаємо, що в Києві на честь дня народження Бандери пройшла традиційна факельна хода.\nПольща та Ізраїль розкритикували вшанування лідерів ОУН Бандери та Мельника\nМарш честі, гідності та свободи до дня народження Степана Бандери – трансляція\nЯк минула смолоскипна хода до дня народження Степана Бандери в Києві – фото\nВишукана кухня та ворожі обстріли: як зустріли Новий рік на передовій\nСтепан Бандера ОУН Івано-Франківськ\nВідповідальні за вбивство євреїв під час Голокосту: МЗС Ізраїлю розкритикувало вшанування ідеологів Українського національного руху


Apple може відкласти випуск iPhone 5G\nГоловна Новини IT телефони Apple може відкласти випуск iPhone 5G\nApple може відкласти випуск iPhone 5G\nКорективи в роботу вже звично вносить поширення коронавірусу\n26 березня 2020, 05:31\nВипуск смартфонів iPhone 5G можуть відкласти через стрімке поширення коронавірусу по всьому світу. Про це пише Nikkei Asian Review.\nВідзначається, що в компанії Apple вже почали поширюватися чутки про перенесення строків випуску першої лінійки iPhone 5G, так як епідемія коронавіруса вплинула на можливість розробників продовжувати роботу над новим девайсом. Джерела видання повідомляють, що презентацію можуть відкласти на кілька місяців. У компанії Apple обіцяють прийняти остаточне рішення не пізніше травня.\nРаніше "Коментарі" писали, що всесвітньо відома технокомпанія Apple обмежила онлайн-продажі деяких своїх продуктів у всьому світі. У список обмежень потрапили всі моделі смартфонів iPhone і бездротових навушників AirPods Pro — один покупець може замовити онлайн не більше двох iPhone або AirPods Pro за одне замовлення.\nНагадаємо, Apple офіційно не оголосила про запуск нових бездротових навушників, але їх вже можна побачити на прилавках магазинів. Powerbeats 4 можна придбати за 149 доларів в його місцевому Walmart в Рочестері, штат Нью-Йорк. Неясно, чи є це офіційною роздрібною ціною, оскільки офіційного анонса від Apple не послідувало, але Powerbeats 3 стартував за 199 доларів.


Освіта Хряцька - Історико-краєзнавчий портрет Чернівецької області\nHome / Герцаївський район / Хряцька / Освіта Хряцька\nІснує книга життя, яку людина вивчає все життя, та книга книг, яку ми всі вивчаємо в школі.\nБудь-яка людина, будь-який фахівець, будь-який міністр, вчений, або хлібороб навчається в школі, а потім починає крокувати широкою дорогою життя.\nКажуть, що багато років тому, селянські діти вчились в будинки селян. Як пам’ятає старше покоління перший будинок школи з 4 класами був відкритий в домі Марії Кантуряну, вчителями були священик з своєю матушкою. Викладали основні елементи: читання і арифметика. Директором був Іон Бутнару. Згодом школа була у домі Толокару. Директором вже був Г.Георгеску, а вчителем Продай. Спершу школа мала 4 а потім 7 класів.\nЧерез багато років, приблизно в першому десятилітті ХХ століття відкрила семирічна школа в окремому будинку. Директором теж був Г.Георгеску, а вчителями були Бузати, Константін, Медвідь та ін. З приходом радянської влади, побільшало кількість учнів та вчителів у школі, а в приміщенні школи почав діяти будинок культури. Директорами школи були Лупенко, Гончаров, Скутельник, Ліліяк, вчителя були немісцеві. Перший місцевий вчитель в школі, був Раду Костянтин Х., фахівець в області математики. Це був рік, 1952-1953 рр.. Мешканці села дуже вдячні тим вчителям, тому що у ті\nважкі часи, завдяки їхній витримки вони зробили усе щоб сільські діти навчались в школі. Після декількох років в школі, почали працювати місцеві, такі як: E.I.Tудос, E.I. Сувеіке – Рошка, M.Д. Русу, К. В. Скріпкару, Г. М.Рошка, М.Д. Буздуга та інші. Багато з тих, хто приїхав сюди оселилися в селі: Л.А Кондря-Скрипкару, Е.М. Іонел-Русу, М.