Який обігрівач для гаража вибрати: основні види, теплова потужність пристроїв\nЯкий обігрівач для гаража вибрати\nГараж – сакральне місце справжніх автолюбителів. Однак, централізоване опалення в таких приміщеннях є рідкісною розкішшю, недоступною для більшості власників авто. Тому в зимові холоди для комфортного перебування в гаражі необхідно забезпечити його опалення за допомогою побутових приладів.\nВибір приладу, виходячи з теплової потужності\nКращі недорогі моделі\nЯкий обігрівач краще вибрати для гаража? Розглянемо основні види нагрівачів, придатних для використання в гаражних приміщеннях.\nМасляний обігрівач – один з найбільш звичних побутових електронагрівальних пристроїв, що працює за рахунок нагрівання, що знаходиться всередині корпусу олії. Нагріває теплоносій металевий корпус, який, в свою чергу, віддає тепло навколишньому повітрю. Такий прилад дуже простий у застосуванні і є одним із самих бюджетних рішень. Однак, він не здатний нагріти приміщення великої площі, температуру повітря піднімає нерівномірно і робить це досить тривалий час у порівнянні з іншими видами техніки.\nЯкий краще обігрівач в гараж? Конвектор – пристрій, що працює за принципом природної циркуляції повітря. Захоплюючи знизу корпусу холодні потоки, нагрівається при проходженні через нагрівальний елемент, агрегат віддає назовні підігріте повітря, який, поступово остигаючи, циркулює по приміщенню, спускається вниз і знову надходить на вхід конвектора.\nЦей прилад ефективніше масляних установок і здатний швидше нагріти приміщення. Однак, він також не зможе себе проявити у разі великого розміру гаража або наявності протягів.\nІнфрачервоний нагрівач на відміну від інших нагріває не сам повітря, а предмети, на які спрямована його випромінювання. Їм можна організувати теплові зони, що дозволити уникнути зайвих витрат і підвищити ефективність опалення. Принцип роботи запозичений у самої природи – тепло передається за допомогою випромінювання подібно до того, як сонце нагріває поверхню землі. Проте, не рекомендується перебувати довгий час у зоні прямого потрапляння променів приладу.\nТеплові гармати або вентилятори також є популярним рішенням серед власників гаражів. Така техніка має значної теплової ємністю і високою швидкістю нагрівання приміщення. Їй також не страшні протяги і часто відкриваються двері. Принцип роботи заснований на тому, що нагріте всередині корпусу приладу повітря викидається назовні за допомогою вбудованого всередині вентилятора. Звідси випливає основний недолік цього виду пристроїв вони працюють досить шумно.\nУвага! Деякі нагрівачі можуть використовувати в якості джерела енергії електрика, газ або рідке паливо (дизель).\nЕлектричні моделі – найдорожчі, але прості в експлуатації і безпечні. Для використання теплових гармат на газу треба вживати особливих заходів безпеки, щоб уникнути спалахів, але з їх допомогою обігрів гаража обійдеться вам дешевше. Дизельна техніка, крім іншого, вимагає організації системи вихлопу.\nОбігрівальний кабель або просто теплі підлоги використовують, щоб при сильних морозах не виникали проблеми з запуском автомобіля. Їх укладають локально на паркувальне пляма, машину вкривають чохлом з щільної матерії і зігрівають до достатньою для старту температури. Підлоги споживають невеликий струм, економічні, але вельми проблематичні в організації – їх краще всього закладати в процесі будівництва гаража.\nЯкий вибрати обігрівач для гаража? Основний параметр нагрівального приладу – це теплова потужність. Її розраховують виходячи з розмірів гаража, в якому буде експлуатуватися нагрівач.\nДля газових моделей одиницею виміру є BTU/ч, для електричних – W. Простий підхід для визначення достатньої потужності – множення площі приміщення на 8 з наступним округленням до найближчих значень доступних моделей.\nMr. Heater F232000 MH9BX Buddy – газовий прилад ІЧ-дії, потужністю 4-9 кBTU. Підійде для обігріву нежитлового приміщення площею до 20м2;\nDyna-Glo RMC-FA60DGD – теплова гармата на газовому паливі, максимальна теплопродуктивність – 60 кВТУ. Впорається з приміщенням до 1 тис. м2 і навіть більше;\nComfort Zone CZQTV5M Ceiling Mount Quartz – інфрачервоний кварцовий електронагрівач, потужність 1500 W, він підійде для маленьких приміщень 8-15 м2.\nДОВІДКА. Всі перераховані прилади знаходяться в ціновій категорії 50-80$.


