ПЕРЕВЕРТНІ | Просвіта Херсонщини\n‹‹ В житті важлива кожна мить\nСВАТАННЯ У ТИХОБОЛОТІВЦІ ››\nУ широкій долині звивистої річечки привільно розкинулися садиби райцентрівського селища Тихоболотівки. Всупереч непривабливій назві воно стало справжнім райським куточком для голови райдержадміністрації Володимира Білобрисого. За короткий проміжок часу, скориставшись хаосом при переході від планової соціалістичної до ринкової капіталістичної економіки, Білобрисий побудував для себе і свого оточення справжній тихоболотівський комунізм. Місцева мафія без особливого клопоту заволоділа рухомим та нерухомим майном більшості колгоспів району. Несподівано щодня у господарства зачащали з перевірками всілякі комісії від податкової інспекції, контрольно-ревізійного управління, прокуратури до пожежної інспекції та станції захисту рослин. Не витримуючи глобального шантажу, керівники господарств здавалися на ласку Білобрисого. Невдовзі колгосп ставав банкрутом, а майно, нажите тяжкою працею людей, за безцінь переходило у власність спеціально створеного Болотівського торгового дому під керівництвом Олександра Суховія — вірнопідданого главі райдержадміністрації. Випробувана роками грабіжницька схема діяла чітко та безперебійно, аж поки не наштовхнулася на рішучий опір громади села Чистопілля та голови правління місцевого колгоспу “Січ” Івана Тарасовича Трясила. З приводу того непередбаченого опору зібралися у кабінеті Білобрисого ключові фігури мафії. Саме фігури, бо за повноцінних людей шеф їх не вважав і розпоряджався їх долею, як гравець розпоряджається пішаками на шахівниці.\n— Цей правдолюб, немов більмо в оці, — скаржився на Івана Трясила директор торгового дому, — він подає поганий приклад іншим. Стає дедалі складніше працювати, виникає багато проблем…\n— Немає людини — немає проблеми, — обвівши поглядом присутніх, нагадав Білобрисий сумно відомий сталінський афоризм.\n— А може, ще отямиться? — подав голос нещодавно призначений на посаду начальника податкової інспекції Микола Хабаров.\n— Не отямиться, — блимаючи поросячими очима з-під лоба, говорив шеф, — такі, як Трясило не згинаються. Він небезпечний, бо знає більше, ніж треба…\nБілобрисий зупинив погляд на завідуючому райвідділом міліції підполковникові Козачку і той без слів зрозумів, що саме йому доведеться брати черговий гріх на душу…\nНевдовзі у Чистопіллі пролунав фатальний для Івана Трясила постріл, відлуння якого покотилося далеко за межі району. Слідчим з Києва вдалося з’ясувати, що того вечора Іван Тарасович повернувся додому з райцентру не в настрої. Не вечерявши ліг спати, а вночі хтось викликав його з хати і застрелив з дробовика. Помер Трясило на руках сільської фельдшерки Наталки Чепурної, не доїхавши до районної лікарні. Наталка повідомила слідчим, що Іван Тарасович кілька разів повторив не дуже розбірливо прізвище, яке крутилося в голові у жінки, але ніяк не пригадувалось. Через кілька днів по тому у фельдшерському пункті вибухнув балон з газом і Чепурна загинула.\nРозслідування зайшло у глухий кут. Слідчі підозріло не звернули увагу на зв’язок між двома трагічними подіями.\nУ селі почали потроху забувати про них. У кожного вистачало своїх клопотів, адже настав великий дерибан колгоспу. Прибравши до рук збанкрутілу “Січ”, Суховій пустив під ніж колгоспних корів і всю рогату худобу, розібрав тваринницькі ферми, порізав на металобрухт металеві конструкції критого зернотоку, забрав до торгового дому трактори, автомобілі й іншу техніку, пообіцявши колгоспникам оплатити їхні майнові та земельні паї…\nКоли син Івана Тарасовича Сергій Трясило, відслуживши у десантному війську, повернувся додому, то не впізнав рідного села. Всюди віяло пусткою і безлюддям. Не маючи постійної роботи, молоді сельчани подалися у закордони шукати кращої долі, а старики через свою неміч занедбали домашні господарства. У багатьох будинках були забиті дошками навхрест вікна і двері. Вулицями бродили безпритульні барсики та жульки. У хлопця склалося враження, що влада давно махнула рукою на бабусь і дідусів, лишивши їх доживати віку серед розрухи, яку можна було порівняти хіба що з післявоєнною. Щоправда, у центрі села в око Сергієві упало навіть декілька новобудов, огорожених високими парканами. Справжній маєток спорудив тут собі сільський голова Василь Шкура. Неподалік день і ніч куріла олійниця, що належала його зятю Степанові Лизуну, представникові мафіозного торгового дому “Тихоболотівський”.\nМало чим відрізнялося від інших занедбане обійстя покійного голови колгоспу. Смерть Івана Тарасовича підірвало здоров’я його дружини Надії Степанівни і вона більше перебувала у лікарні, аніж вдома. Все, що побачив Сергій у рідному селі, гнітило, важким каменем лягло на душу.\nЩоб не сидіти, склавши руки, разом з односельчанином — добродушним здорованем Віктором Ковальчуком, почали їздити мотоциклами рибалити до Дніпра.\nНеподалік від того місця, де хлопці вудили рибу, був з усіх сторін схований від людського ока верболозовими кущами невеличкий пляж. Сюди у спекотні дні полюбляло навідуватись на пікнік всіляке начальство. Облюбував цей мальовничий куточок і голова райдержадміністрації Володимир Білобрисий зі своєю свитою.\nОсь і того разу “Волга”, припаркувалась майже впритул під кущами навпроти пляжика. Білобрисий разом з підполковником Козачком приїхав “відтягнутись за повною програмою”. Для розваг, як завжди, прихопили з собою молоденьких дівчат. Відразу всі почали роздягатись, складаючи одяг в салоні автомобіля. Тим часом водій дістав з багажника картонні коробки, мангал і віднісши все за кущі, заходився “накривати поляну”. Невдовзі у повітрі запахло шашликами…\n…Кльову того дня майже не було і Сергій з Віктором, змотавши снасті, збиралися додому. Ідея виникла спонтанно.\n— Ти вмієш водити “Волгу”? — запитав ніби ненароком Віктор.\n— Так я ж десантник… але чому тебе це зацікавило, — подивився Сергій в очі товариша і раптом все зрозумів. Не змовляючись, вони ударили долонями. Підкрастися непомітно до легковика особливих труднощів не складало. На пляжі голосно реготали сп’янілі чоловіки, верещали дівчата, водій заплив далеко від берега, аби не заважати розважатись начальству.\nКлюча у замку запалення не було, але Сергій з’єднав якісь проводки і двигун відразу завівся. Хлопці спочатку заїхали додому, залишили риболовецькі снасті, переодяглися і поїхавши до райцентру. Припаркувавши “Волгу” на майданчику біля райвідділу міліції, повернулися додому рейсовою маршруткою.\nЦілу ніч гола компанія на чолі з Білобрисим манівцями добиралася до Тихоболотівки, ховаючись у придорожніх бур’янах, коли освітлюючи фарами їх наздоганяла, або їхала назустріч якась автомашина. Та як не ховалися невдахи, чимало хто у райцентрі таки упізнав і голову держадміністрації, і начальника міліції, коли ті, перестрибуючи через паркани, перебіжками діставалися до своїх домівок. Від душі сміялася Тихоболотівка з тої надзвичайної пригоди. Білобрисий довго не показувався на люди, чекав, поки стихнуть балачки. Та він не думав залишати без наслідків таку нечувану наругу над своїм, як йому здавалося, незаплямованим авторитетом. Викликавши до себе “на килим” підполковника Козачка, поставив перед ним питання ребром: або знаходиш кривдників, або… сам знаєш…\n— Знайду, Володимире Макаровичу, їй богу, знайду, — побожився начальник міліції.\nУ нього вже були деякі міркування щодо оперативних дій.\nТого дня ніщо не віщувало біди. Вона звалилась на голови Сергія і Віктора у личинах старшого лейтенанта міліції Скурлатова та ще здоровила сержанта з автоматом. У камуфляжних вітрівках вони з’явились наче з-під землі перед хлопцями і наказали не рухатись.\n— Ми вас давно розшукуємо, — пояснив Скурлатов, замикаючи на зап’ястях друзів ручні кайданки.\n— Це якась помилка… ми ніякого злочину не вчиняли… — спробували заперечувати хлопці, але міліціонери вивели їх від берега на дорогу і грубо заштовхали до “воронка”:\n— У відділку розберемось.\nТак несподівано розпочалась одіссея сільських юнаків з неймовірними пригодами і поневіряннями.\nНі до якого райвідділу їх не повезли. Через кілька годин досить швидкої їзди “воронок” зупинився біля самого Чорного моря на одній з пристаней Феодосії. У середні віки це кримське місто звалося Кафою і відоме було ринком рабів. Сюди кочівники приганяли ясир, захоплений у розбійницьких набігах на Північне Причорномор’я. Звідси тисячі чоловіків, жінок і дітей продавалися у рабство до заморських країн арабського світу.\nСергій з Віктором навіть не здогадувалися, що на них чекає доля тих середньовічних рабів. Завели їх у якийсь сарай, де вже було кільканадцять бранців, прикутих кайданками до вмурованих у стіну металевих кілець.\nНадворі вже поночіло, коли до сараю зайшли охоронники у камуфляжі і з автоматами. Полонених попарно зчепили кайданками, наказали мовчати і повели на пристань. Там на них вже чекав швидкохідний глісер. Прийнявши на борт живий вантаж, він вийшов у відкрите море.\nПриблизно опівночі у нейтральних водах хлопців пересадили у трюм якогось риболовецького судна. Змінилися охоронники. Тепер вони розмовляли між собою гортанною мовою, а на хлопців гарчали російською з характерним кавказьким акцентом.\nНа світанку судно пришвартувалося до старого дебаркадеру у бухті, захищеній з усіх сторін скелями. Бранців вивели дощатим трапом на берег і наказали роздягнутися.\nНевдовзі сюди під’їхала крита брезентом вантажівка. З кабіни виліз грузин у формі армійського полковника, а з кузова зіскочили двоє автоматників. Полковник підійшов до бранців, оглядаючи їх молоді, налиті силою та здоров’ям тіла. У декого під шкірою клубочилися накачані м’язи, що свідчило про їх спортивну приналежність. Поважний грузин був задоволений оглядинами, аж прицмокував язиком і потирав долонями. Улесливо посміхався полковникові власник риболовецького судна. Він також радів, що покупцеві сподобався товар. А хлопці, хоча жодного слова не розуміли з розмови між кавказцями, вже здогадалися, що на них чекає… І вони не помилялися.\nЇх привезли у розташування захованого у горах кар’єру, де з півсотні виснажених важкою працею чоловіків добували та обтесували гранітні брили, формуючи з них прямокутні будівельні блоки. Тепер у новобранців не залишалося жодних ілюзій щодо їх подальшої долі. З безвихідним відчаєм слухали вони перший інструктаж старшого наглядача, який на ламаній російській мові радив викинути з голів навіть думки про втечу і нагадав відоме гасло про те, що хто не працює, той не їсть.\n…Робота була каторжною, а харчування нікчемним. Якщо у перші дні у хлопців не згасала надія про втечу, то з кожним днем вона танула у міру фізичного виснаження. І тоді визріла думка шукати спосіб, аби повідомити про себе на волю. Було ясно, що всім не втекти, отже, треба спробувати вибратись звідси комусь одному. Визначилися кому саме. Вибір упав на Сергія. І почалася підготовка до його втечі. Хлопці щодня віддавали Сергієві частину своїх хлібних пайків. Втікач мав бути у добрій фізичній формі. Йому на дорогу крадькома від охоронників сушили сухарі. Хтось помінявся з ним добротними кросівками, куртками. Розуміли, що втікачеві доведеться долати довгий, важкий і небезпечний шлях…\nА тим часом вдома у Сергія відбувались події, про які він навіть не здогадувався. Не дочекавшись хлопців з рибалки, батьки збиралися звернутися до міліції, щоб оголосити їх розшук. Збиралися, та не встигли. Міліціонери самі нагрянули в село, обнишпорили все, нібито шукаючи Сергія та Юрка, яких запідозрили у зґвалтуванні, пограбуванні та вбивстві молодої жінки, труп якої було знайдено на березі Дніпра, поблизу того місця, де постійно рибалили хлопці. Міліціонери, певна річ, поїхали ні з чим, але задоволені. Вони ж бо знали, куди поділись “підозрювані”… Справу було зроблено чисто й оперативно: злочин розкрито, злочинців оголошено у розшук.\n…Капітан міліції Скуратов пакував валізи, збираючись провести заслужену відпустку десь на “крутому” пляжі. В кишені лежав квиток на найближчий авіарейс до Стамбула. Несподівано зазумерив мобільний телефон. Тінь тривоги лягла на обличчя Скуратова. Інтуїтивно відчув щось недобре. І цього разу чуття не підвело бувалого міліцейського вовка.\n— Беда! Твая земляк бежала, — коротко повідомив кавказець, — срочно принимай мера…\nСкуратов пополотнів, але швидко взяв себе в руки. Він розумів, що треба діяти негайно. Нікуди не дінеться від нього той втікач, прибіжить додому. Тільки шкода, що зривається такий омріяний відпочинок. Але у нього ще буде час усе надолужити. Наразі головне — взяти втікача.