І. Фегурел- Житарашу та інші. Якщо слідкувати директорів школи, можна назвати П.К. Андріеш, В.М. Мошянець, Костянтин Васильович Скрипкару, Іван Михайлович Тудосе, на сьогоднішній день – Мирон Лариса Дмитрівна.\nВ 1959року школа стала восьмирічною, директором був Василь Мошянець.\nДиректор І.М. Тудосе\nНаприкінці 60-х років була побудована ще одна школа з трьома приміщенням з класами та кабінетом директора школи Скрипкару К.В.\nВ 1986 року школа залишились з 6-ма класами; до 1990 року школа знаходилась в парафіяльному будиноку та в будівлі колишньої примарії збудована ще під час королівської Румунії . Коли один зі старих будинків було пошкоджено, вчителі навчали дітей в покинуті осели села. Тяжко було вчителям та учням, тому що навчалися в дві зміни: в І змину навчалися учні з сусідніх хуторів Валень, Канатівка і Цвяківка, а в ІІ зміну – учні з Хряцькі.\nВ 1990 року була побудована сучасна школа.\nДіти отримали нову будівлю з двумя поверхами, з 16 класних кімнат, спортивним залом, залом урочистостей, Директор Л.Д.Мирон\nмайстернею, просторою і гарною їдальнею.\nШкола отримала багатий технічний , навчальний та ілюстративний матеріал. Велика заслуга в цьому тодішнього директора сохвоза «К Маркс» Фирфа В.В., директора школи Тудос І.М. та голови сільськоЇ ради МоскалуМ.І.\nДиректор совхоза “К. Маркс” Фирфа В.В.\nЗавдання сьогодення – залучення широкого кола школярів та учнівської молоді до нового розуміння художньо – естетичних надбань народу, виховання високої естетичної культури особистості.\nЗасобами для реалізації цього завдання є уроки музики і співів, образотворчого мистецтва гуртки, студії художньої самодіяльності,художніх ремесел.\nНа орієнтацію естетичних смаків та інтересів школярів ефективно впливають різноманітні форми урочної, гурткової, масової роботи,що використовуємо в умовах школи.\nШкільні масові заходи спрямовані і на виховання естетичних смаків, збуджують в учнів позитивні емоції. Таким чином в школі працюють гуртки художньої самодіяльності, народного ремесла, юного художника , драматичного , хоровий та фольклорний.\nЦими гуртками охоплені понад 60% учнів. Залучали учнів до імпровізації та творчої діяльності, до проведення літературно-музичних вікторин, концертів, конкурсів, фестивалів на яких виховується повага до народного мистецтва.\nДень Валентіна в 11 класі\nКоманда школи на обласному етапі фестівалю ДЮП\nДля забезпечення високої художньої естетичної культури особистості, вивчення перлин національного мистецтва, фольклору, працює хоровий та фольклорний гурток. Пісні гуртка вийшли за межі школи і звучали в будинках культури сіл району, в центральному районному будинку культури, на різних фестивалях обласного масштабу. Про це свідчить дипломи і грамоти, якими були нагороджені виступи хору і фольклорного гуртка (фото).\nКерівник: Руссу Вадим Васильович\nПошукову діяльність здійснювали: Москалу Марина, Чіботару Лариса


Огляд Водоочисника Coolmart СМ-101-PPG | Kindly house\nОгляд Водоочисника Coolmart СМ-101-PPG\nДоброго всім часу доби. Я знову радий вітати шанованих членів Клубу Експертів ДНС і не менш шанованих гостей нашого клубу.\nСьогодні буде розглянуто дуже корисний побутовий прилад для очищення води. Всім відомо наскільки важлива якість води, від цього залежить правильне функціонування нашого організму. Погана неякісна вода з великим вмістом лугу і оксидів металів призводить до порушення роботи сечової системи людини, утворення сечокам’яної хвороби, відкладення солей у суглобах. Не думаю, що треба пояснювати наскільки важкими є такі хвороби.