► Автобус Покровськ-Севастополь ≡ Купити квиток Покровськ-Севастополь, ЦІНА 2022, РОЗКЛАД ≡ ДнепроBus\nПоїздки маршруткою Покровськ-Севастополь через Саки від компанії Дніпро-Крим\nНаш час характерний попитом на транспортні послуги. Щодня тисячі жителів України вирушають у поїздки Україною, з одного міста до іншого. Ось і інтерес до поїздок до Криму є завжди. Один із маршрутів до Криму це поїздки Покровськ-Севастополь. Севастополь це особливе та цікаве місто. Місто історії, місто відпочинку, місто промисловості, місто – порт. І приїжджають сода і на відпочинок, і на екскурсію, а також по роботі. Але ще до рідних, знайомих до своїх родин. З якою метою не вирушали б у поїздку, перша думка: «А як краще з Покровська доїхати до Севастополя». Спершу треба вибрати транспорт, яким їхати. Потяг, літак Вас до Криму не доставлять. Доїхати можна автобусом чи маршруткою. Що подобається, те й обирайте. А визначитися якому «перевізнику» віддати перевагу буде складніше. Адже для цього треба провести аналіз виконання рейсів кожної компанії, яка пропонує свої послуги з поїздок із Покровська. Але Ви можете «полегшити процес підготовки» до поїздки до Севастополя. Зверніться до компанії «Дніпро-Крим» та не будете розчаровані. У нас вимоги навіть найприскіпливішого пасажира до поїздок забезпечені..\nПривабливість поїздок в Севастополь від компанії «Дніпро-Крим»:\nНаші поїздки за своєю вартістю бюджетні.\nНадійність та безпека виконання рейсу Покровськ-Севастополь.\nРейс до Севастополя це комфорт поїздки.\nПасажирів перевозимо лише на сучасних мікроавтобусах («облізлих» Богданов немає).\nРейс до Севастополя це суворе виконання графіка руху.\nПоїздки в обидва напрямки до Севастополя і назад до Покровська.\nВвічливе та культурне виконання пасажирських перевезень.\nТарифна політика, спрямована на пасажира – знижки, акції.\nЦе коротко про роботу нашої компанії. А детально, як організовано роботу, як виконується рейс, опис маршруту, графік руху читайте далі у статті.\nПоїздки Покровськ-Севастополь від компанії «Дніпро-Крим»\nКомпанія «Дніпро-Крим» це транспортне підприємство, яке надає послуги пасажирських перевезень протягом десяти років..\nміжміські перевезення; -перевезення пасажирів на відпочинок у міста на узбережжі Чорного та Азовського морів, та півострів Крим;\nоренда маршрутки, групові поїздки за індивідуальним графіком;\nчартерні поїздки легковим автомобілем.\nТранспорт на маршруті Покровськ-Севастополь\nМісце розташування: місто Дніпро. Уся структура підприємства в одному місті.\nОснова діяльності транспортного підприємства – це свій автопарк. У компанії «Дніпро-Крим» свої автомобілі.\nАвтопарк підприємства - це мікроавтобуси марки Mercedes.\nМоделі маршруток: поїздки виконуються на мікроавтобусах VITO та Sprinter.\nМісткість маршруток: у салоні від семи до дванадцяти посадкових місць, залежно від моделі автомобіля.\nРозміщення пасажирів у салоні мікроавтобуса: м'які відсувні сидіння, що регулюються під кожну людину.\nКомфорт поїздки: у салоні завжди приємний мікроклімат, температура підтримується в автоматичному режимі кондиціонером. Влітку Ви не знемагатимете від спеки, а в негоду не буде мерзлякувато чи холодно.