\nТа Сергій виявився кмітливішим, ніж про нього думав капітан Скуратов. Блукаючи і поневіряючись у горах Кавказу, у станицях Краснодарського краю, потім і Криму, втікач навчився обережності, його інтуїція настільки загострилась, що хлопець заздалегідь відчував небезпеку і уникав її. Під час мандрів Сергій змужнів і загартувався фізично. І поки Скуратов сподівався вистежити і схопити втікача біля його дому, Сергій благополучно добирався до Херсона, де мешкав його армійський друг Костя Курінний.\n…Після служби в армії, Костя Курінний вступив на заочне відділення юридичного факультету і відкрив власну контору приватного детектива. Він серйозно захопився цікавою, а часом вельми небезпечною діяльністю.\nЩе в дитинстві перечитав безліч пригодницьких романів, повістей, оповідань. Міцно засів у його свідомості образ Шерлока Холмса, який зійшов зі сторінок пригодницьких оповідань англійського письменника Конан Дойля і заполонив уяву багатьох романтиків своїм дедуктивним методом розслідування безнадійно заплутаних справ. Намагаючись в усьому наслідувати славнозвісного детектива, Костя замовив у знайомого кравця картату кепку, почав палити трубку і вчитись грати на скрипці. У хвилини глибоких роздумів він одягав кепку, запалював трубку і довго розглядав себе у дзеркалі, погладжуючи великого сірого кота, якого називав доктором Ватсоном. Таких моментів у нього було більше, ніж хотілося б, адже приватна контора поки що переживала фінансову кризу, оскільки до напівпідвального офісу детектива не часто зверталися багаті клієнти.\nТого дня його з глибоких роздумів над скрутним становищем вивели позивні мобільного телефону. На табло висвітлився незнайомий номер, але по голосу Костя відразу впізнав армійського приятеля Сергія Трясила.\n— Скільки літ, скільки зим! — вигукнув замість привітання. — Можу заприсягтися, що ти десь зовсім поруч і маєш важливу справу до мене…\n— Ти, як завжди, вражаєш своєю проникливістю, — підкинув Сергій комплімент другові.\n— Постривай… та тебе ж оголошено у розшук, — перейшов на шепіт Костя. — Звідки телефонуєш?..\n— Мені вкрай необхідно побачитись з тобою, — наполягав Сергій…\nВони домовились зустрітись через годину у кав’ярні “Фрегат”, власником якого був їхній співслужбовець у підрозділі спецпризначення Вадим Трибушний.\n— Будь обережним, — порадив Костя і нагадав, — ти ж у розшуку.\nРівно через годину Сергій був біля кав’ярні, з відчинених дверей якої лунали чоловічі голоси. “Ну й декор, — подумав хлопець, переступивши поріг питного закладу, — справжнє піратське кубло…” За столами, стилізованими під великі дубові діжки, сиділо кілька відвідувачів, горланячи якусь “тумбу-румбу”. Замість вікон у кав’ярні були круглі ілюмінатори, і приміщення нагадувало кают-компанію корабля. Біля дверей на трохи меншій діжці возсідав міцної статури чолов’яга у смугастій тільняшці. Ліве його око закривала чорна пов’язка, а праве ніби лазером пронизувало кожного, хто переступав поріг. Сергію стало дещо моторошно під тим поглядом, але у глибині приміщення він помітив друга і заспокоївся. Костя чекав за столом-діжкою і помахав Сергію рукою. Друзі привіталися стримано, аби не привертати до себе зайвої уваги сторонніх.\n— Ти де зупинився? — запитав Костя, вислухавши розповідь друга про його надзвичайні пригоди.\n— Поки що ніде, — признався Сергій.\n— От і добре. У твоєму становищі малюватись по готелях небезпечно. Кілька днів перекантуєшся у моєму офісі. Там є окрема досить зручна кімнатчина.\n…Костя відразу захопився ідеєю визволення хлопців з кавказького полону, і друзі вирішили детально обговорити план дій.\nТихоболотівка жила своїм провінційним життям. Десь там у столиці, у великих містах, мов гриби після дощу, плодилися політичні партії, рухи, блоки, вирували пристрасті, лунали протести, змінювалися уряди, а тут, у володінні Білобрисого та його найближчих соратників панував пострадянський застій, утримуваний владною рукою колишнього компартійного функціонера. Свавіллю і самодурству Білобрисого не було меж. Він один на власний розсуд розпоряджався не лише бюджетними коштами, але поклав лапу на пенсійний фонд, на фінанси всіх підприємств та організацій району. Люди, місяцями не отримуючи зарплати і пенсії, мусили при нагальній потребі випрошувати у Білобрисого зароблені кошти на лікування і навіть на похорони. Зате ні собі, ні своїй челяді він ні в чому не відмовляв.\n— Чого вам не вистачає до повного щастя? — запитував шеф у своїх вірнопідданих чиновників. Маєте владу над людьми, маєте хліб і до хліба. Потрібні видовища? Влаштуємо!\nНевдовзі Тихоболотівку розбудила тріскотня багатьох мотоциклетних моторів. Байкери, демонструючи різні карколомні трюки, мчали центральною вулицею селища, кружляли на площі перед “білим домом”. Як пізніше виявилося, Білобрисий запросив до райцентру групу каскадерів, заплативши їм за показовий виступ чималі кошти, певна річ, не з власної кишені.\nЩоп’ятниці з місцевого лісництва до будівлі старого водяного млина доставляли повну вантажівку соснових полін, і охоронник Іван Петренко топив обладнану сауну. В кінці робочого дня за усталеною традицією прибували сюди на своїх іномарках пихаті господарі життя. Водії вивантажували з багажників ящики з напоями і наїдками.\nБілобрисий, як правило, приїздив останнім.\nПеред тим, як розпочати “таємну вечерю”, чиновники доповідали йому про найважливіші справи, якими вони переймалися впродовж тижня. Як і раніше, мафіозна схема не давала збоїв: тонув у бурхливому морі штучної кризи черговий колгосп, на особисті рахунки Білобрисого та його компаньйонів надходили кошти від продажу за безцінь видуреного у селян колективного майна, залякані селяни терпіли, не наважуючись протестувати. І все ж на душі у Білобрисого було неспокійно. Не полишала його тривожна думка про те, що на волі перебував син покійного Івана Трясила. Він ще не знав, яких неприємностей чекати від втікача з кавказької неволі, але інстинкт хижака підказував, що Сергій ще завдасть його мафії великих потрясінь.\n— Як справи з пошуками втікача? — дивлячись в очі підполковника Козачка, запитав Білобрисий.\n— Поки що ніяких новин. Як у воду впав…\n— У воду кажеш, — роздратовано перебив шеф. — Ваша доблесна міліція добре вміє лише брати хабарі та жлуктити самогонку…\nКозачок сидів, потупивши очі в підлогу, не наважуючись перечити. А Білобрисий, пройшовшись по кожному з присутніх холодним душем брудної лайки, раптом розм’як і примирливо запросив “відпарити гріхи” у кабінах сауни.\nЗвідкись узялись стегнасті дівчата і заходились “накривати поляну”. Привезені чиновниками наїдки і напої свідчили про їх вишуканий смак і неабиякі матеріальні можливості.\nТа найбільше догодив шефу начальник податкової адміністрації Микола Хабаров, виклавши до столу великі шматки копченої осетрини, банку червоної ікри й інші дари Нептуна, якими відкупився один крутий підприємець за свою тіньову діяльність.\n— Він у мене надійно сидить на гачку, — вихвалявся податківець, запрошуючи колег ласувати осетриною.\n— Хто на гачку?— хитро мружачись перепитав Білобрисий. — Осетер?\n— Та ні ж бо, — пояснив Хабаров,— маю на увазі значно крупнішу рибину...\nСлова спритного податківця потонули у схвальному реготі. Почали вихвалятися власними “подвигами” інші учасники “таємної вечері”. Залунали тости, привітання, дифірамби на адресу шефа, а потім заверещали сп’янілі дівиці, по закутах почулися похітливі стогони…\nПани розважалися. Вони дозволяли собі все, чого бажали їхні розбещені душі.\nБілобрисий залишив теплу компанію раніше від усіх. Мав справу, яку не міг передоручити нікому у світі. Він поспішав у гарячі обійми Катерини — своєї коханки і дружини свого першого заступника Максима Лопушка. Роман між Катериною і Віктором Білобрисим тривав уже кілька років. Катерина не кохала Білобрисого, але не відмовляла йому у настійливих домаганнях. Дорого коштувала можновладцю поступливість жінки, яка знала собі ціну. Вона не приймала від коханця дорогих подарунків, але й не дешевила у своїх забаганках. У ліжку з Білобрисим Катерина домагалася не лише всіляких вигод для себе і своєї родини, але й впливала на вирішення багатьох питань в районі.\nТак несподівано посипалися неймовірні удачі на її чоловіка Максима Лопушка. Рядовому вчителю історії раптом запропонували посаду першого заступника районної держадміністрації, не минуло й року, як він отримав нову чотирикімнатну квартиру. Білобрисий називав його своєю правою рукою і постійно давав доручення, пов’язані з довготривалими відрядженнями. Ось і тепер він доручив “правій руці” тамадувати на таємній вечері, дозволивши челяді розважатися до ранку.\nДопізна засиділися того вечора і Сергій з Костею Курінним. Пропозицію звернутись до Міністерства Закордонних Справ, правоохоронних органів і до журналістів Костя відхилив відразу.\n— Таким чином наробимо галасу і лише зашкодимо справі, — зауважив детектив. — Ти ж бачиш, що діється у світі: всі і скрізь пов’язані одною злодійською ниточкою, повсюди правлять бал гроші і дуже великі, а тому маємо розраховувати лише на власні сили.\n— Що ми самі можемо вдіяти проти добре озброєної організованої банди? — скептично заперечив Сергій.\n— Чому самі? — запаливши люльку, вголос розмірковував Костя. — А навіщо ж тоді друзі, з якими не раз у “гарячих точках” виручали один одного? Гадаю, не забули вони бойового побратимства.\n— Я й сам про це думав, але…\n— Але на сьогодні досить. Ранок вечора мудріший.\n…Давно так солодко, як цієї ночі, не спав Сергій. Кімнатчина у напівпідвальному офісі друга, старий диван і великий картатий плед були вершиною блаженства після тривалих поневірянь, безсонних тривожних ночей. Прокинувся вранці сповнений сил і молодої енергії, солодко потягнувся, розправив плечі аж до хрусту в суглобах. За звичкою перебрав у пам’яті події вчорашнього дня. Поки що все складалося гаразд. Але у свідомості ворухнувся сумнів: чи варто залучати до небезпечної справи друзів, у яких напевне вистачає власних клопотів? Чи погодяться друзі вступати у конфлікти з корумпованими чиновниками і правоохоронцями хоча й заради благородної мети? З таких роздумів вивели Сергія голоси у сусідній кімнаті.\nКостя, який ночував вдома, повернувся до офісу не сам. Його супроводжував бородатий “пірат” з кав’ярні. Тільки вчора він був з чорною пов’язкою на лівому оці і мав грізний вигляд, а сьогодні на Сергія дивилася пара сірих очей, у глибині яких вгадувався інтелект.\n— Знайомся і не дивуйся, — усміхнувся Костя, прочитавши на обличчі друга німе запитання. — Вадим Проценко, актор місцевого драмтеатру, неперевершений майстер перевтілення.\nСергій назвав себе і вони з Вадимом потиснули один одному руки.\n— На Вадима можна покладатися в усьому, — продовжував Костя. — До речі, окрім акторської майстерності він має шостий дан карате та ще багато непересічних здібностей.\nНовий знайомий виявився людиною товариською, напрочуд відвертою. Він не приховував, що у нього з головним режисером театру не склалися взаємостосунки, тож доводиться підробляти деінде на прожиття.\n— Тільки не подумайте, що я з вами заради грошей, — дивлячись в очі друзям, сказав Вадим, — у мене є на те досить вагомі причини.\n— Гаразд, — погодився Костя, — але забудьмо про банальну помсту особистим кривдникам. Маємо довести знахабнілій мафії, що вона вразливіша ніж думає про себе.\nПополудні Костя з Сергієм вирішили навідатись до колишнього співслуживця Артема Буторіна, котрий у передмісті створив спортивний клуб, де юнаки навчались бойових мистецтв. Працювала при клубі також секція по стрільбі з лука та арбалета.\n— Ви повинні виховувати у собі переможців, — говорив Артем своїм вихованцям, — навчитись перемагати біль, втому, а головне — ніколи не застосовувати без потреби набуті знання і навички…\nСаме ці слова лунали у тренувальній залі, коли її поріг переступили Костя і Сергій. Помітивши їх, Артем на східний манер склав поперед себе долоні і злегка поклонився, вітаючись. Гості по черзі обійнялися з господарем.\n— Думаю, потреба у твоїй філософії буде нам доречною, — без зайвої дипломатії почав розмову Костя і розповів про мету свого візиту.\n— Справа серйозна, — вислухавши гостей, погодився Артем. — Можна спробувати зарадити кавказьким бранцям, але потрібний чіткий план…\n— У нас із Сергієм є деякі напрацювання, — повідомив Костя. — Приходь завтра до мого офісу, поговоримо конкретно.