\nЧому ж треба очищати воду? Ті, хто проживає в упорядкованих квартирах, побудованих в середині минулого століття, дуже часто стикаються з таким фактом, що налита в ємність вода через добу набуває і неприємний запах, і огидний смак, і починає зеленіти. Причина цього проста. Система водопостачання не змінювалася з часів спорудження будинку. Іржа далеко не найгірша проблема в таких випадках, так як в результаті тривалого використання труб у воді розчиняються непомітні оку солі заліза, що і є однією з причин вищевказаних захворювань. Але буває, що і в новозбудованих будинках виникає потреба в очищенні води від іржі, так, так від іржі. Незважаючи на те, що всі туби водопостачання нові, вони буває тривалий час зберігалися під відкритим небом і в результаті просто-напросто заіржавіли. А це призводить до того, що мешканці новобудов відразу отримують воду з іржею. Та й не тільки в упорядкованих будинках є потреба очищення води. У приватних будинках ситуація часто навіть гірше, хоча і здається, що ніяких проблем з водою немає і бути не може. Але проблеми є, і я наведу на своєму власному прикладі. Здавалося б, що маючи власну свердловину, я повинен отримувати воду хорошої якості, але як би не так. В тій воді, яку я отримую зі свердловини, дуже великий вміст розчиненого вапна. В результаті чайник дуже швидко покривається накипом білого кольору, а якщо вживати таку воду без очищення, то в кінцевому підсумку призводить до захворювання опорно-рухового апарату через відкладення солей кальцію в суглобах.\nТа й крім цього в нашій Забайкальської воді розчинені солі важких металів. Адже весь Забайкальський край, по суті, величезний урановий рудник і підземні води проходять через уранові жили, забираючи не лише солі важких металів, але і радіацію. Ось і доводиться, що-б мінімізувати наслідки, очищати воду.\nАле просто очищення води теж має свої недоліки, так як в результаті видаляються і потрібні нашому організму речовини.\nА Coolmart СМ-101-PPG не тільки очищає воду від шкідливих і/або не потрібних речовин, він її минерализирует після очищення. В результаті, людина споживає воду з очищувача Coolmart СМ-101-PPG отримує необхідні його організму речовини.\nВ 1995 році у Владивостоку з’явився минерализующий водоочисник нового покоління «Кулмарт», вироблений південнокорейською компанією Doonam Industry co., Itd. Треба сказати, що фільтри для води були в Приморському краї і до цього часу. Але компанії водоочисників постачали або занадто дорогу продукцію, або – практично неефективну. «Кулмарт! Же дивовижним чином поєднав у собі якість і доступність. І приморці це оцінили: очищувачі стали продаватися всюди.\nА потім «Кулмарт» став підкорювати і неосяжні простори Росії: водоочисники з’явилися в магазинах найбільших міст країни – Хабаровську, Новосибірську, Санкт-Петербурзі, Москві.\nЗавдяки чітко налагодженій логістиці, весь асортимент продукції постійно доставляється на територію РФ прямо з заводу. Це означає, що будь-фільтр або будь-запасна частина завжди буде у нас на складі.\nТехнічні характеристики Coolmart СМ-101-PPG\nТип — водоочисник.Модель — Coolmart СМ-101-PPG.Основний колір — білий.Додатковий колір — темно-блакитний.\nЄмність верхнього резервуара (літрів) — 6 літрів.Ємність нижнього резервуара (літрів) — 12 літрів.Тип фільтрації — автономна система проточного типу.Швидкість фільтрації (л/год) — 20 літрів на годину.Рівнів очищення — чотири.Матеріал верхнього резервуара — пластик.Матеріал нижнього резервуара — скло.Охолодження води — немає.Нагрів води — немає.\nДисплей — ні.Індикатор ресурсу — ні.Прозорий корпус — є.\nШирина (см) — 31.5 сантиметрів.Висота (см) — 53 сантиметри.Глибина (см) — 31.5 сантиметрів.Вага (кг) — 5.548 кілограм.\nУпаковка Coolmart СМ-101-PPG\nПоліграфія виконана в трьох кольорах, білому, світло-синій і темно-синьому.\nСама упаковка виконана з щільного картону високої якості.