\nПравила безпеки вимагають вільний прохід у салоні. Усі великі речі розміщуються у об'ємному багажному відсіку. А особисті речі (ручна поклажа пасажирів), розташовуються на полицях салону мікроавтобуса.\nОпис кожного автомобіля компанії є у розділі сайту про транспорт підприємства «Наші авто».\nОпис маршруту Покровськ-Севастополь\nРегулярність поїздок: рейси регулярні щодня протягом усього року.\nІнформація про поїздку до Севастополя розміщена у таблиці «Покровськ-Севастополь розклад руху».\nМаршрут в обидва напрямки. Вирушивши в поїздку до Севастополя, Ви завжди можете спланувати зворотній виїзд до Покровська..\nРейс до Севастополя з Покровська це 596 кілометрів шляху.\nПоїздка до Севастополя з Покровська триває десять годин.\nМаршрут проходить через Донецьку, Запорізьку області та півострів Крим.\nМіста та населені пункти по дорозі руху: Велика Новоселівка, Оріхів, Василівка, Мелітополь, Чонгар, Джанкой, Червоногвардійське, Жовтневе, Гвардійське, Сімферополь, Бахчисарай, та прибуття до Севастополя.\nПоїздка триває десять годин. Щоб пасажири не втомлювалися від постійного сидіння в салоні, під час виконання рейсу, через кожні 100-150 км колії виконуються зупинки до п'ятнадцяти хвилин..\nПеретин зони поділу по дорозі до Севастополя\nВ'їзд до Криму після 2014 року тільки через зону розмежування.\nАдміністративний кордон перетинаємо в районі селища Чонгар.\nПеретин буферної зони без пішого переходу./\nПри карантинних обмеженнях обов'язковий піший перехід.\nЗверніть увагу на правила перевезення багажу, речей, продуктів, алкоголю, валюти та інше. Їх дотримання та виконання обов'язково.\nДетальну та актуальну інформацію про правила проїзду КПП можна повчити у співробітника «Дніпро-Крим».\nВласники паспорта РФ обов'язково пред'являють цей документ під час огляду.\nПокровськ-Севастополь розклад руху маршрутки та ціна квитка\nВся інформація про рух під час виконання рейсу є у таблиці розкладу руху. Ми вже писали, що рейс регулярний. Відправлення щодня протягом року. Виїзд від автовокзалу м. Покровськ о 08:00. Посадка пасажирів не тільки в місці відправлення, а й «під садок» за рухом із міста, але за домовленістю.\nПрибуття до Севастополя о 18:00, автовокзал.\nВартість проїзду до Севастополя вказана у таблиці. Ціна квиток на подорож 950 грн. Поїздка триває десять годин, а ціна є демократичною. Вирушати у поїздку з нами до Севастополя вигідно. Але, звичайно, треба купити квиток. І як це виконати у наступному абзаці.\nЯк купити квиток до Севастополя на маршрутку від компанії «Дніпро-Крим»\nКомпанія із міста Дніпро, але квиток купити просто. Вам не доведеться навіть виходити із квартири, свого будинку. Та й часу ви витратите всього хвилин п'ять.\nНаша інформаційна стаття про виконання поїздки до Криму. Але тут представлено кілька способів для комунікації з представниками підприємства «Дніпро-Крим».\nВиберіть, як Вам зручніше «контактувати» з фахівцем компанії:\nМожете набрати один із номерів телефонів, які є на сайті.\nЗручно замовити «зворотний дзвінок».\nЗамовити квиток можна надіславши лист до нас на пошту.\nУ статті є форма он-лайн бронювання, заповніть та надішліть заявку.\nОбговоріть у режимі он-лайн діалогу в чаті компанії.\nСкористайтеся для зв'язку месенджерами VIBER та WhatsAppp.