\nНачальник райвідділу міліції Козачок ні на мить не забував наказу Білобрисого якомога скоріше знешкодити втікача Сергія Трясила. Підполковник добре знав свого шефа ще з того часу, як працював у нього персональним водієм і за сумісництвом — неофіційним начальником особистої охорони. До речі, таким охоронцем-цербером залишався він і дотепер, тільки вже на посаді начальника райвідділу міліції. Боявся свого повелителя і намагався в усьому догоджати йому, адже шеф ніколи не кидає слів на вітер. Саме він влаштував так, що Козачок за короткий час перескочив з рядового водія до підполковника міліції. Уміє Володимир Макарович нагороджувати відданих йому людей. Але уміє також безпощадно карати. Потерпаючи за свою голову, начальник райвідділу особисто очолив оперативну групу розшуку. Наступного дня після таємної вечері у сауні він викликав до свого кабінету капітана Скуратова і зажадав від нього детального рапорту про вжиті заходи по знешкодженню втікача.\n— Сподіваюсь, тобі не треба пояснювати, що він не повинен потрапити живим до рук слідчих прокуратури, — нагадав Козачок.\n— Ми перші його схопимо, — впевнено доповідав Скуратов, — є деякі міркування…\n— Годі говорити загадками! — скипів підполковник. — Викладай все, що там “наміркував”.\nІ Скуратов поділився своїм єзуїтським планом:\n— Відомо, що для Сергія Трясила є дві дуже дорогі людини Це його мати і наречена дівчина. Бути не може, щоб він не намагався з ними зустрітись. Особливо, коли дізнається, що їм загрожує небезпека. Ось тут ми його і схопимо…\n— Але що трапиться з жінками?— хитро примружив очі Козачок. — Як про це дізнається наш втікач, адже невідомо, де він перебуває?\n— Даруйте, це вже справа техніки… можете покластися на мене… А щодо місця його перебування, то мені з певних джерел стало відомо, що бачили його в Херсоні.\n— Ну, капітане,— постукав начальник міліції кісточками пальців по столу, — якщо і цього разу Трясило вислизне з твоїх рук, ніколи тобі не бути майором.\n— Не вислизне…\n…Через кілька днів на автомобільній трасі поблизу села Чистопілля трапилася дорожно-транспортна пригода. Як повідомили засоби масової інформації, обійшлося без жертв, але постраждала літня жінка Надія Степанівна Трясило. Наразі вона перебуває у хірургічному відділені районної лікарні. Цю інформацію передавали в обласних новинах по радіо і по телебаченню кілька разів на день. Ніби постраждала була не пересічною селянкою, а щонайменше народним депутатом чи державним діячем.\n— Твоя робота? — здогадався Козачок, — що там на трасі трапилося насправді?\n— Нічого особливого… Ви ж знаєте, які наші хлопці віртуози: зімітували аварію, а потім ніби з необережності трохи нам’яли боки старушенції, — по-змовницьки підморгнув Скуратов. — Сподіваюся, скоро наш рибак клюне на живця.\nЦього разу впевненість капітана передалася Козачку і його настрій помітно покращав за кілька останніх днів. “Нарешті буде хоч щось доповісти шефові”.\nБілобрисий сидів за столом у кріслі-вертушці і “розпікав” по телефону начальника податкової адміністрації Миколу Хабарова.\n— Аж ось ще один дармоїд! — вигукнув Білобрисий, побачивши начальника міліції у дверях кабінету. — Вам жодної серйозної справи не можна доручити…\n— У мене добра новина, — з порогу повідомив підполковник.\n— Доповідай, — жестом показав шеф Козачкові на стільця біля дверей.\nІ начальник міліції виклав план операції, розроблений Скуратовим, не забувши, звичайно, згадати про свої керівні вказівки по здійсненню цього плану.\nПовідомлення про те, що Надія Степанівна постраждала у дорожнотранспортній пригоді і перебуває в хірургічному відділені обласної лікарні, дуже занепокоїло Сергія і він вирішив будь що навідатись до матері. Костя не заперечував, але порадив добре все обміркувати. У нього була підозра, що хтось готує Сергієві пастку.\n— Думаю, це твої тихоболотівські “доброзичливці”, — розмірковув уголос детектив, пихкаючи люлькою і погладжуючи кота Ватсона.\nТой задоволено муркотів, ніби схвалюючи господаря, який робив дедуктивні висновки:\n— Багаторазовий повтор у новинах повідомлення про дорожнотранспортну пригоду свідчить про те, що комусь дуже потрібно, щоб саме ти, Серьожо, це почув. Саме тобі адресоване повідомлення про місце перебування постраждалої. Високопрофесійні спецслужби до таких методів не вдаються, отже це справа аморальних типів, таких як Скуратов і Козачок. — Костя підвівся з крісла, підійшов до вікна, повернувшись спиною до Сергія і коротко, але впевнено сказав. — Ми їх перехитримо…\n…До приймальні Тихоболотівської райдержадміністрації зайшов інтелігентного вигляду чоловік, назвався представником обласного драмтеатру і попросив секретарку Наташу записати його на прийом до голови у корпоративних справах.\n— Хвилиночку, — люб’язно посміхнулася секретарка поважному гостю, піднімаючи телефонну трубку внутрішнього зв’язку. — Володимире Макаровичу, до вас відвідувач… Заходьте, будь ласка, — поклавши трубку, Наташа знову сяйнула чарівною усмішкою.\nУ Білобрисого відвідувач був недовго. Попросивши спонсорської допомоги для театру, і після емоційної розповіді хазяїна розкішно умебльованого кабінету про те, як він любить мистецтво, отримавши відмову, задоволений вийшов до приймальні. Він почув голос Білобрисого, а більше йому нічого не було потрібно. Навіть тієї багатообіцяючої посмішки, яку секретарка подарувала на прощання…\n…Біля районної лікарні цілодобово чергували у цивільному одязі для конспірації два міліціянта. На інструктажі сам Козачок сказав їм, що на сьогодні там пост номер один. Ніхто із сторонніх не повинен потрапити до палати, де була Надія Степанівна Трясило. А якщо потрапить, то має вийти звідти лише у наручних кайданках. Час від часу до постових навідувався теж у цивільному одязі капітан міліції Скуратов. Ось і тепер він спостерігав з-за кущів за парадним входом до лікарні. Раптом у кишені його піджака зазумерив мобільний телефон.\n— Знімайте охорону і негайно всі — до мого кабінету, — почувся голос самого… Білобрисого.\n— Але ж, Володимире Макаровичу…\n— Ніяких але! Виконуйте наказ. Ваш начальник теж скоро буде у мене.\nСкуратов вийшов з кущів і, нічого не розуміючи, покликав міліціантів:\n— Ходімо, хлопці, тут, схоже, ми більше не потрібні…\nЗа кілька хвилин по тому до лікарні під’їхала голуба “Нива”. З неї вийшло двоє чоловіків і попрямували до парадного входу. Одним з тих чоловіків був Сергій Трясило. Супроводжував його Костя Куріний. У вестибюлі хірургічного відділення приватний детектив показав посвідчення черговій медсестрі і відвідувачі, накинувши на плечі білі халати, потрапили до палати, де сиділа на ліжку Надія Степанівна. Мати з сином тепло обійнялися, вітаючись. Надія Степанівна не розуміла навіщо її тримають у лікарні, адже серйозних пошкоджень вона не зазнала під час тої безглуздої пригоди. Хіба що кілька синців завдали їй рятівники, визволяючи з автівки, що з’їхала у кювет і перекинулася на бік.\n— Збирайтеся, мамо, вам тут залишатися більше непотрібно і не можна, — сказав Сергій. — Я потім про все розповім, а тепер треба поспішати…\nБез особливих пригод вони вийшли з лікарні, сіли у “Ниву” і поїхали далі від місцевих людоловів.\n…Влаштувавши Надію Степанівну на дачі у гирлі Дніпра, Сергій вирішив перевезти сюди і свою наречену Галю. Про це мав подбати хтось із друзів, а йому у Чистопіллі появлятися небезпечно і, головне, не можна далі відтягувати час визволення кавказьких невільників.\nДавно підлеглі не бачили таким розгніваним свого шефа. Буквально тремтів другий поверх “білого дому”, наляканий його погрозами розібратися з усіма і зробити кадрову чистку. Кожен намагався уникати зустрічі з ним, аби не потрапити під гарячу руку. А все почалося з того, що до його кабінету зайшли капітан міліції Скуратов з двома підлеглими йому сержантами.\n— Прибули за вашим наказом, — витираючи хусткою спітніле чоло, доповів капітан.\n— Що ти верзеш? За яким наказом?! — скипів Білобрисий. — Ще вас мені тут не вистачало…\n— По мобільному телефону ви мені наказали зняти стеження за лікарнею і разом з постовими прибути до вашого кабінету.\nВід почутого у Білобрисого очі полізли на лоба, люта гримаса спотворила обличчя. Кілька секунд він не міг вимовити слова, а коли спазм відпустив, вибухнув такою брудною лайкою, що секретарка Наташа затулила вуха і вискочила з приймальні.\n— І це з отакими ідіотами доводиться мені працювати, — кричав Білобрисий. — Треба ж таке вигадати, щоб голова держадміністрації давав постовим міліціянтам вказі… — фраза обірвалася на півслові, — постривай, постривай, кажеш, наказ отримав моїм голосом? Давай сюди свій телефон.\nІ вже наступної миті на капітана та сержантів з новою силою налетів шквал погроз і лайки:\n— Останній дзвінок був з чистої мобіли, — номер не зафіксувався. Хтось невідомий влаштував нам злий жарт, обвівши вас, йолопів, навколо пальця, мов тупих лохів. Куди тільки дивиться дармоїд Козачок, тримаючи такі кадри? Я з нього спитаю, я йому покажу…\nНе встиг Білобрисий пообіцяти, що саме він покаже начальнику міліції, як той влетів до кабінету.\n— Ага, ви теж тут, — визвірився Козачок на своїх підлеглих. — Може розкажете, як трапилося, що Трясило забрав з лікарні свою матір і повіз у невідомому напрямку?\nБілобрисий пополотнів, але на диво взяв себе в руки і голосом, що не віщував нічого доброго мовив коротко:\n— Це серйозний виклик нам усім. Негайно треба вживати рішучих заходів, робити відповідні висновки…\nУ кам’яному лантусі\nГранітний кар’єр, а власне, цех під відкритим небом по видобутку та обробці гранітних блоків і плит, розмістився в долині, оточеній з усіх сторін бескидами Кавказьких гір, нагадує кратер давно погаслого вулкану. Посеред долини — синіє плесо невеличкого озера, береги якого заросли кущами й очеретом. В озеро впадає гомінливий гірський струмок, що проклав собі шлях у скелях з північного боку. Мальовничий райський куточок скоріше годився б для санаторію, але жадібні до наживи люди перетворили його у справжнє пекло для невільників, які працюють на них.\nДосі вважалося, що з цього кам’яного лантуха не зможе вислизнути непоміченою навіть миша.\nМожна уявити, якою несподіванкою для кримінального авторитета, власника кар’єру Циклопа було те, що хлопець з придніпровського села Сергій Трясило розвіяв цей міф.\nНад схованим у горах кримінальним бізнесом нависла серйозна загроза. Після втечі невільника довелося призупинити виробництво і постачання полірованих гранітних блоків та плит на оздоблення маєтків багатіям, а також на ритуальні потреби. У кар’єрі велося дізнання, яким чином була здійснена втеча, хто був спільником втікача. Вдалося з’ясувати, що невільник залишив цей кам’яний лантух, сховавшись у кузові вантажівки між блоками та плитами. Почалася розправа над підозрюваними у навмисному чи випадковому сприянні втікачеві.\n— Ясно, що без невільників тут не обійшлося, але карати їх не будемо, — розсудив Циклоп. — Мені потрібні робітники, яких і так вже бракує. Відповісти за халатність мають начальник охорони, старший наглядач і контролер, який пропустив автомашину, не перевіривши як слід вантаж. Вибачте і нехай там будуть відпущені вам гріхи ваші… — Циклоп підвів очі до неба, водночас великим пальцем правої руки показав вниз.\nЦе був вирок. Приречених до страти оточили автоматники і повели в гірську ущелину. Невдовзі там пролунала довга автоматна черга.\nНевільники, котрі працювали разом з втікачем, отримавши по кілька ударів батога, знову приступили до каторжної роботи. Вони раділи не так за порівняно м’яке покарання, як за те, що втікача не спіймано. Про це хлопці дізналися з уривків розмов між охоронцями, якими вже заволодів страх. Кожен з них тремтів за свою шкуру.\nСаме це наштовхнуло невільників на спробу налагодити контакти з охоронцями, на яких гнітюче вплинули останні події і вони усвідомили, що їхнє становище мало чим відрізняється від становища цих нещасних рабів, що Циклоп навіть їм не дозволить вибратись живими з цього кам’яного лантуха.\nЧас минав. Виснажлива каторжна робота, нікчемне харчування, антисанітарні умови і хвороби немилосердно косили невільників. Потрібне було свіже поповнення. Циклоп розіслав своїм агентам-людоловам зашифровані повідомлення. Таку шифровку отримав і капітан тихоболотівської міліції Скуратов. У Феодосії почали готувати до відправки нових бранців.\nСкуратов здає спільників\nТим часом почала діяти і група добровольців. Бракувало коштів для спорядження і хлопці вирішили “позичити” у… Скуратова.\n— Цей людолов чимало наторгував, тож справедливо буде дещицю конфіскувати у нього, — запропонував Костя.\nВсі з ним погодились, але ніхто не знав, як зробити це практично. Німе запитання прочитав детектив в очах спільників.\n— Є у мене одна задумка, — сказав після тривалої паузи. — Будуть у нас кошти…\nПлан полягав у тому, щоб Скуратов сам запропонував гроші, ще й сказав спасибі за те, що їх у нього взяли. Головна роль у цій справі відводилася Сергієві та записаній на відеодиск його розповіді.