\nНа лицьовому боці у правому верхньому кутку показано нагороди, отримані Coolmart СМ-101-PPG.\nУ лівому верхньому куті логотип компанії.\nВсю іншу частину поверхні займає зображення Coolmart СМ-101-PPG і дівчата, що п’є воду із склянки.\nТильна сторона ні чим не відрізняється від лицьової\nНа правій бічній стороні зазначена специфікація та описується система фільтрації. У самому низу вказана країна виробник — Південна Корея.\nЗ ліва бічна сторона так само нічим не відрізняється від правого.\nНа верхній стороні у правому верхньому куті є невелика наклейка, що повідомляє, що в комплект в якості подарунка входить нано-губка для догляду за Coolmart СМ-101-PPG.\nНижня сторона не несе ніякої інформації.\n1 — Водоочисник Coolmart СМ-101-PPG.\n2 — Два мікрофільтра.\n3 — Основний фільтр.\n4 — Кораловий пісок CORMAC.\n5 — Документація.\n6 — Нано-губка.\n7 — Кран.\nКомпоненти Coolmart СМ-101-PPG\n1 — Підстава.\nПідстава виконана з пластику білого кольору конусоподібної форми. На лицьовій стороні логотип компанії.\nВерхня частина має поглиблення для установки нижнього бака для води.\n2 — Нижній бак для води.\nВиконаний з товстого скла темно-синього кольору. Має отвір для установки крана, нижня частина бака має всередині поглиблення призначене для коралового піску CORMAC, зовні виступ для надійної установки на основу.\nІ ставимо бак на основу.\n3 — Верхній бак для води.\nТакож виконаний з пластика білого кольору. Має наклейку повідомляє, що пристрій пройшов тестові випробування і відповідає індустріальним стандартам.\nВнутрішня сторона має отвір для встановлення контейнера мікрофільтра.\nТильна сторона дна бака має виступ для установки в горловину нижнього бака і місце для установки основного фільтра.\nБак закривається кришкою, що має незнімну ручку.\nВстановлюємо мікрофільтр в контейнер.\nІ встановлюємо контейнер в бак.\nВстановлюємо основний фільтр.\nЗакриваємо кришку і встановлюємо верхній бак на нижній бак.\nТестування Coolmart СМ-101-PPG\nВище я згадував про великому вмісті вапняку у воді, а це призводить до утворення великої кількості накипу\nОсь так виглядає чайник після триразового кип’ятіння без використання фільтрації.\nКрім того, у воді присутня пісок, хоча свердловина працює вже більше десяти років.\nОбсяг верхнього бака становить 6 літрів. Наливаємо до повного об’єму.\nОсь так відбувається фільтрація.\nЩо б налити воду в ємність, треба притиснути важіль крана до очисника.\nНе треба піднімати важіль вгору, тому що коли стакан або інша ємність наповниться, то при його опусканні виходить ось що.\nПісля фільтрації достатнього для випробування обсягу води\nна прикладі чайника порівняємо отриману в результаті фільтрації воду. Для цього чайник був вскіпячен три рази. Кожен раз використовувалася нова «порція» води.\nЯк бачимо, результат показовий.\nІ давайте подивимося на мікрофільтр. Навіть дуже помітна різниця між новим і вже використаним.\nCoolmart СМ-101-PPG якісно очищає воду від непотрібних домішок. Зручний у використанні. А за рахунок використання коралового піску відбувається мінералізація води потрібними мікроелементами.\nПростота в збиранні та обслуговуванні.\nВисокі показники очищення води.\nМною виявлено не було.\nCoolmart СМ-101-PPG необхідний прилад як в будинку, так і в офісах. Адже від якості споживаної води залежить наше з вами здоров’я.\nДякую компанію Coolmart за наданий для огляду зразок, а Клуб Експертів ДНС за можливість розміщення цього огляду.\nВсім, хто відвідав цю сторінку моє шанування, до нових зустрічей.\nОгляд автоматичного проращивателя насіння ДоброСад DS01\nОгляд паста-машини Philips HR2332/12