Сина Герман відспівали в Іллінській церкві на Подолі у Києві - Політика - TCH.ua\nСина Герман відспівали в Іллінській церкві на Подолі у Києві\nПопрощатися з сином Ганни Герман прийшло чимало її колишніх соратників © ТСН.ua\nПолітика 18 вересня 2015, 12:02\nКількість переглядів 17600\nМикола Герман помер у ніч проти четверга від інфаркту.\nПрощання з Миколою Германом відбулося в Іллінській церкві на Подолі у Києві, йдеться в ТСН.День.\nПопрощатися зі старшим сином екс-регіоналки Ганни Герман прийшло чимало її колишніх соратників. Це Ельбрус Тадеєв, Нестор Шуфрич, Микола Кулиняка, Ірена Кільчицька. Від родини Льовочкіна камера ТСН зафіксувала вінок. Приїхав бізнесмен Валід Арфуш.\nБули також представники шоу-бізнесу - видавець Дмитро Гордон, співак Олександр Кривошапко та музикант Ян Табачник. Відомий акордеоніст, до слова, був єдиний хто приніс не троянди, а величезний букет жовтих жоржин.\nЧитайте також: ЗМІ повідомили про смерть старшого сина Герман\nЗа повідомленням преси, Микола Герман, прізвище при народженні Коровіцин, помер у ніч проти четверга, від інфаркту. Шість років тому Ганна Герман поховала свого молодшого сина Романа. Він загинув в автокатастрофі.\nВідеоПроститися з сином Ганни Герман прийшло чимало її колишніх соратників\nПолітика 18 вересня 2015, 11:58\nСпікер Ради Федерації РФ заявилася на ярмарок у Сочі в "костюмі Сердючки"


Зимовий сад з полікарбонату і його фото — монтаж даху з стільникового матеріалу своїми руками | Ремонт\nЗимовий сад з полікарбонату і його фото — монтаж даху з стільникового матеріалу своїми руками\nПереваги зимової прибудови\nЕтапність установки конструкції\nПідготовка зимової споруди\nВідео про встановлення зимової прибудови своїми руками\nЗимові сади входять в моду, і такий спосіб оформлення території стає все більш популярним. Причому, різної масштабності і при будівлях різного призначення — особняках і квартирах, офісах і будинках громадського призначення.\nКожен вирішує сам, де саме розташувати зимовий сад — в окремій споруді, в надбудові на даху або веранді, поруч з будинком або на віддалі. Існують певні вимоги до будівель такого роду, які слід виконувати. Фахівці та дизайнери готові виконати замовлення будь-якої складності, проте, багато покладаються на свої сили і вирішуються облаштувати зимовий сад самостійно.\nПерш, ніж розглядати плюси подібних будівель, потрібно з’ясувати, що саме потрібно для успішної їх реалізації. У список вимог увійдуть такі параметри, як:\nгерметичність будови для збереження тепла;\nмаксимально можливий простір;\nпростота і безпека матеріалів, конструкції і їх експлуатації;\nнадійність і міцність споруди;\nестетичні якості і комфорт.\nЗі списку зазначених вимог і побажань виникають певні переваги, якими буде володіти зимовий сад із стільникового полікарбонату, зведений своїми руками, а також басейн з полікарбонату своїми руками.\nЧудові якості, як кажуть, в рекламі не потребують, тому варто розглянути переваги полікарбонату в якості основного матеріалу. За умови використання стільникового полімеру, як найбільш відповідного для подібних цілей виду, при товщині листа не менше 16 мм, переваги стають більш очевидними і наочними:\nНевелика вага при солідній міцності — грамотно змонтована панель витримає навантаження на квадратний метр більше 250 кг.\nМожливість самостійного монтажу і заміни аркушів.\nВідмінна ізоляція тепла і шуму, завдяки пористості матеріалу.\nПрозорість — до 80% природної освітленості.\nЗахист від УФ-променів при наявності спеціального покриття.\nПожежна безпеку і стійкість до механічних пошкоджень.\nДовгий термін служби — гарантійний термін складає в середньому 10 років.\nРегулювання пластикових балконних дверей від А до Я\nТакі переваги, а з недоліків можна згадати хіба що неабсолютную прозорість матеріалу — задоволення від споглядання крізь нього зоряного неба не передбачається — чимось доводиться жертвувати.\nЯк зробити зимовий сад — відповідь на це питання містить рекомендації про те, як правильно провести монтаж полімерної конструкції. Це досить складний процес, реалізація його складається з послідовних етапів, яких, для отримання якісного результату, повинно бути не менше трьох.\nПерша ступінь реалізації проекту починається з розвитку і оформлення ідеї побудувати зимовий сад з полікарбонату стільникового типу — до речі, для наочності, можна переглянути фото садів. Для початку потрібно визначити місцезнаходження майбутнього чарівного куточка — прибудова, дах або окреме спеціальне будова — в останньому випадку відкривається особливий простір для фантазії.