\nРешту Костя брав на себе. Зателефонувавши Скуратову, він назвав себе і повідомив, що має достовірну інформацію про розшукуваного втікача. Детектив і капітан домовилися про зустріч на автотрасі неподалік від Тихоболотівки. Час і місце зустрічі назвав Скуратов. Костя не заперечував, але застеріг міліціонера від зайвих дурниць. Той мав прибути на зустріч без супроводу.\nМайже тваринна інтуїція підказувала Скуратову, що до нього підкрадається якась небезпека. Але відмовитись від зустрічі він не міг. Надто цінною була для нього будь-яка інформація про Сергія Трясила, якого він продав у рабство. Та ще й Білобрисий квапив з розшуком втікача, обіцяючи за зволікання суворе покарання.\n…Блакитна “Нива” звернула на узбіччя автотраси під розлоге шатро старого горіха. Відкрилися дверцята і спритний чоловік у камуфляжному вбранні миттєво розчинився у широколистій кроні дерева. За кермом “Ниви” був Костя Курінний у своїй картатій кепочці. На задньому сидінні безтурботно муркотів улюблений кіт Ватсон.\nЧекати довелося недовго. Міліцейський “бобик” зупинився навпроти через дорогу і посигналив. Костя відповів таким же сигналом. Скуратов вислизнув з кабіни і підійшов до “Ниви”. Замість привітання вони показали один одному свої посвідчення.\n— Ми готові вас вислухати, — почав розмову капітан.\n— Але перед тим відішліть звідси міліціонера, який перебуває у салоні вашої машини, — заперечив детектив. — Він тут може почути таке, що вам особисто дуже зашкодить.\n— Звідки ви знаєте, що у мене в машині хтось є?\n— Та ви ж самі щойно про це сказали: “Ми готові…”, а по-друге, від вашої машини тягне сигаретним димом… ви, як відомо, не палите.\n— Там дійсно мій напарник, — признався Скуратов.\n— І ви хочете, щоб він почув свідчення Сергія Трясила проти вас?\nКапітан заглянув у салон “Ниви”, пересвідчився, що там окрім детектива більше нікого немає, голосно гукнув:\n— Виходь, сержанте.\nКоли той вийшов з “бобика”, Скуратов наказав йому на попутках їхати до райвідділу міліції і пообіцяв:\n— Я скоро теж там буду.\n— Ось тепер можемо починати, — з цими словами Курінний увімкнув ноутбук і на екрані з’явився власною персоною Сергій Трясило.\nДетальна його розповідь про безпосередню участь Скуратова у викраданні людей, навішування на них не скоєних ними злочинів і продаж у рабство шокувала перевертня в погонах.\n— Що ви хочете за цей диск? — запитав тремтячим голосом.\n— Я вам віддам його за так, — посміхнувся Костя. — Більше того влаштую вам зустріч з Сергієм віч-на-віч.\nСкуратов потягнувся до кобури, і тієї миті чоловік у камуфляжі, упавши на нього з дерева, вправно викрутив йому руку. Тим чоловіком був Сергій. Побачивши його, капітан пополотнів, і холоша його міліцейських штанів почала швидко мокріти, а біля ніг розлилася калюжа.\n— Нам справді потрібні гроші, які ти вторгував, продаючи в рабство наших хлопців, — гидливо скривившись, пояснив Костя.\n— Все віддам до копійки, — поспішив запевнити Скуратов, поглядаючи на власного пістолета, якого тримав у руці Сергій.\n— Але цього замало, — продовжував детектив, — віднині ти працюватимеш на нас. Ми повинні знати, що, де і коли затівають Білобрисий з Козачком, повинні знати паролі, якими ви користуєтесь, переправляючи бранців до каменоломні.\nПочувши таке, Скуратов зрозумів, що сьогодні не останній його день, він буде жити, а за це ладен віддати, що завгодно, і здати, кого завгодно.\nКоли процедура здачі своїх кримінальних спільників була завершена, зафіксована кінокамерою і скріплена власноручним підписом Скуратова, його відпустили, призначивши зустріч через день на цьому ж місці.\nПлан визволення невільників віднині набирав чітких рис.\nЗа отримані від Скуратова кошти було закуплене необхідне спорядження. А головне — волонтерам стала відома добре законспірована схема спілкування работорговців між собою і рабовласником Циклопом.\nПеред початком активних дій Скуратов під контролем Кості зателефонував своїм колишнім спільникам і повідомив, що доставить у Феодосію нових бранців. Роль невільників зголосились зіграти керівник клубу бойових мистецтв Артем Буторін з двома своїми вихованцями, кожен з яких вартував кількох пересічних бійців.\nОкрім того на Кавказ відправилась літаком група “альпіністів”. За офіційною версією хлопці мали підкорити одну з гірських вершин, а насправді вони у потрібний момент повинні були пробратись на територію каменоломні.\nГрупа Буторіна вирушила до Феодосії міліцейським УАЗом. Скуратов сидів на передньому сидінні поруч з водієм. У спину йому впирався ствол пістолета. Поїздку розрахували так, щоб до Феодосії потрапити під вечір. У Скуратова була домовленість з господарем риболовецького судна, що саме наступної ночі доставить на борт нову групу бранців.\nВсе йшло за заздалегідь продуманим планом.\nНа знайомій Сергію пристані буторінці понадягали собі на зап’ястя кайданки з перепиляними ланцюжками так, щоб потрібної миті можна було звільнитись. Від машини до бараку, викладеного з пиляних кам’яних блоків, хлопців “конвоював” Скуратов, позаду якого ішов удаваний міліціонер. Капітан з охоронником обмінялися паролями і всі зайшли в середину барака, де вже до сталевих кілець у стіні було прикуто кількох справжніх невільників.\nКоли охоронник, Скуратов і “міліціонер” вийшли, зачинивши за собою масивні двері, буторінці відразу почали діяти. Вони звільнили бранців від кайданок і Сергій розповів, яку долю підготували для них работорговці, як йому вдалося вирватися на волю, аби звільнити з рабства своїх товаришів по нещастю. Тепер це вже був цілком боєздатний загін молодих бійців…\n…Близько до опівночі двері барака відчинилися. Ледь охоронник з автоматом переступив поріг, як його обеззброїли і вирушили до пірса. Лічених секунд вистачило буторінцям, аби заволодіти швидкохідним сторожовим катером. На його борту виявився офіцер і двоє морських піхотинців.\n— Ого! — здивувався Артем. — Ось як ми служимо Україні!..\nПереляканих перевертнів зачинили у вантажному трюмі. Невдовзі катер був у нейтральних водах. При висадці на риболовецьке судно щось не спрацювало і виникла сутичка. Щоправда, обійшлося баз пострілів. Натреновані каратисти швидко “відключили” і пов’язали розбійників. Їх пересадили на сторожового катера, якого із виведеним з ладу двигуном залишили дрейфувати у нейтральних водах. Риболовецьке судно з численним загоном буторінців на борту взяло курс до лігова Циклопа…\nКоординував дії операції Костя Курінний. Тримаючи постійний мобільний зв’язок з Артемом Буторіним, детектив з кількома альпіністами, озброєними арбалетами, дістався цитаделі Циклопа з боку непрохідних бескидів і зайняв зручну позицію. Звідси, як на долоні, проглядалася вся долина з бараками для невільників, караульним приміщенням і двоповерховим особняком, увитим виноградною лозою. У цій розкішній будівлі було облаштовано резиденцію господаря каменоломень, його опочивальню та розважальні кімнати. На нижньому поверсі розмістилася прислуга й особиста охорона Циклопа. Неподалік від особняка на невеликому, порослому травою майданчику, стояв гелікоптер, готовий будь-якої миті піднятися над долиною. Саме цьому і мала зашкодити група на чолі з Костею. Завдання було не з простих, але альпіністи, користуючись детальним планом місцевості, накресленим Сергієм, добре підготувалися до його виконання. У своєму спорядженні вони мали в розібраному вигляді спортивні дельтаплани.\nШтурм цитаделі розпочався на світанку. До прохідної на територію каменоломні під’їхала крита камуфляжним брезентом вантажівка. У кабіні поруч з водієм сидів знайомий охоронникам полковник, який жестом руки наказав підняти шлагбаум. Як тільки наказ було виконано, з кузова вантажівки вискочили озброєні хлопці на чолі з Буторіним і знешкодили захоплених зненацька охоронців.\nВлучним пострілом з арбалета був знятий з вежі вартовий. Це був сигнал до атаки.\nЗасліплені вранішнім сонцем охоронці біля особняка не зчулися, як буквально на їхні голови упали з неба дельтапланеристи. Мить боротьби, і шлях до лігва Циклопа був би вільний, якби один з охоронців не встиг вистрілити з карабіна. Відразу все довкола завирувало. У Циклопа ще залишалося немало бійців, які зайняли кругову оборону навколо особняка.\nАле вже було пізно.\nСюди від бараків разом з буторінцями бігли щойно звільнені невільники. Циклоп у щільному оточенні своїх тілоохоронців намагався дістатися до гелікоптера. Це йому майже вдалося, але випущена з арбалета стріла, влучила втікачеві у стегно і він стогнучи упав на землю. Деморалізовані тілоохоронці розбіглися хто куди…\nДодому звільнені з рабства хлопці і їх визволителі повернулися без особливих пригод на риболовецькому судні, яке здали морським прикордонникам. Сергій Трясило з матір’ю і нареченою Галею переїхали до Західної України. Надія Степанівна вже має внука і дуже ним тішиться. Нещодавно вони родиною побували у Чистопіллі і поставили пам’ятника на могилі Івана Тарасовича Трясила…\nКостя Курінний продовжує практику приватного детектива. З напівпідвального офісу він з котом Ватсоном перебралися до нового приміщення. Тепер у нього немає фінансових проблем. Після вдалої операції по визволенню невільників у його новому офісі двері не зачиняються від заможних клієнтів…\nВадим Проценко, Артем Буторін часто зустрічаються з Вадимом Трибушним у його кав’ярні “Фрегат”, згадують свою армійську службу…\nСухим із води вислизнув шеф тихоболотівської мафії Білобрисий. Як високопосадовому державному службовцю, йому призначено солідну пенсію і тепер він пише мемуари про свої доброчинні діяння для району і для людей.\nУникаючи заслужених покарань, розбіглася хто куди його вірнопіддана команда.\nВиїхав з Тихоболотівки міліцейський полковник Козачок. Ходять чутки, що тепер він працює адвокатом в одному з районів області.\nМафія не пробачила зради капітану Скуратову. Він загинув при загадкових обставинах, які слідство так і не розгадало…\nАле недаремно існує думка, що мафія безсмертна. На зміну Білобрисому та його зграї прийшли нові перевертні з новими злодійськими схемами. Грабіж народу і держави триває.


Російська агресія, окупація українських територій РФ, війна на сході України негативно впливає на українську економіку. Але навіть всі ці негативні фактори не завадили боротьбі з тінізацією бізнесу в Україні.\nВ результаті зустрічі прем’єр-міністра України Володимира Гройсмана та голови провінції Канади Онтаріо Кетлін Вінн досягнуто домовленостей про відкриття прямого авіасполучення між Україною і Канадою.\nВисокий суд Англії та Уельсу відхилив апеляцію України, яку подавали на рішення арбітражного суду, який зобов’язав до відшкодування збитків Україною, а також до виплати 12 мільйонів компанії JKX Oil&Gas Plc. (нафтогазова компанія).\nПід час проведення так званого голландського аукціону, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не зміг реалізувати активи «ЕРДЕ Банку».\nЗа заявою представників ДФС, в ході перевірки в період дев’яти місяців поточного року зафіксовані результати свідчать, що українські роботодавці порушують чинне законодавство.\nНа інформаційному порталі футбольного клубу «Карпати» повідомляється, що керівництво клубу прийняло рішення і готове продати 50% акцій за символічну суму в розмірі однієї гривні.\nЯк стало відомо, німецький концерн Siemens в черговий раз отримав відмову Арбітражного суду Москви в прийнятті апеляційної скарги щодо спірного питання поставки турбін на окуповану територію Криму.\nУ зв’язку з новою редакцією санкцій США, які введені з причини агресії Росії, окупації українського Криму, вторгнення і війною на сході України, російські нафтові проекти за кордоном потрапили під загрозу зриву.\nСтало відомо, що китайський конгломерат CEFC China Energy проводить агресивну політику з придбання російських активів.\nДля розширення асортименту фармакологічної продукції, для проведення досліджень в області лікування онкологічних захворювань, представники транснаціональної фармацевтичної корпорації Novartis заявили про наміри придбання французького виробника ліків Advanced Accelerator Applications.\nУ зв’язку з позитивною динамікою зростання виручки найбільшого в світі інтернет-рітейлера Amazon, яка зафіксована в III кварталі поточного року, ціна на акції компанії підскочила до рекордного показника, тобто майже на 8%.\nЗа результатами щорічної доповіді Global Residence and Citizens Program 2017-2018, яка проводиться консалтинговою компанією з питань проживання та громадянства Henley & Partners, інвестиційно привабливими і кращими в світі країнами для проживання визнані Португалія і Мальта.