Genius Ukraine – Як влаштований «Джініус» (How Genius Works) | Genius\nНавігація Що таке «Джініус»? Що таке IQ на «Джініус»? Як мені поділитися… Read More\n🔹 «Джініус» — найбільше джерело музичних знань, створене такими ж користувачами, як і ви, з усього світу, які діляться фактами та знаннями про улюблені пісні та артистів. Як до цього можна долучитися?\n→ ЗАРЕЄСТРУЙТЕ ОБЛІКОВИЙ ЗАПИС НА «ДЖІНІУС»\nЯк тільки він буде створений, ви зможете стежити за іншими користувачами та артистами, ділитися знаннями та заробляти IQ на «Джініус». Цим можна займатися в іноземних спільнотах також! → Докладніше про них.\n🔹 IQ — своєрідні «бали», які ви заробляєте, ділячись знаннями. Кожен користувач має загальне число IQ біля свого псевдоніму, яке вказує на внесений їм вклад. → Докладніше про це.\n🔹 Нижче про те, як можна зробити внесок.\nАнотуйте тексти пісень. Виділіть будь-який рядок у пісні, щоби розпочати анотацію. Поясніть, що він означає, або додайте цікавий контекст. → Дізнайтеся більше про анотації\nНапишіть біографію артиста, пісні чи альбому. Напишіть декілька абзаців, які розкажуть про історію з кар’єри артиста, або розкрийте ключові деталі певної пісні чи альбому. → Дізнайтеся більше про біографії\nАнотуйте обкладинки. Натисніть на обкладинку альбому, щоби почати анотувати її → Дізнайтеся більше про анотування обкладинок\nДодайте відомості про пісню. Ви знаєте, хто спродюсував пісню? Який семпл у ній використано? Де вона була записана? Додайте всі цікаві дані. → Дізнайтеся більше про відомості пісень\nЗаписуйте тексти пісень. Будь-який користувач можете створити сторінку пісні. Додайте текст після її виходу, створюйте сторінки старих, яких не має на сайті, або коректуйте вже існуючі. → Дізнайтеся більше\nВнесіть пропозиції або запропонуйте виправлення. Чи можна покращити анотацію або біографію? Запропонуйте те, чого не вистачає. З часом воно може бути інтегровано. → Дізнайтеся більше про це\nЗапитайте або дайте відповідь на запитання в розділі Q&A (запитання-відповіді). Будь-хто може поставити запитання спільноті «Джініус». Хочете знати, якої сходинки пісня досягла в чартах? Запитайте! Знаєте відповідь і хочете поділитися нею? Зробіть це! → Дізнайтеся більше про розділ Q&A (запитання-відповіді)\n🔹 Усе на «Джініус» — результат сумісної роботи. Нижче про те, як ми працюємо і спілкуємося разом.\nАнотації та виправлення переглядаються. Будь-хто може поділитися знаннями, але редактори й вище визначають, що стане офіційною «”Джініус” анотацією». → Більше про це\nАртисти також діляться знаннями. «Верифіковані» автори можуть писати анотації, верифікувати тексти пісень та схвалювати анотації від користувачів. → Більше про верифікованих артистів\nВподобання й поширення. Бачите щось, що подобається на сайті? Ваша оцінка може мати дієвий вплив на підняття найкращих знань до вершини. → Більше про це\nСлідкуйте за діями людей у історії активності. Дивіться, що роблять інші користувачі на сайті, й отримуйте сповіщення, коли ваші улюблені артисти пишуть анотації. → Більше про історію активності\nРедактори та ролі вище. Користувачі з ентузіазмом, що роблять гарний внесок, можуть отримати додаткові повноваження та обов’язки. → Більше про це\nСпілкуйтесь із ким завгодно. Почніть особисті бесіди будь-коли та з будь-ким на «Джініус». → Більше про це\nФорум. Спільнота «Джініус» полюбляє обговорювати музику та деталі нашого спільного проєкту знань. Розпочніть зараз! → Більше про форуми\nІноземні спільноти. «Джініус» процвітає по всьому світу багатьма мовами. Об’єднаєтеся з користувачами з рідної країні. → Більше про іноземні спільноти\nПолітика спільноти. «Джініус» прагне бути місцем, де кожен відчуває себе бажаним і безпечним. Ми серйозно ставимося до жорсткого поводження та цькування. → Детальніше про це\n🔹 Нижче наведено перелік ресурсів, розроблених редакцією «Джініус» для того, щоби могли навчитися всі — від вкладників-ентузіастів до досвідчених ветеранів — завдяки найкращим практикам редагування. Якщо ви відчуваєте, що чогось не вистачає, — надішліть повідомлення одному з модераторів.