\nДалі визначається вид, який буде мати внутрішній простір і, відповідно до цього, форма каркасу будівлі. Слід врахувати, що споруда зимового саду означає, фактично, розширення житлової площі, адже це не просто теплиця, в якій виростають рослини, але, в першу чергу, зона повноцінного відпочинку. Звідси випливає, що дана територія повинна мати особливо комфортними умовами. Тому неодмінно повинна бути проведена розбивка площі саду на зону висадки рослин і місце для відпочинку, де розташовуються столи і крісла, басейн — якщо дозволяє площа! — і все інше, що може знадобитися і поміститися.\nЦе, мабуть, вирішальний етап, який дозволяє досконально продумати всі системи, що забезпечують нормальне функціонування саду і його конструктивні особливості. Незалежно від місця розташування — окрема чи будівля, дах — зимовий сад із стільникового полікарбонату в будь-якому випадку повинен мати основні елементи.\nЯк зробити теплицю з полікарбонату самостійно.\nОсь, наприклад, каркас. Він, як правило, являє собою профіль з алюмінію або полімерів з металом всередині — дерево і сталь як каркасних основ практично не використовуються. Втрат тепла можна уникнути з застосуванням спеціальних ущільнювачів з гуми або синтетичного каучуку.\nНа замітку: Стіни саду повинні бути чітко вивірені по висоті і радіусів закруглення — загальна довжина стін при цьому може бути необмеженою.\nДах повинна мати нахил мінімум в 15о, бажано більше. Сніг або просто сміття повинен з легкістю скочуватися з даху, щоб не заважати висвітлення і не створювати навантажень.\nСад бажано облаштовувати з східної сторони — це дозволить максимально використовувати світло сонця.\nУ даному випадку система забезпечення передбачає, в першу чергу, вентиляцію, як природну, так і примусову. Головна умова тут — розрахувати все так, щоб потік повітря не зачіпав рослини. Варто постаратися максимально використовувати можливості природної вентиляції — штучну облаштувати складніше і дорожче.\nНайкращим рішенням буде оптимальна комбінація обох способів вентиляції.\nДаний етап передбачає проведення необхідних комунікацій, головним чином освітлення та опалення. Краще всього застосувати комбіновану систему опалення водою і електрикою, при цьому водна система повинна розташовуватися уздовж стін і підключатися до домашнього опалення.\nДуже бажано забезпечити покрівлю особливим гріючою кабелем, який дозволить запобігти обмерзання взимку. Для рослин потрібно буде передбачити, за необхідності, додаткове освітлення, а також систему поливу — вона може бути, наприклад, автоматичної крапельної, практично ідеально підходить більшості представників флори.


Політв'язня Панова етапували в СІЗО Сімферополя | СЬОГОДНІ\nПолітв'язня Панова етапували до Криму\n5 грудня 2018, 02:01\nНаразі невідомо, з якими процесуальними діями пов'язано переміщення Панова\nГромадянина України Євгена Панова, засудженого до восьми років колонії суворого режиму у справі "українських диверсантів", етапували в СІЗО Сімферополя.\nПро це повідомляє "Крим.Реалії" з посиланням на матір Панова Віру Котелянець. Цю інформацію також підтвердив брат Панова Ігор Котелянець.\n"Наразі невідомо, з якими процесуальними діями пов'язано переміщення Панова. У родичів та адвоката українця поки немає можливості з ним зв'язатися, оскільки він знаходиться на карантині", – йдеться у повідомленні.\n9 жовтня Панова етапували до Москви, його справа передали до Верховного суду РФ для розгляду апеляції.\nВлітку 2018 року "суд" в окупованому Росією Криму засудив фігуранта справи "українських диверсантів" Євгенія Панова до 8 років колонії суворого режиму.\n10 серпня 2016 року в ФСБ Росії заявили, що запобігли здійсненню "терактів" в окупованому Криму на "критично важливих об'єктах інфраструктури та життєзабезпечення півострова", які нібито готувало Головне управління розвідки Міноборони України. Також у ФСБ заявили про ліквідацію "української агентурної мережі" і затримання групи "диверсантів".\nЯк стверджували в російській спецслужбі, "одним з організаторів терактів, яким запобігли, є Євген Панов, 1977 року народження, житель Запорізької області, співробітник ГУР МО України, якого також затримали, і він дає свідчення". Українська поліція, водночас, відкрила кримінальне провадження за фактом викрадення громадянина України Панова.\nКрим Сімферополь СІЗО політв'язні етапування Панов