Київську фан-зону Євро-2012 можуть перенести до Палацу спорту - dt.ua\n3 липня 2012 в 05:25\nПісля закінчення Євро-2012, київська фан-зона може отримати друге життя, а нові вуличні покажчики, інформаційні таблички, туристичні інформаційні стенди, будуть і далі служити киянам.\nКияни прожили перший день без Євро-2012. Влада столиці відзвітувала, що місто заробило на футбольному чемпіонаті близько 84 млн гривень. З дня на день життя міста повернеться у звичне русло. Як з'ясувала «Сегодня», туалети для фанів переїдуть у парки, намети шведів вже віддали у спортивні табори, а в Музеї Києва з'явиться евроекспозіція. Але найцікавіше, що фан-зона у Києві може ще відродитися.\nУ понеділок розпочався демонтаж фан-зони. Без людей, музики і вже звичного шуму тут стало трохи сумно. У першу чергу прибрали всі величезні екрани, почали розбирати сцену, демонтують намети, складають лавочки та стільчики, апаратуру, техніку, вивозять ящики невипитого пива. Проте організатори фан-зони планують її відродити, але вже в іншому місці, пише Сегодня.\n«Звичайно, заради якогось великого заходу перекривати Хрещатик ніхто не буде, але в місті є й інші відповідні для облаштування місця. Наприклад, перед Палацом спорту можна розгорнути майданчик, де могли б збиратися вболівальники під час того чи іншого заходу», - повідомила піар-директор столичної фан-зони Світлана Бовкун.\nСтануть в нагоді і туалети, які були встановлені у фан-зоні. Їх планують поставити в парках, де вбиралень не вистачає. А поки життя фан-зони триває в інтернеті. На її офіційних сторінках у «Фейсбуці» і «Вконтакте» викладуть фотографії відвідувачів - тих, хто впізнає себе на фото, чекають подарунки. А у мерії для киян готують виставку. «У Музеї історії Києва на вул. Б.Хмельницького плануємо відкрити окрему експозицію, де зберуть експонати, фотографії, присвячені Євро-2012. Орієнтовно, відвідувачі зможуть побачити її у вересні-жовтні цього року», - розповіли у главку КМДА з підготовки до Євро.\nНа Трухановому острові, який став на Євро пам'яткою, вже тихо і спокійно. На пляжах загоряють кияни. Про те, що тут був кемпінг, нагадують лише покажчики англійською: «Медпункт, «Поліція», попередження про те, що не можна купатися, і навіть написи на туалетах, що це зона Wi-Fi. Велика частина туалетів і всі душові закриті. Зате пиво в кафешках подешевшало - тепер 0,5 л коштує не 20, а 10 грн. У КП «Плесо» запевняють, що намети, каремати, спальні мішки, які залишили шведи, не зникли, як писали в інтернеті. А все добро передали організаціям, що займаються спортивним розвитком дітей.\nУ мерії кажуть, що нові вуличні покажчики, інформаційні таблички, туристичні інформаційні стенди, які з'явилися перед Євро-2012, будуть і надалі служити киянам. А покажчики руху, які кияни прозвали «ребусами» і в яких так і не змогли розібратися, демонтують. Будуть нагадувати про те, що ми приймали чемпіонат, і гігантські футбольні м'ячі на в'їздах до Києва. А ось оголошувати станції англійською в метро, швидше за все, не будуть. «Ми не планували дубляж, але це питання ще вирішується», - сказали в метрополітені.\nСтанція Майдан Незалежності, закрита на місяць, вже працює. А водії зможуть зітхнути з полегшенням лише через кілька днів, коли проїзд у центрі столиці стане повністю вільним. Центр Києва буде перекритий ще тиждень. До 1:00 7 липня буде закрито Майдан та Хрещатик від вул. Інститутської до Б. Хмельницького. До 7 липня буде заборонено паркуватися на Хмельницького від Пушкінської до Хрещатика, на вул. Прорізній від Пушкінської до Хрещатика і на вул. Городецького від вул. Заньковецької до Хрещатика. Читайте також:\nПісля шведів на Трухановому ніхто не хоче жити


Статті Козацький шинок: міфи та історичні реалії - Частина ІІ // Олексій Сокирко\nПропонуємо вашій увазі продовження дослідження Олексія Сокирка про козацькі шинки.\nУ першій частині ви мали змогу дізнатись: чи відповідає дійсності літературний образ шинків описаний Миколою Гоголем та Іваном Нечуєм-Левицьким, чи дійсно шинки могли знаходитись у віданні монастирів, чи є різниця між «шинкуванням» та «винокурінням», чи існував рітейл у 18 ст.\nВарто нагадати, що після Хмельниччини значну частину юдейського населення Право- та Лівобережної України було винищено або ж вигнано. Угодами польського уряду з козацькою державою було заборонено проживання на її території євреїв, а також ведення ними бізнесу. В дійсності шинкарство зазвичай було сімейним бізнесом в козацьких родинах, що тримали винокурні та корчми. За шинквас в таких випадках могли ставати навіть дружини й дочки господарів. У великих господарствах для цього тримали наймитів, котрі не тільки торгували, але й готували їжу, займалися харчовими заготівлями, часто мешкаючи при самому шинку.\nВ монастирських економіях і магдебурзьких містах шинки, як правило здавали в оренду. Однак, імена та прізвища орендарів, котрі збереглися в контрактах, виключно українські: оренда була вигідним заробітком, на який зголошувалися місцеві багатії – заможні козаки й посполиті, власники пивоварень і винокурень, або люди для яких шинкування було додатковим бінесом, наприклад, купці. Контракт на оренду шинка укладався на рік-два, під умову сплати певної фіксованої суми, яка сплачувалася власнику одноразово або ж кількома частинами. Для орендаря встановлювався поріг цін на напої, котрий не можна було перевищувати, а також обовязок продавати їх «не фалшуючи».\nПовернення євреїв в козацьку Україну розпочалося лише у XVIII столітті й довгий час було практично непомітним для соціально-економічного життя. До того ж, самі переселенці були залучені в специфічні сфери – медицину або ж міжнародну торгівлю, не маючи в Гетьманщині ані постійної осілості, ані великого бізнесу. Ситуація зміниться лише наприкінці століття, коли після поділів Речі Посполитої зникнуть кордони і розпочнеться єврейська реколонізація Лівобережжя та Сходу України. Та й навіть після неї шинкарство серед євреїв буде більш поширеним у тих регіонах, що колись входили в орбіту Речі Посполитої.\nшинок – лихе місце\nНіде правди діти, шинки полюбляли різні маргінали, що їх, як і повсюдно в ранньомодерній Європі, вистачало в суспільстві Гетьманщини. Велика кількість дешевого алкоголю, при доволі мінливих нормах суспільної моралі та відсутності громадського порядку у теперішньому розумінні цього явища робили свою невтішну справу. Розбійники і збіглі злочинці, злодії та конокради, фальшивомонетники і дезертири, охоче гуртувалися біля великих шляхів, на периферії осідлого і кочового світів, цивілізованого й злочинного життя, де шинок був зручним місцем для перепочинку або збуту краденого майна.\nУже в нормах ІІІ Литовського статуту 1588 р. йшлося про те, що\nтаковых коръчмахъ покутних уставичне забойства, злодейства, розъбой и инъшие многие збытки деються\n(розділ 14, артикул 33)\nОсідком “шукачів пригод” бачив шинок і поет-мораліст початку XVIII ст. Климентій Зиновіїв, осудливо пишучи: “Прето честныи, корчем честным домам не равняет: знаючи же в ных розных злых діл много бывает”.\nРазом із тим, шинок залишав за собою статус одного з найбільш відвідуваних публічних місць, всередині якого вирувало життя місцевої громади, обговорювалися новини, укладалися угоди й мирові, запивався могорич і не вщухали любовні пригоди.\nЗа не досить благополучних побутових умов домодерного часу, міський або сільський шинок часто правив за аналог майбутніх “присутственних місць”: в часи Речі Посполитої в ньому відбувалися шляхетські сеймики, лицарські кола і навіть судові засідання. Ця традиція протривала й у козацькій державі. Так, за спогадами священника Іллі Турчиновського, він під час спудейських мандрів до Могилева, був, за неправдивою намовою своїх супутників, спійманий на кордоні компанійською вартою і доставлений на “справунок” до сотника.\nТо оний сотник, - писав автор, - на тот час будучий в корчмі з своїми козаками, прислал п’яти компанійцов, і оніє, взяв мене насильне із школи і приведше пред сотника, і плаття і книжки позабирали. Оній же сотник, не іспрося мя, от якой страни і коєго рода, но повеліл ізняти із мене кунтуш і кафтан і отдал моїм зломишленникам, а книжки шинкарці отдал за цебер меду.\nСудилище, за неправдивим доносом, й надалі тривало в корчмі, причому гетьманські жовніри “ручники, хусти, кошулі, пояси на пропой шинкарці вручили”*.\nТурчиновський І. Автобіографія //Українська література XVIII ст. - К., 1983. - С.574.\nПодібні випадки засвідчують і пізніші джерела, хоча в них не варто добачати якоїсь тотальної зіпсованості звичаїв. Насправді, доволі скромні фінансові можливості тогочасної держави не дозволяли будувати приміщення для судових і адміністративних установ в достатній кількості. Прикордонна варта, котру так колоритно описав Турчиновський засідала в практично єдиному більш-менш комфортному й пристосованому приміщенні малолюдного і бідного краю — корчмі.\nНе кращою була побутова ситуація й у полкових та сотенних правліннях Гетманщини, котрі зазвичай складалися з однієї-двох хат, збудованих коштом місцевої громади. Як правило, це були тісні й мало пристосовані для велелюдних зібрань будівлі, тож розгляд важливих справ або судові слухання відбувалися в приватних будинках полковників і суддів. Це часто призводило до відсіювання небажаних свідків і учасників процесів, яких челядь просто не пускала на урядницьке подвір’я. Деякі типи установ, як-от підкоморські суди, ще від часів Речі Посполитої взагалі не мали постійного штату й приміщень, збираючись аккордно в міщанських або цехових дворах, винайнятих помешканнях. Для урядників нижчої управлінської ланки, котрі не мали великих обійсть, саме шинок ставав зручним місцем публічного відправлення своїх владних функцій.\nшинок – пивниця, забава для простолюду\nЯк ми вже згадували, шинок був не єдиним місцем, де можна було дістати спиртне, а по приватних подвірях, де курили горілку або варили пиво, пити взагалі було дешевше. Власники шинкових дворів, що здавали їх в аренду, ставили однією з обовязкових вимог, аби в них продавалися харчі та готова їжа. В деяких містах, як-от у гетьманській столиці Глухові, влади також обмежували час їхньої роботи світловим днем. Корчмами не гребували козацькі старшини, заможні міщани й духовні особи й то не лише під час подорожей. В переліках шинкарського начиння згадуються скатертини, «ручники», «салфети» й мило, а в реєстрах посуду – скляні штофи, пляшки, стопи й стакани, виделки, ножі та ложки, «цинові» (оловяні) блюда, тарілки й таці з накривками.