\n🔹 Гайди (англ.)\nЯк додавати сторінки пісень на «Джініус»\nЯк анотувати та редагувати на «Джініус»\nЯк редагувати метадані на «Джініус»\nЯк додати відомості про пісню на «Джініус»\nГайд із форматування та розмітки\nКоучинг: найкращі практики\nЯк перекладати пісні на «Джініус»\nЯк анотувати обкладинку на «Джініус»\nЯк верифікуватися на «Джініус»\nЩо таке плагіат і як його уникнути\n🔹 Обговорення анотування (англ.)\nАнотування пісень, що мають більше однієї мови\nГайд зі стилю\nЯк додати знання з перших рук до анотації\nЯк анотувати поширену музику?\nЯк анотувати проблемні тексти пісень\nЯк краще всього очищувати сторінки пісень? Чистка Червоних, видалення анотацій, інтеграція / відхилення виправлень\nСтворення справжніх зв’язків\nСтворення біографії пісні\nДослідження та інтерпретація\nОновлення старих анотацій новою інформацією\nКоли і як використовувати цитати в анотаціях\nВидалення зайвого з анотацій\nСуспільна значущість анотацій\nЯк коректно процитувати уривки з Біблії\nЩо таке «Джініус»?\nЩо таке IQ на «Джініус»?\nЯк мені поділитися знаннями?\nЩо робить спільнота?\nЦей гайд пояснює всі деталі нашого спільного проєкту знань.\nВін призначений як посібник для новачків і довідковий інструмент для користувачів, які хочуть краще розуміти всі аспекти роботи «Джініус», включаючи наші поради щодо написання гарних анотацій…\n10 правил анотування:\nДотримуйтесь емпіричних правил наведених нижче, щоб уникнути відхилення ваших анотацій редакторами.\nНе повторюйте слова пісні. Не треба пояснювати більшість текстів: їхнє значення очевидне; немає потреби перефразовувати їх іншими словами! Не всі рядки потрібно анотувати.\nПишіть людською мовою. Анотація не повинна виглядати так, ніби її написав робот. Уникайте занадто складних слів, але також не пишіть занадто примітивно.\nСтежте за граматикою та правописом. Писати як людина не означає забувати основні елементи стилю. Анотації важливі, тому не псуйте їх неохайним написанням.\nДосліджуйте тему та використовуйте цікаві джерела. Уникайте плагіату та спекуляцій — шукайте оригінальні матеріали та пишіть інформацію своїми словами. Не цитуйте чи копіюйте з третинних джерел: Вікіпедії, онлайн- словників або форумів тощо. Переконайтесь, що покликаєтесь на первинні і вторинні.\nВиділяйте весь відповідний текст. Не виділяйте одне слово — проанотуйте принаймні один рядок. Іноді вам потрібні два або навіть чотири, щоби передати контекст повністю. Але будьте обережними, коли виділяєте більше рядків для анотування.\nВикористовуйте форматування. Ознайомтеся з форматуванням — базовим кодом, що використовується в анотаціях, — який дозволяє створювати курсив, жирний шрифт, блокові лапки та інші елементи, які зроблять їх більш приємними для читання.\nВключіть медіа, які додадуть глибини. Якщо ви додаєте зображення, воно має дійсно ілюструвати щось конкретне в тексті, а не тільки передавати загальну ідею.\nБудьте об’єктивними. Ваші анотації не мають бути грубими або принизливими щодо артиста, і ви не повинні писати, як суперфан.\nБудьте лаконічними. Намагайтеся обійтися якнайменшою кількістю слів, але так, щоби не втратити змісту. Анотація має містити більше 50 символів.\nСлідкуйте за чинністю. Уникайте актуальних лише свого часу фраз (наприклад, «півтора року тому», «наступного літа», «нещодавно», «незабаром» тощо).\nНатисніть тут, щоби дізнатися більше про написання анотацій.\nЦе переклад офіційного гайда.