Постать Миколи Васильовича Гоголя цікава та багатогранна. Сьогодні на літературний портрет "Там, де живе душа і фантазія" присвячений 210 річниці від дня народження видатного письменника завітали учні 6 класу ЗОШ №3. Діти познайомились із книжковою виставкою, подивилися відеопрезентацію із серії "Обличчя української історії" про Миколу Гоголя, прослухали цікаві факти про життя письменника та відгадали вікторину "Живописне слово М.Гоголя".\nЧергове заняття практичного психолога Сарненського РЦСССДМ Руслани Геги та логопеда Інни Примак із "сонячними дітками" пройшло змістовно та корисно для всіх учасників цього проекту. Діти із наставниками гралися в розвивальні ігри, вчилися спілкуватися, слухати старших, а як результат заняття: знову кумедна поробка із паперу - сьогодні це різнокольоровий равлик.\nПропонуємо ознайомитись із новими книгами, які надійшли до бібліотеки згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку книжкової продукції для поповнення бібліотечних фондів"


На Полтавщину завітали представники Посольства Держави Ізраїль | Полтавська обласна державна адміністрація\nПід час зустрічі обговорили розвиток культури на Полтавщині, туристичний потенціал регіону та цікаві об'єкти.\n«Ми опікуємося культурними питаннями: викладанням мови іврит у Харкові та культурною діяльністю у Полтаві, Кременчуці та у містах, де є зацікавленість. Підтримуємо зв’язок з місцевою владою, єврейськими общинами. Це мій перший візит у Полтаву. Вчора ми зустрілися з представниками єврейських організацій. Відвідали музей авіації та космонавтики, який вразив нас. Спробували вашу національну страву – полтавські галушки. Оглянули архітектурний ансамбль будівель у центрі міста», – розповів Марк Гольдман та подякував за підтримку єврейських організацій міста.\n«Дійсно, у нас є що показати гостям. Це і культурні пам'ятки, і археологічні знахідки, музеї та історичні об'єкти. Розширюємо коло зв'язків, особливо з іноземними колегами, адже це сприяє залученню туристів та підвищенню статусу області. У нашому регіоні є багато визначних місць культурних осередків, пов'язаних із відомими діячами Полтавщини. Для кожного, хто захоче дізнатись про Полтавський край, знайдеться місце, де можна комфортно та цікаво відпочити», – зазначив Андрій Пісоцький.


Підвищення комунальних тарифів неминучє - НБУ » ТВА\nПідвищення комунальних тарифів неминучє – НБУ\nНаціональний банк вказав на необхідність підвищення тарифів на житлово-комунальні послуги через збільшення світових цін на енергоносії, повідомляє Ділова столиця.\nРегулятор вказав, що минулорічні рішення уряду щодо фіксації тарифів на газ для населення та виробників тепла сприяли сповільненню інфляцію, але цього року тарифи на житлово-комунальні послуги “потребуватимить поступової корекції”.\n“Одномоментне приведення тарифів на ЖКП до економічно обґрунтованих рівнів усуне дисбаланси в енергетичному секторі, однак створить значний інфляційний тиск та призведе до погіршення очікувань. Натомість відтермінування рішень щодо тарифів на ЖКП акумулюватиме квазіфіскальні дисбаланси й ціновий тиск у майбутньому”\n, — попередив НБУ.\nЗбільшення тарифів є одним з ключових ризиків для інфляції у 2022 році.\nОкружний адміністративний суд Києва розглядає 10 позовів про відсторонення від роботи за відмову від COVID-вакцинації\nНа Буковині підприємцям рекомендують перейти на дистанційну роботу


Партія Королевської виходить з лав об'єднаної опозиції - dt.ua\n14 березня 2012 в 11:11\nКоролевська заявила про розкол в опозиції і повідомила про вихід її партії з Комітету опору диктатурі, але пообіцяла зробити все, щоб Тимошенко опинилася на волі.\nУкраїнська соціал-демократична партія прийняла рішення вийти з об'єднання опозиційних партій Комітету опору диктатурі. Про це на брифінгу заявила лідер партії, депутат Наталія Королевська.\n"Ми не підтримуємо подвійних стандартів, і, можна сказати, що сьогодні стався розкол опозиції... На екстреному засіданні політради партії ми ухвалили рішення про вихід з Комітету опору диктатурі, наступного тижня ми проведемо з'їзд фракції, де чітко визначимо участь у парламентських виборах . Але моя особиста позиція не змінилася. Ми зробимо все, щоб Тимошенко опинилася на волі", - заявила Королевська.\nНа брифінгу Королевська, Євген Суслов, Олексій Логвиненко також підтвердили свій вихід із фракції «БЮТ-Батьківщина».\nЯк повідомлялося раніше, парламентська фракція «БЮТ-Батьківщина» виключила зі своїх лав Королевську. Таке рішення було прийнято на засіданні фракції 14 березня одноголосно при одному, що утримався. Формальним приводом для виключення Королевської стало її неголосування за включення до порядку денного проектів постанов про заходи щодо реалізації рекомендацій та вимог Парламентської асамблеї Ради Європи. Читайте також:\nПартія Ющенка має намір боротися з «позаКОДовою» опозицією