\nКорчмарство передбачало не лише продаж трунків, але й їжі, та інших товарів — м’яса, бакалії, воску, тютюну. Нерідко шинкування поєднувалося із утриманням городу або саду, вирощуванням дрібної домашньої птиці й худоби, що спродувалися тут таки. Закупками продуктів і спиртного, якщо шинок існував не при власному виробництві, займалися адміністратори: шафарі та ключники, що паралельно вели бухгалтерію закладу і підпорядковувалися керівнику економії — дозорцю або городничому.\nКуховарством і торгівлею безпосередньо займалися “дворові баби” і наймані “работники”, що доглядали шинкові споруди, мили посуд, прали “ручники” й “салфети”, вичищали комини й льодовні. При великих господарствах, як-от на шинковому дворі Полуботків у Сумському полку, для них влаштовувалися окремі від решти будівель “чорние хати”, але в більшості випадків челядь мешкала в самих корчмах або коморах. В шинку ремісничі цехи неірдко купували горілку та мед для «канунів» - корпоративних свят цехової громади, а решта людей тоді, коли для швидких зборів гостини вдома бракувало спиртного або ж харчів.\nНе забуваймо і про важливість корчми, яко публічного й відкритого місця в комунікативній культурі тогочасного суспільства. Можливо, трохи перебільшуючи, Гійом де Левассер де Боплан в своєму “Описі України” (1660) писав, що\nу селах цього краю існує звичай, що по неділях та на свята селяни з жінками та дітьми збираються після обіду у корчмі, де вони проводять решту дня, частуючи один одного. За цим заняттям проводять час тільки чоловіки та жінки, котрі п’ють, доки молодь розважається, танцюючи з дівчатами під звуки дуди (тобто волинки). Сюди звичайно приходить і місцевий пан з сім’єю, щоб подивитися на танцюючих. Іноді пан запрошує їх потанцювати перед своїм замком, що є для цих забав звичним місцем. Там він і сам танцює з дружиною й дітьми, і наступає ніби змішання панів з простолюдом.\nТекст: Олексій Сокирко – кандидат історичних наук, письменник.\nІлюстрація: Микола Самокиш, Запорожці біля корчми, 1917 р., Сімферопольський художній музей


Головна Суспільство Пожежа в готелі "Токіо Стар": головному підозрюваному Чорному призначили заставу 53 млн\n"Визначити розмір застави як альтернативного запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним Чорним процесуальних обов’язків, передбачених КПК України у розмірі 53 мільйони 87 тисяч 760 гривень відповідно до наявних цивільних позовів від потерпілих осіб про стягнення матеріальної і моральної шкоди, заданої внаслідок кримінального правопорушення", – заявив слідчий суддя Вадим Іванчук.\nЩе двоє підозрюваних у справі переховуються від слідства і оголошені в розшук, повідомив один з прокурорів. Це співвласник готелю "Токіо Стар" Сергій Дурач і головний інженер закладу. Його ім’я поки не повідомляється.\nЧорний, який називає себе власником будівлі, у якій перебував готель "Токіо Стар", називає справу політичним замовленням – його ім’я в день трагедії назвав президент України Володимир Зеленський та пообіцяв, що одеський підприємець понесе відповідальність за життя дев’ятьох людей, які загинули в пожежі.\nЧорний також заявляв на суді, що не має стосунку до готелю "Токіо Стар", лише готелю "Паровоз", який розташовувався на другому поверсі. Він також закликав суддю відпусти його зі слідчого ізолятору під заставу, на поруки чи під домашній арешт. Зокрема, через особисту небезпеку, мовляв в ізоляторі йому загрожує розправа від інших арештантів, які вважають його винними у вбивстві.\nНагадаємо, в ніч 17 серпня 2019 року в Одесі сталася пожежа в готелі "Токіо Стар" по вул. Водопровідна,1, через що загинули 9 осіб.\nПопередньо причиною пожежі називають коротке замикання в електромережі.\n11 жовтня Київський райсуд Одеси змінив запобіжний захід підозрюваній у порушенні вимог пожежної безпеки адміністраторці готелю "Токіо Стар", в якому сталася пожежа


Ватапа (Vatapa Fish Soup with Coconut Milk) - рецепт приготування блюда - за типом страви сторінка чотирнадцята\nГоловна » Рецепти за типами страв » Супи » ... З лайма » Ватапа (Vatapa Fish Soup with Coconut Milk)\n- Бразильське пальмове - 3 ст.л.\n- Імбир - 1 ст.л.\n- Чилі - 4 маленьких шт.\n- Сік двох лаймів\n- М'ясо креветок - 1/3 склянки\n- Масло кешью або арахісове - 1/3 склянки\n- Бульйон курячий - 2 склянки\n- Молоко кокосове - 2 склянки\n- Листя коріандру - половина невеликого пучка\n- Соус Tabasco за смаком\n- Філе рибне - 900г\n- М'ясо креветок варене й висушене - 450г\n- Кілька гілочок коріандру і 2 лайма, порізаних часточками.\nУ великій каструлі розжарити пальмове масло і обсмажити цибулю, часник, імбир і чілі протягом 10 хвилин. Потім додати помідори, сік лайма, подрібнене висушене м'ясо креветок і горіхове масло. Обсмажувати все 1 хвилину. Поступово додати курячий бульйон. До вийшла густої суміші додати кокосове молоко і інші спеції.\nНа дно глибокої сковороди налити масло і покласти рибне філе. Сковороду поставити на помірний вогонь і коли масло розігріється, залити рибу отриманою сумішшю. Тушкувати близько 8-ми хвилин, у другій третині приготування додати м'ясо креветок. Готовий суп з шматочками риби розкласти по тарілках і прикрасити скибочками лайма і коріандром.\nНа цій сторінці Вашій увазі представлений рецепт Ватапа (Vatapa Fish Soup with Coconut Milk). Щиро сподіваємося, що блюдо Ватапа (Vatapa Fish Soup with Coconut Milk) сподобається Вам і Вашій сім'ї. Приємного апетиту!\nШвидкий квасолевий супчик\nСуп лаймовий з фруктами\nСуп з арахісовим маслом на молоці\nАроматний томатний суп\nСуп з дикого голуба\nСуп із сиру Чеддер


З якого віку використовувати слінг / Малюки\nЗ якого віку використовувати слінг\nПро слінги я чула ще задовго до пологів. Чула різні, абсолютно полярні думки про них: і жорстке заперечення, і фанатичний захват. Для себе вирішила, що поки не спробуєш, не впізнаєш. Тому я купила собі відразу три слінга, а точніше, один я купила, а два мені подарували: шарф, май-слінг і ерго-рюкзак.\nСлінг – шарф\nЙого мені подарували першим. Начитавшись інформації, що це самий фізіологічний варіант, я замовила своїй подрузі в подарунок на народження дитини саме його. Коли я розгорнула подаровану коробочку, я була трохи шокована: 3,5 метра щільною, широкої тканини. Зізнаюся, я спочатку взагалі не зрозуміла, що з нею робити. Але мені допомогли відео в ютюбі. Я швидко навчилася крутити її навколо себе.\nЗа допомогою цього слінгу я носила доньку практично з самого народження. Він виявився дуже зручним, допомагав мені звільнити руки і робити домашні справи. Я просто «примотують» доньку до себе і могла спокійно готувати або мити посуд, ходити з нею гуляти.\nЙого мені купила свекруха, їй його порадила продавець в дитячому магазині, як відмінний, потрібний і модний подарунок.\n. Його я дістала, коли доньці виповнилося місяці два. Мені, якщо чесно, набридло мотати навколо себе шарф, і я вирішила використовувати слінг простіше.\nУ ньому зручно було носити доньку вертикально. Тканина, з якої він зроблений, дуже м’яка, пластична.\nСлінг зручно регулювати по ширині і висоті спинки, розводячи ніжки дитинку на комфортну відстань.\nЙого я купила сама, коли донька почала сидіти. Особливо активно його використовував чоловік. Йому не подобалося мотати щось навколо себе, а цей варіант був дуже зручний: посадив дитинку, пристебнув і все готово.\nЄдине, тут немає достатньої можливості регулювання. У нього є тільки стропи, які притягують спинку малюк з боків. Тому, ймовірність «ідеально» зручно розташувати в ньому малюка набагато менше, ніж у слінгах.\nРюкзак рекомендують використовувати, коли малюк вже починає сидіти самостійно.\nТак само він може стати не зручним по міру зростання дітки, він же має чітко задані «обсяг» посадки, ширину і висоту спинки. Якщо ви помітили, що тканина початку стовбурчитися, утворюються складки тканини, значить, рюкзак вже не може забезпечити вашій дитині належної підтримки. Його потрібно або заново відрегулювати, або міняти.\nДівчата, а ви слінг використовували? Якою вам здався самим зручним, з якого віку почали носити в ньому своїх діток?\nЗ дітьми на море / Дошкільнята\nКоли найкраще заводити дітей?\nПрикорм за віком: що і коли?\nрозвиваючі ігри для дітей 3-5 років


Платники податків не повинні фінансувати неефективних бюрократів та корупціонерів, — міністр - Телеканал новин 24\n09:45, 12 травня 2016 1318 Читать новость на русском\nВолодимир Омелян / Дзеркало тижня\nПро це міністр написав на своїй сторінці у Facebook, звітуючи про перший місяць роботи та описуючи ключові завдання на посаді.\nТри ключові речі, на яких планує зосередитись Омелян у своїй роботі:\n1. Подальша реформа "Пивоварський-style", корпоратизація Укрзалізниці та Укрпошти, реформа морської галузі, відкрите небо в авіації.\n2. Приватизація, концесія і державно-приватне партнерство.\n"Все нестратегічне повинне бути відділено від справді стратегічного і передане в приватні руки. Платники податків не повинні власним коштом стимулювати політичну корупцію і неефективність", — підкреслив міністр.\nСеред того, що йому вдалось встигнути за місяць роботи міністром та ще один місяць у ранзі в.о., Омелян виділив призначення голів Укрзалізниці та Укрпошти та врегулювання конфліктів навколо аеропортів Івано-Франківська та Дніпропетровська, а також запуск масштабної реконструкції доріг.\nЗапустили масштабну реконструкцію автомобільних доріг. Одночасно з нею, з наступного тижня запускаємо по країні мобільні групи, що досліджуватимуть і перевірятимуть якість українського ноу-хау — ямкового ремонту, а також інші види відновлення українського дорожнього полотна. Паралельно, транспортна інспекція спільно з поліцією розпочинає "полювання" на автомобільний вантажний транспорт, вага якого значно перевищуватиме допустимі норми,\n— наголосив Омелян.\nПісля довгої мовчанки повертаюся в фб. Зізнаюся, вона була вимушена. Не хотів дражнити стейкхолдерів в українському варі...\nОпубліковано Volodymyr Omelyan 11 травня 2016 р.\nДо слова, колишній радник Айвараса Абромавичуса Яніка Мерило погодилась допомагати міністру інфраструктури Володимиру Омеляну.\nТеги: Новини політики Укрзалізниця Міністерство інфраструктури


Чоловіча вишиванка на комірець ручна робота сірий льон розмір 50: продажа, цена в Ивано-Франковской области. етнічний одяг і взуття чоловіче от "Скарбниця Карпат- інтернет магазин виробів ручної роботи" - 169890098\nЧоловіча вишиванка на комірець ручна робота сірий льон розмір 50\nКомірець - 40 см; плечі - 50 см;\nЧоловіча вишиванка пошита з сірого лляного полотна Техніка виконання: ручна робота вишивка хрестиком та мережкою. Сорочка на комірець. Кольори вишиття: синій, чорний.