Юридична консультація: борги і фінансові зобов'язання колишнього Мінфіну СРСР\n18 березня 2003, 21:41\nКиїв, 18 березня, 2003 р.\nСьогодні ми відповімо на запитання нашого слухача з Київщини. Йдеться про борги і фінансові зобов'язання колишнього Мінфіну СРСР. Отже, запитання нашого слухача.\nУ колишньому СРСР було Міністерство фінансів. Воно випустило цінні папери у вигляді облігацій державної позики, так званий, золотий займ. Так от, хто є правонаступником зараз цієї установи – Міністерства фінансів СРСР і чи правонаступник повністю несе відповідальність за всі боргові зобов’язання? До кого звернутися та чи є можливість і яка фізичній особі звернутися до цієї організації, щоб забрати свої гроші, чи це треба звертатися з позовом до суду?\nХто є правонаступником Міністерства фінансів СРСР має визначати Росія, оскільки на території Росії перебувало це міністерство і, як відомо, Росія оголосила себе правонаступником СРСР по всіх боргах і зобов’язаннях у міжнародних договорах.\nЩо стосується заощаджень громадян і тих громадян, які мали цінні папери, то питання відновлення втрачених заощаджень регулюється Законом України про державні гарантії, відновлення заощаджень громадян України. Згідно з цим законом держава бере на себе зобов’язання перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери: облігації державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов’язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР.\nОтже, усі ці питання мають вирішуватися в Україні на підставі зазначеного закону. Звертатися треба до Ощадного банку України.\nЦе була рубрика «Юридична консультація на Свободі» у програмі «Демократія і держава». Щовівторка і щосереди звучать запитання наших слухачів і відповіді юриста. Наш телефон у Києві 490 29 00. Запитання формулюйте чітко і лаконічно. На все добре.


nationwide.co.uk Відгуки | - чи є цей сайт законним або фішинговим\nчи є nationwide.co.uk законним чи афера?\nnationwide.co.uk має дуже низький рейтинг довіри. Чому?\nnationwide.co.uk має дуже низький рейтинг довіри відповідно до нашого алгоритмом. Однак комп'ютери можуть помилятися. Веб-сайт має сильний індикатор того, що є шахрайством, але може бути безпечним для використання. Ми рекомендуємо вам перевірити веб-сайт за допомогою нашого check list або безпосередньо зв'язавшись з компанією.\nЦей веб-сайт отримує багато трафіку відповідно до Alexa (12326)\nB before Aug-1996 цей сайт був зареєстрований\nЦей веб-сайт був неактивний протягом 23 Years, 334 Days\nМи виявили, що сайт оцінений як популярний по Alexa з оцінкою 12326. Це означає, що сайт відвідують досить багато людей. Крім того, інші сайти знаходять цей сайт цікавим і актуальним і посилаються на нього. В результаті ми підвищили нашу оцінку.\nМи перевірили кілька оглядових сайтів, щоб знайти відгуки про nationwide.co.uk, такі як Sitejabber, Resellerrating і Trustpilot. В основному були знайдені позитивні відгуки. Ми вважаємо, що відгуки є невід'ємною частиною надійного веб-сайту, і тому ми підвищили рейтинг довіри до цього веб-сайту.\nМи перевірили швидкість nationwide.co.uk і виявили, що вона досить низька. Швидкість сайту може відрізнятися в часі. Це може бути тимчасово проблемою. Однак це також може означати, що власник веб-сайту не вклав гроші в добре працює веб-сайт. Швидкість вважається одним з найбільш важливих факторів, щоб клієнти були задоволені вашим сайтом. Таким чином, веб-сайт, продуктивність якого нижче середнього, може бути показником шахрайства в Інтернеті.\nCайти aфер навряд чи колись живуть довго. Вони самі видаляють веб-сайт, оскільки надто багато скарг на соціальних медіа та огляди споживачів, або вони знімаються поліцією, організаціями захисту прав споживачів або агенціями захисту брендів. Однак у цьому випадку сайт досить старий. Згідно з нашими даними, веб-сайт був зареєстрований на before Aug-1996, який можна вважати давним-давно, що призвело до збільшення нашої оцінки довіри.\nФакти про nationwide.co.uk ( що це? )\nРейтинг nationwide.co.uk переглянуто 466 разів.\nРейтинг nationwide.co.uk останньо перевірявся 30-06-2020. Хотіли б мати оновленi цифри? Використовуйте посилання "Оновити дані" внизу цієї сторінки.