3.5. Реформи в галузі народної освіти і друку.\n•3.2. Судова реформа.\n•3.3. Фінансові реформи.\n•3.4. Військова реформа.\n•3.5. Реформи в галузі народної освіти і друку.\n•3.6. Значення буржуазних реформ.\nРеформи управління, суду й армії логічно зажадали зміни системи освіти. У 1864 р. був затверджений новий «Статут гімназії» і «Положення про народні училища, що регламентували початкову і середню освіту. Головне полягало в тому, що фактично було введено всесословное освіту. Поряд з державними виникли земські, церковно-приходські, недільні та приватні школи. Гімназії були розділені на класичні та реальні. Вони приймалися діти всіх станів, здатних внести плату за навчання, головним чином це були діти дворян і буржуазії. У 70-х рр.. було покладено початок вищій жіночій освіті.\nУ 1863 р. новий Статут повернув автономію університетам, ліквідовану Миколою I в 1835 р. У них відновлювалися самостійність вирішення адміністративно-фінансових і науково-педагогічних питань.\nУ 1865 р. були введені «Тимчасові правила» про пресу. Вони скасували попередню цензуру для низки друкованих видань: книг, розрахованих на заможну і освічену частину суспільства, а також центральних періодичних видань. Нові правила не поширювалися на провінційну друк і масову літературу для народу. Зберігалася і спеціальна духовна цензура. З кінця 60-х рр.. уряд почав видавати укази, багато в чому зводили нанівець основні положення реформи освіти і цензури.\n3.6. Значення буржуазних реформ.\nПроведені перетворення мали прогресивний характер. Вони почали закладати основу для еволюційного шляху розвитку країни. Росія певною мірою наблизилася до передової для того часу європейської соціально-політичної моделі. Був зроблений перший крок з розширення ролі суспільного життя країни і перетворення Росії в буржуазну монархію.\nОднак процес модернізації Росії мав специфічний характер. Він насамперед обумовлювався традиційної слабкістю російської буржуазії і політичної інертністю народних мас. Виступи радикалів лише активізували консервативні сили, лякали лібералів і гальмували реформаторські устремління уряду. Буржуазні реформи сприяли подальшому розвитку капіталізму в країні. Однак, вони несли в собі капіталістичні риси. Проведені зверху самодержавством ці реформи пилу половинчастими і непослідовними. Поряд з проголошенням буржуазних принципів в управлінні, суді, народну освіту і т.д., реформи захищали станові переваги дворянства і практично зберігали безправне становище податкових станів. Нові органи управління, школа і друк були повністю підпорядковані царської адміністрації. Поряд з реформами, самодержавство підтримало старі адміністративно-поліцейські методи управління і клановість у всіх сферах суспільно-політичного життя країни, що зробило можливим перехід до реакції та проведення серії контрреформ 80-90-х роках.\n20 Причини підписання Берестейської церковної унії:1. Польська влада намагалася зробити все населення Речі Посполитої релігійно однорідним – окатоличити його – для полегшення керування ним та виведення зпід можливого впливу православної Московської держави.2. Римокатолицька церква була зацікавлена у поширенні католицизму на нові території.3. Українське православне духовенство бажало отримати такі ж політичні права та матеріальні блага, які мало католицьке духовенство.4. Українське православне духовенство намагалося підняти авторитет церкви, вивести її зі стану кризи, в якому вона опинилася в XVI ст.Чому виникла криза? Поперше, Київська церква практично залишилася без свого керівного центру, оскільки Константинопольський патріархат опинився в оточенні та під владою турківосманів, які захопили місто в 1453 р. Подруге, Люблінська унія посилила процес окатоличення та ополячення української еліти, що призвело до різкого звуження каналів матеріальної підтримки. Система патронату як опік феодала над церквою, деформувалася й перетворилася на володіння церквою чи монастирем. Ці осередки здавали в оренду, продавали, залишали у спадщину тощо. Світська влада активно проникала у духовні справи, торгувала церковними посадами, що відкрило шлях до церковної ієрархії світським особам, які вели себе іноді аморально.