Товариство з обмеженою відповідальністю "Сілвео" (Устриці Скіфії) була заснована в 2014 році. Колектив компанії зараз нараховує 20 осіб.\nМетою компанії є відродження культури споживання устриць на території України і всього Чорноморського басейну, яку так несправделиво забули за минуле століття. Устрична ферма в Одесі. устриці Миколаїв\nКомпанія проводить устрична освітню програму, де в рамках тренінгів, лекцій, майстер-класів ми ближче знайомимо українців і гостей нашої країни з цим делікатесом.\nПЕРЕВАГИ устриці СКІФІЇ:\n- свіжість, свіжість і ще раз свіжість! Ви отримуєте на стіл устрицю, яка ще вчора (а можливо, і сьогодні вранці) перебувала в море. На відміну від імпортної устриці, яка знаходиться в дорозі 4-5 днів, а потім потрапляє до Вас на стіл з перетримки з штучно приготованої морською водою, наша устриця має свіжим смаком і ароматом моря.\n- унікальний ніжний смак з солодкуватим горіховим і Огурцовим післясмаком. Чорне море має більш низькою солоністю (17-18) в порівнянні з водами Світового океану. Це означає, що наша устриця проходить афінаж все своє життя (близько 16 місяців). Саме це надає нашій устриці делікатесні.\n- рівномірний м'ясне наповнення. Відкриваючи нашу устрицю, Ви завжди можете бути впевнені, що кількість м'яса всередині Вас не розчарує.\n- тонка і естетична раковина. Не секрет, що розмірний ряд устриці (від 5 до 0) визначається її вагою. Чим товщі раковина, тим менше м'яса в процентному співвідношенні до її загальної ваги. З нашої устрицею Ви платите не за раковину, а за м'ясо.\nм. Київ, вул. Ушинського, 19


Бортики в ліжечко для новонароджених: 75+ обраних ідей для безпечного та комфортного відпочинку малюка - Дім мрії\nдодому Дитяча Бортики в ліжечко для новонароджених: 75+ обраних ідей для безпечного та комфортного...\nГеометричні малюнки з квітковими мотивами на бортиках ліжечка\nБортики в ліжечко для новонароджених — не просто аксесуар, а необхідна міра захисту, яка забезпечить дитині необхідний комфорт і спокійний сон. Як правильно вибрати м’які бортики для дитячого ліжечка, на що в першу чергу звертати увагу, а також поради щодо вибору матеріалу та догляду за виробом — читайте далі.\nМ’які бортики в ліжечко — надійний захист для новонароджених: фото, поради з вибору\nТак чи потрібні бортики для дитячого ліжечка?\nНаповнювач для подушок-бортиків\nЯскраві бортики для дитячого ліжечка — стильний предмет інтер’єру\nДвокольорові бортики: однотонні всередині смугасті зовні\nДитяча кімната в фіолетовий горошок: стильні бортики, штори і постільна білизна\nСеред дитячих речей першої необхідності окремої уваги заслуговують м’які захисні бортики в ліжечко для новонароджених, фото яких, напевно, не раз привертали до себе увагу. Плоскі подушки, кріпляться по всьому периметру колиски, здатні забезпечити комфортне і безпечне перебування дитини у своєму ліжечку, саме вони, а також балдахін для ліжечка є самим простим і надійним способом захисту малюка від ударів, травм, протягів і пилу. Але серед усього різноманіття потрібно вибрати підходящий варіант, оптимально підходить за якістю, ціною, зовнішнім виглядом. Тому слід заздалегідь ознайомитися з особливостями захисних бортиків, порівняти різні матеріали, способи кріплення, підібрати відповідний дизайн.\nБілі м’які бортики з рожевими рюшами в білій дитячому ліжечку\nБортики в ліжечко для новонароджених стало модно купувати не так вже давно, а на фото інтер’єрів дитячих кімнат подібний аксесуар зустрічається все частіше. М’яка знімна конструкція не тільки робить ліжечко зручніше, але також значно підвищує її безпеку. Незважаючи на це, багато батьки як і раніше вважають м’яке огорожу марним придбанням, яке тільки збирає пил. Дійсно, будь текстиль накопичує частинки пилу, а у малюка можуть виникнути алергічні реакції. Але при належному догляді і правильному виборі матеріалу м’яке захисне огородження принесе більше користі, ніж шкоди.\nВізуально м’які бортики або бампери, як їх ще називають, нагадують плоскі подушки, закріплені по всьому периметру ліжечка, створюють надійний бар’єр, що захищає новонародженого від падінь, ударів об тверді краю та інших травм, які легко може отримати активна дитина. З допомогою таких подушок легко створити закриту ігрову зону, в якій малюк буде відчувати себе комфортно, а матуся не буде переживати за його безпеку.\nМ’які бортики для ліжечка — довгі бампери і подушка для головах\nСьогодні легко можна придбати не тільки функціональні, але і красиві бортики в ліжечко для новонароджених. Перед батьками стоїть завдання вибрати тип наповнювача, спосіб кріплення, що підходить по фактурі і малюнку матеріал, відповідний підлозі, характеру малюка, дизайну ліжечка, стилю дитячої.\nПорада: бортики-подушки в ліжечко є необхідним аксесуаром для малюків до 1,5 років, не варто нехтувати ними, якщо здоров’я і міцний сон дитини стоять на першому місці.\nБорти-подушки з квітковими принтами і рожевими рюшами\nПереваги м’яких бортиків:\nБорти-подушки в ліжечко можуть бути м’якими або більш щільними в залежності від наповнювача, але в будь-якому випадку вони повинні надійно захищати новонародженого від таких несприятливих факторів:\nУдари про жорсткі дерев’яні краї ліжечка. Особливо це стосується активних малюків, які навіть лежачи здатні пересуватися досить енергійно і легко можуть стукнутися головкою або ручками про спинки ліжка. З м’якими бордюрами удари не страшні.\nЗелена дитяча для новонародженого: м’які бортики виконані в стилістиці кімнати\nБортики в дитячу ліжечко для новонароджених надійно захищають ніжки і ручки малюка від застрягання між прутами огорожі. М’які подушки по периметру колиски не допустять, щоб дитина себе травмував таким чином і злякався, намагаючись звільнитися самостійно.\nМалюкові не страшні протяги, якщо ліжечко обгороджена м’якими бортиками. Особливо це важливо, якщо спальне місце розташоване недалеко від вікна або ж в стінах є тріщини, через які легко проникає повітря. Крім того, можна без побоювань провітрювати дитячу кімнату, навіть якщо дитина вже заснув в ліжечку.\nСпокійні світлі кольори в дизайні бортиків для дитячого ліжечка\nЩільні бортики-подушки добре захищає новонародженого від яскравого світла. Це важливо, якщо під час денного сну в дитячій дуже сонячно, або ж зовсім спальне місце розташоване в одній кімнаті з дорослими.\nВ обгороджену бортиками ліжечко потрапляє менше пилу, більша частина якого осідає на зовнішній стороні подушок.\nБортики захищають малюка від ударів, протягів і попадання пилу\nПорада: м’які бортики пом’якшать падіння дитини, який тільки вчиться вставати чіпляючись за краї ліжечка, якщо він раптово втратить рівновагу.\nТаким чином, дитяче ліжечко, доповнена захисним м’яким огорожею, перетворюється в надійне, затишне, безпечне «притулок», в якому малюк буде відчувати себе максимально комфортно.\nКрім того, можна купити бортики з кишенями, в яких легко зберігати необхідні для немовляти речі (підгузники, серветки, пляшечки тощо), загалом все те, що може не поміститися в дитячий комод. Такі кишені повинні розташовуватися з зовнішнього боку, щоб не завдавати новонародженому дискомфорт, адже дитина легко може зачепитися за виступ, відірвати його, використовуючи в якості опори.\nМ’які бортики в ліжечко для малюка віком від 6 місяців\nУ продажу можна зустріти бортики в ліжечко новонароджених, ціна та фото яких сильно відрізняються. Якщо з візуальною стороною все індивідуально, то вартість буде залежати від якості виробу, його форми та використаних матеріалів.\nРожева дитяча кімната в стилістиці Кітті: фірмові бортики для ліжечка, постіль, шпалери, іграшки, килим\nМ’які бортики можуть закривати весь периметр ліжечка або тільки дві сторони з боків. Яке вибрати, буде залежати від конкретного випадку. Активним і енергійним малюкам підійде закритий тип огорожі, який приховає всі тверді поверхні, надійно захистить від пошкоджень. Для тільки що народженої дитини підійде бортик на дві сторони, але враховуйте, що діти дуже швидко ростуть і в найближчому майбутньому доведеться купити більш безпечний варіант з чотирьох частин.\nМ’які бортики по всьому периметру ліжка з обшивкою, використовуваної в інтер’єрі\nПри виборі бортиків в ліжечко для новонароджених слід звертати увагу на наступні характеристики:\nПорада: вибраний варіант м’якого огородження повинен бути максимально простим в експлуатації і легким у догляді. Краще вибирати моделі, які зручно прати або цілком, або зі знімними чохлами.\nОднотонні темні бортики — самий практичний варіант\nВ якості наповнювача для бортиків в дитячу ліжечко для новонароджених використовують наступні матеріали:\nСинтепон. Недорогий і простий у догляді матеріал, який добре тримає форму, легко переносить прання. Синтепонові бортики дуже м’які, більше підходять для новонароджених, які ще не почали активно пересуватися по ліжечку. Найчастіше такі подушки не мають знімних чохлів і стираються повністю.\nФайбер. Щільний і пружний матеріал, чудово зберігає форму і пом’якшує силу удару. Цей безпечний матеріал підійде як новонародженим, так і підрослим дітям. Найчастіше подушки з цим наповнювачем мають знімні чохли, які легко прати окремо.\nПоролон. Недорогий, м’який, пружний і добре зберігає форму матеріал часто зустрічається в якості наповнювача і оббивки для захисних бортиків. Такі подушки переважно комплектують знімними чохлами, а сам поролон повинен мати відповідні сертифікати безпеки, в наявності яких слід упевнитися перед покупкою.\nВовняні волокна. Подібний наповнювач рідко, але зустрічається. Бортики з вовняним наповненням роблять ліжечко теплою, але ніжний організм новонародженого може погано перенести цей натуральний матеріал, а алергічна реакція навряд чи порадує батьків.\nПорада: ідеальний наповнювач для захисних бортиків повинен бути синтетичним, але обов’язково екологічно чистим і високоякісним.\nДитячі бортики з поролону — найпоширеніший варіант\nЯкщо м’який наповнювач, то варто звернути увагу на варіанти, при яких виріб рівномірно прошита по всій поверхні. Це гарантує, що набивання не зіб’ється в ком при пранні і виробом можна буде користуватися далі.\nГоловний критерій, якому має відповідати матеріал верху м’яких бортиків, це натуральність. Тільки екологічно чиста тканина, не викликає алергію, гарантує безпеку малюка.\nКрім того, тканина повинна легко переносити прання, не втрачаючи форми і кольору, швидко сохнути. Верх бортів може бути виконаний з фланелі, байки, ситцю або бязі.\nСитцеві бортики з квітковими мотивами в інтер’єрі дитячої\nПорада: кращим рішенням стане використання оббивки або чохлів з тканини. Цей матеріал досить міцний, щоб витримати регулярні прання і контакти з малюком, при цьому м’який натуральний.\nБортики в ліжечко для новонароджених можуть бути:\nНизькі — підходять для малюків до 4 місяців, забезпечують хороший огляд дитині, тільки починаючому знайомитися з навколишнім світом. Ступінь захисту в таких виробів низька, але вони здатні пом’якшити удари, якщо малюк починає активно рухатися лежачи.\nНизькі бортики в ліжечко для самих крихітних немовлят\nВисокі — оптимально підходять для старших малюків, які вже починають освоювати навколишній світ, намагаються сідати або вставати. Висока огорожа не дасть дитині травмуватися про краю або прути ліжечка, але при цьому істотно обмежить огляд.\nДитяча кімната в дусі шеббі-шик: високі бортики в пастельно-блакитному кольорі\nШирину подушок слід підбирати індивідуально, виходячи з розмірів самої ліжечка.\nБезпека самих бортів для дитячого ліжечка забезпечують кріплення, за допомогою яких огорожу фіксується до основи. В якості таких кріплень можуть виступати:\nГудзики або кнопки.\nДля діток постарше або просто активних малюків найкраще підібрати модель огорожі на замочку. Такий тип кріплення самий надійний, забезпечує міцну фіксацію, якщо дитина різко потягне на себе подушку. Липучка, зав’язки або гудзики в цьому випадку можуть відірватися, в результаті чого малюк впаде і отримає травму.\nБортики на зав’язках прикрашені декоративними стрічками\nДитячі магазини пропонують самі модні бортики в ліжечко для новонароджених, які залучають ефектними малюнками і забарвленнями. Але не варто поспішати купувати яскраві варіанти.\nПорада: колір бортиків може поєднуватися з відтінком постільної білизни або, навпаки, контрастувати з ним. Також важливо щоб м’яке огорожа підходила до загального оформлення дитячої, гармонійно вписувалося в інтер’єр.\nКолірна гамма м’якого огорожі повинна бути ближче до пастельним тонам, щоб не діяти на малюка збудливо, а грамотно підібраний відтінок допоможе нормальному емоційному та психологічному розвитку дитини. М’які, світлі, приглушені відтінки заспокоять малюка, допоможуть швидше заснути.\nДубова ліжечко для малюка з пастельним блакитним бампером\nТрадиційно для хлопчиків вибирають блакитні відтінки, а для дівчаток-рожеві, але це зовсім не є правилом. Добре підійдуть новонародженим будь-якої статі блідо-жовті, м’ятні, персикові, бежеві тони.\nПорада: якщо дитяче ліжечко стоїть у загальній кімнаті (спальня батьків, однокімнатна квартира тощо), то краще підібрати максимально нейтральні бортики, бажано однотонні і поєднуються за кольором з шпалерами, шторами або іншим текстилем.\nГарне ліжечко з рожевими бортиками для дівчинки\nЩо стосується малюнка, то він також повинен бути спокійним і нейтральним. Занадто великий і активний орнамент не дасть заснути, оскільки буде відволікати або навіть лякати. Оптимально підібрати прості дитячі малюнки, дивлячись на які дитина буде швидше вчитися розрізняти кольори і предмети.\nПорада: однотонні бортики можна прикрасити м’якими іграшками або брязкальцями, які кріпляться по краях на липучку.\nСмугастий бампер для дитячого ліжечка\nБортики в ліжечко для новонароджених: фото та догляд за виробами\nОскільки м’які бортики знаходяться в постійному контакті з новонародженим, слід подбати про їх чистоті і забезпечити регулярний догляд. Прати їх слід не рідше одного разу на тиждень, тоді ж, коли відбувається зміна білизни.\nРегулярний догляд за бортами — гарантія здоров’я дитини\nПрання вироби варто здійснювати з використанням гіпоалергенних засобів, наприклад, прального порошку для дитячих речей. При цьому підійде як ручне, так і машинне прання на делікатному режимі.\nПорада: синтепонові бортики краще прати вручну, щоб наповнювач не зім’яв.\nВипрані бортики важливо ретельно просушити, краще всього на свіжому повітрі. Чим щільніше наповнювач, тим більше часу займе сушка. Якщо не хочеться витрачати багато часу на прання і сушку, краще всього придбати бортики зі знімними чохлами на блискавці, догляд за якими набагато простіше.\nСвітло-сірі бортики з зав’язками в м’ятному кольорі\nЯкщо безпека дитини, його фізичне та емоційне здоров’я для батьків на першому місці, то відмовлятися від такого аксесуара, як бортики в ліжечко для новонароджених не варто. До того ж, якщо серед запропонованого асортименту не знайшлося підходящого варіанту, завжди можна зшити м’яке огорожу самостійно, підібравши потрібні по кольору і якості матеріали. Саморобні бортики легко прикрасити на свій розсуд, обладнати надійними застібками і функціональними кишенями, забезпечуючи своїй дитині безпеку та належну турботу.\nФінська деревяний будинок — це казкова краса зовні і практично санаторний мікроклімат всередині Проекти фінських будинків з бруса. Століттями перевірена в умовах суворого північного клімату технологія деревяного будівництва сьогодні привертає все більшу кількість користувачів.


Знайома касирка, відраховуючи решту за обід, запитала Любу: «Ну вже бачила Максима? Таку кралю привіз, заходили до нас, кажуть, деканова дочка, вже й весілля справили». Усе виявилося правдою – BBCcCNN\nЗнайома касирка, відраховуючи решту за обід, запитала Любу: «Ну вже бачила Максима? Таку кралю привіз, заходили до нас, кажуть, деканова дочка, вже й весілля справили». Усе виявилося правдою\nЛеся рвучко вирвала свою долоньку і метнулася до дверей: «Артемко прийшов!». Люба обернулася, щоб побачити нарешті хлопчика, про якого донька їй уже котрий вечір не втомлюється розповідати. І тут побачила Максима. Він тримав за руку сина, неймовірно схожого на батька.\n— ЛЕСЯ твоя донька? — запитав тихо якимсь чужим голосом.\n— І твоя теж! — так і рвалося з її уст. — Але спромоглася ледь кивнути головою.\nА діти вже весело допомагаючи одне одному, невпинно щебетали, і вихователька, яка підійшла до них, назвала чоловіка Любі: «Максим Андрійович, тато Артемка. Вони так здружилися з Лесею, просто нерозлийвода. Та й схожі, мов грибочки».\nУ жінки від тих слів немовби світ перевернувся… Вона наче повернулася у студентські роки. В їдальню інституту фізкультури, куди на обід частенько по сусідству навідувалися студенти університету, серед яких була й Люба з подругами. Того дня черга в їдальні вишикувалася довжелезна. Люба нарешті достоялась, а коли несла свій обід, роздивляючись вільне місце, її тацю просто з рук забрав незнайомець з очима темного шоколаду, жартівливо промовивши при цьому: «Цікаво, чим смакують на обід русалки, плекаючи таке волосся?». Через важку довгу косу Любина постава була гордовита, що додавало дівчині королівської неприступності.\nЗа їхнім першим обідом юнак, що назвався Максимом, невпинно жартував, Люба легко відбивала ті «м’ячі», обом було весело і просто. Природно, що почали зустрічатися, і не лише за обідами. Красиву пару впізнавали в Любиному гуртожитку, на стадіоні, де тренувався Максим (він був майстром спорту з легкої атлетики), у бібліотеці.\nНавчальний рік мчав із шаленою швидкістю. Для обох він був четвертий, з тією різницею, що майбутня вчителька студіювала філологію, а юнак перебував на спортивній хвилі. Літо обіцяло розлуку. Обоє знали це й боялися, немов передчуваючи недобре. Максим зібрався з друзями на будівництво до Польщі заробити грошей. Перед від’їздом вони з Любою не розлучалися. У гуртожитку інфізу звільнилася кімната, хлопець випросив у коменданта ключ, і вони провели там щасливих п’ять днів. Восени намітили одруження і весільну подорож у Карпати на зимові канікули. «Русалонько, ти мене обов’язково чекай, — просив юнак. — І не обідай тут ні з ким!» І нічого не віщувало, що такого свого юного й безхмарного щастя вони не пізнають більше ніколи.\nЛюба поїхала на канікули до батьків. У приморському містечку вона насолоджувалася азовськими хвилями, вбирала лагідне літо. Від простору між морем і небом паморочилася голова, а коли до цих відчуттів гостро захотілося солоного огірочка на пляжі, не на жарт збентежилася. Незабаром здогадки підтвердилися. Поділилася з мамою, і та підтримала доньку — дитя з любові завжди бажане, і, хоча з Максимом незнайома, довірилася Любиному почуттю.\nВ університет дівчина вирушила, не дочекавшись кінця канікул, від Максима давно не було звістки. Їй здавалося, що і він так само жадає зустрічі і вже в дорозі. Той чорно-сонячний день Люба не забуде довіку. Пішли з дівчатами на факультет дізнатися розклад, взяти книжки в бібліотеці. Настрій був світлий і безхмарний. Опісля забігли в інфізівську їдальню. Знайома касирка, відраховуючи решту за обід, запитала Любу: «Ну вже бачила Максима? Таку кралю привіз, заходили до нас, кажуть, деканова дочка, вже й весілля справили».\nУсе виявилося правдою — і про доньку декана, і про весілля. Того літа Максим справді був у Польщі, у тому містечку, ніби знічев’я, з’явилася Жанна, донька декана. Яким чином у них розвивався роман, можна лише здогадуватися, але під кінець літа дівчина повідала Максиму, що чекає дитину. І до початку вересня вони оформили шлюб.\nВід кривди, тяжкої образи Люба не тямила себе. Спершу прагнула відплати: побігти, застати удвох, показати довідку з консультації, написати в деканат. Розбити їхні стосунки, знищити! Натомість написала прохання у свій деканат перевестися на заочний «за сімейними обставинами»… І поїхала в рідне місто до батьків. Удома дівчині не дорікали, про Максима їй не нагадували, лише батько стискав кулаки, коли мати гірко зітхала наодинці. Люба, щоб не дати волі дикому відчаю, влаштувалася підмінною вихователькою в дитсадку. Сиділа з малюками, читала їм казочки, відволікалася, мріючи, що колись приведе сюди й свою доню.\nЛеся з’явилася слабенькою, з малою вагою. «Кепсько тобі там було, — мовила лікарка, звільняючи дитинча від пуповини, яка добряче обплутала немовля. — Нічого, виходимо». Виходили. Батьки онуку не спускали з рук. Люба поволі оговтувалася. Навіть сесію поїхала складати і успішно з нею впоралася. І з наступною, а там і диплом, прощавай, студентство. Гуляла містом, фотографувала до щему знайомі місця. На пам’ять. От лише в ту їдальню інфізівську більше ані ногою. Хтось із доброзичливих подружок приніс новину, що Максим залишився на кафедрі, пише дисертацію, синок у нього народився…\nОсобисте життя молодої жінки не складалося. Власне, вона його зумисне не будувала, наче боялася обпектися знову, поранитися об чиєсь зрадливе серце. Вона не забула Максима. Не вдалося стерти з пам’яті, з душі. То лише файли комп’ютерні легко стираються…\nЛесі виповнилося чотири, коли вони перебралися в місто Любиної студентської юності — колишню однокурсницю призначили директоркою школи і вона шукала кваліфікованих вчителів рідної мови. Люба зраділа — справжня справа, вона має до неї хист. Нове життя закрутило, робота була до снаги. Доня залюбки відвідувала садок, уміла дружити з дітьми.\nА віднедавна майже щодня розповідала їй про новенького хлопчика, який з’явився у їхній групі.\n— Артемко прийшов, мамо, це він! — захоплено вигукнуло дівча, кинувшись назустріч малому, який тримався за татову руку. Максим рішуче йшов просто до неї…\nУкраїна 178 views\n“Я тебе розірву, будеш моя сьогодні”. Жертва Кагарлицьких поліцаїв розповіла страшні деталі знущання


Що знижує лібідо: продукти, через які ви втрачаєте бажання - HealthApple\nЩо знижує лібідо: продукти, через які ви втрачаєте бажання\n2 2. Червоне м’ясо\n3 3. Пляшкова вода\n4 4. Консервований суп\n5 5. Соєві боби\n6 6. Цукор\n7 7. Картопля фрі\n8 8. Солодка газована вода\n9 9. Попкорн з мікрохвильовки\nСмачно приготований романтичну вечерю – шлях до серця коханих. А правильно приготований – ще й «ключ» до підвищення лібідо.\nАле чи знаєте ви, що існують продукти, які знижують бажання і можуть зіпсувати ваше інтимне життя? Швидше виключіть їх зі свого раціону!\nХоча пара келихів вина або кілька баночок пива покращують настрій і налаштовують на романтичні знайомства, в кінцевому підсумку вони ж перешкоджають подвигам в ліжку. Щоб не зіткнутися з фіаско на інтимному поприщі, краще відмовитися від алкоголю.\nСпиртні напої з одного боку знижують рівень тестостерону в організмі, від якого залежить потяг, а з іншого боку – зменшують статеву активність.\nНадмірне вживання алкоголю може викликати проблеми з ерекцією у чоловіків і труднощі з досягненням оргазму у чоловіків і жінок.\nНебезпечно не саме червоне м’ясо, а добавки, про існування яких ми часто не здогадуємося.\nДеякі зразки червоного м’яса містять додані гормони й антибіотики, які можуть порушити природний гормональний фон людини або підірвати його здоров’я, якщо вони присутні в більших кількостях.\nЩе одна небезпека червоного м’яса при частому вживанні – збільшення зайвої ваги, яке також працює проти лібідо.\nХочете здивувати свою половинку в ліжку? Налягайте на інжир!\nДоктор Брайан Клемент розповідає, що цей продукт підсилює секрецію гормонів, необхідних для приголомшливого інтиму і навіть збільшує фертильність.\n3. Пляшкова вода\nЯкщо з алкоголем все зрозуміло, то чому зашкодить чиста вода? Виявляється, тут винна не рідина, а тара, в якій вона реалізується!\nБісфенол А (BPA) – це хімічний компонент, що міститься в більшості харчових контейнерів і пляшок для зберігання напоїв. Вчені пов’язують його зі зниженням лібідо і фертильності у чоловіків і жінок. Так, одне дослідження, опубліковане в журналі Fertility & Sterility, продемонструвало чіткий взаємозв’язок між концентрацією BPA в сечі чоловіки та зниженням кількості та життєздатності сперматозоїдів в його еякуляті.\nА дослідження, проведене фахівцями Harvard School of Public Health, показало, що жінки з високим вмістом BPA в організмі виробляють на 27% менше життєздатних яйцеклітин.\n4. Консервований суп\nНавряд чи комусь захочеться під час романтичної вечері їсти суп з банки. Але якщо ви вживаєте його часто в якості альтернативи свіжоприготованому першої страви, вам варто знати про один нюанс!\nКонсервовані супи містять величезну кількість натрію. У схильних до цього людей вони можуть викликати підвищення артеріального тиску і зменшення припливу крові до репродуктивних органів, результатом чого може стати зникнення бажання.\nЯкщо без супу з банки ніяк не обійтися, фахівці радять приготувати какао. Виявляється, цей продукт багатий флавонами, які збільшують приплив крові, нормалізують роботу кровоносних судин і дарують бажання.\nДослідники з University of Hawaii виявили, що жінки, які приймають женьшень, більш ненаситні в ліжку. А все тому, що цей продукт збільшує лібідо на рекордні 68 відсотків. Спробуйте подати на романтичну вечерю чай з женьшеню!\n5. Соєві боби\nЦе один з найбільш спірних харчових продуктів, у якого є як прихильники, так і противники.\nУ дослідженні, опублікованому в журналі Nutrition, з’ясувалося, що високий рівень сої в організмі жінки може порушити функції яєчників. А дослідження, проведене фахівцями Harvard School of Public Health, показало, що половина порції сої в день достатньо, щоб скоротити кількість сперматозоїдів на 40 відсотків у здорових чоловіків!\nВисоку заклопотаність викликає також те, що велика частина сої, що надходить на ринок, генетично модифікована.\n… і продукти з ним в складі. Чистий рафінад не просто шкідливий для вашої талії, він може істотно погіршити ваше життя.\nДопустима добова норма цукру становить 25 грамів, що приблизно дорівнює 6 чайних ложок. І це навіть менше, ніж присутня в одній баночці солодкої газованої води!\nОдне дослідження показало, що цукор різко знижує кількість тестостерону в організмі, одночасно збільшуючи рівень естрогену, що в кінцевому підсумку негативно впливає на лібідо і сприяє появі «пивного» живота..\n7. Картопля фрі\nПісля ресторану швидкого харчування стрибнути в ліжко і насолодитися прекрасним проведенням часу? Навряд чи вийде! Смажена у фритюрі їжа важка для шлунка, але крім цього вона шкодить лібідо.\nЗа даними видання Medical Daily, трансжири, що містяться в смаженій їжі, різко знижують чоловіче і жіноче лібідо. Крім того, вони можуть привести до появи великої кількості аномальних сперматозоїдів в еякуляті чоловіка.\n8. Солодка газована вода\nЕксперти International Society for Sexual Medicine (ISSM) розповідають, що надмірне вживання газованої води може сприяти розвитку метаболічного синдрому і привести до появи еректильної дисфункції. Тому слід триматися трохи далі від коли, содової й соків з доданим цукром.\nЩе одна підступна властивість перерахованих напоїв – зниження рівня серотоніну в організмі. У цьому «винні» штучні підсолоджувачі, присутні в напої, особливо, аспартам. Серотонін необхідний людині для відчуття щастя, а його низький рівень пов’язаний зі зниженням лібідо.\nПопулярною стравою для романтичної вечері є устриці. А знаєте чому? Справа в тому, що вони містять багато цинку, який грає важливу роль у виробництві гормонів, необхідних для гарного інтиму.\nАле в той же час експерти попереджають, що устриці можуть поглинати токсини. Якщо ви не впевнені в якості та свіжості товару, краще виключити їх з романтичного меню.\n9. Попкорн з мікрохвильовки\nОрганізувати перегляд цікавого фільму з плавним переходом задоволень в ніч – звучить дуже заманливо. Але не дозволяйте власноруч приготовленому попкорну зіпсувати вам вечір!\nВідповідно до одного з дослідженням 2009 року, пакети для попкорну містять хімічні сполуки під назвою перфторалкілові кислоти, які сприяють зниженню інтимного потягу, а при частому вживанні – навіть зменшують кількість сперматозоїдів в еякуляті чоловіків.\nЯкщо ви шукаєте «афродизіак» серед харчових продуктів, придивіться до кавуна! Хоча він на 92 відсотки складається з води, решта 8 відсотків припадають на життєво важливі поживні речовини для інтимного здоров’я пари.\nДослідники з Texas A & M Fruit and Vegetable Improvement Center з’ясували, що кавун містить інгредієнти, які надають віагроподібну дію на кровоносні судини людини та навіть можуть допомогти збільшити лібідо.\nКавун багатий на цитрулін, який перетворюється нашим організмом в аргінін – амінокислоту, яка підвищує рівень оксиду азоту. Це розслабляє кровоносні судини точно так же, як це роблять популярні препарати для підвищення лібідо.\n12 звичок, через які з’являються зморшки