Люди залишалися не хрещеними, не вінчаними, їх не відспівували тощо. Такі обставини спричинили моральну деградацію церковної ієрархії та занепад православ’я. Церковна криза зумовила втручання в релігійні справи православного міщанства, організованого в братства (Львівське Успенське братство,Городецьке, Дрогобицьке, з 1615 р. – Київське Богоявленське). Активно протидіючи окатоличенню та полонізації (шляхом створення православних шкіл, друкарень, шпиталів), братчики спробували взагалі взяти під контроль церковне життя, іноді безцеремонно втручаючись у внутрішні церковні справи. Особливо активним цей рух був у Львові, де братство взагалі було виведене зпід підпорядкування місцевому єпископу й вступало у чисельні конфлікти із ним. Зрозуміло, що поступово серед вищої православної ієрархії, незадоволеної ситуацією, визріла думка про доцільність унії з сильною, добре організованою католицькою церквою..На активізацію унійного процесу вплинуло кілька факторів:розгортання діяльності єзуїтів (передусім, місіонерської, з пишними, яскравими виставами для народу, та освітянської – за дуже котроткий час вся Річ Посполита вкривається мережею єзуїтських навчальних закладів);розгорнута релігійна полеміка між католицькими й православними авторами;дестабілізації суспільства посприяла й «календарна реформа» папиГригорія ХІІІ (1582 р.), яка розвела в часі релігійні свята католиків та православних (які її не визнали).Взагалі існувало дві моделі унії. Перша – так звана універсальна, що передбачала з’єднання православної та католицької церков на основах рівності (подібна ідея ще у 40х роках була висловлена православним публіцистом С. ОріховськимРоксоланом, її ж підтримував князь К.Острозький). Друга – римська модель, яка розглядала унію як «повернення народу руського до Римської Церкви», тобто як повне підпорядкування православної церкви Папі (таке бачення відстоював лідер католицької Польщі кардинал С.Гозій, а також єзуїт, перший ректор Віленської академії П.Скарга, автор книги «Прo єднiсть Бoжoї Цeркви»).Саме остання модель здійснилася на практиці.Одним з ініціаторів підписання унії став Львівський православний єпископ Гедеон Балабан. З 1590 р. по 1595 р. проходять таємні синоди українських єпископів з підготовки унії. Вона була підписана у грудні 1595 р. у Римі Папою Климентом VІІІ та українськими єпископами І.Потієм та К.Терлецьким. Обидва єпископи прочитали символ віри з додаванням філіокве, признали католицьку догматику (в тому числі вчення про чистилище), визнали владу Папи як найвищу, постанови західних соборів. Українській церкві гарантувалося збереження східного обряду, право священиків на шлюб, право київських митрополитів на рукопокладання єпископів. Підписання унії обурило все українське суспільство. Антиунійний рух очолив князь К. Острозький. Відмовилися підтримати унію Г. Балабан і перемишльський єпископ М. Копистенський. Заключний акт укладання унії мав відбутися у Бересті. За обставин гострого протистояння тут у жовтні 1596 р. зібралися два собори: унійний і православний, учасники яких взаємно прокляли одні одних. 18 жовтня прихильники унії підписали декларацію, а наступного дня урочисто проголосили унію з Римською Церквою. 15 грудня король своїм універсалом затвердив це рішення.Першим митрополитом уніатської церкви став Михайло Рогоза (1596-1599 рр.).Таким чином, виникла нова – уніатська або грекокатолицька церква.Православна церква була поставлена поза законом. Розпочався масовий наступ на православних: їх усували від участі в самоуправлінні міст,перешкоджали в заняттях промислами, ремеслом, торгівлею (що таїло загрозу перетворення українців у «селянську націю»); відбувалося масове закриття православних храмів і монастирів, примусове навернення мешканців сіл та міст в уніатство чи католицтво. Виникла складна ситуація,коли практично усі єпископи перейшли до уніатства, тоді як більшість українського населення залишилася православними. В Речі Посполитій реально існувало вже не дві, а три церкви, при цьому панівну роль, які раніше, відігравала римокатолицька. Отже, замість досягнення злагоди унія заклала передумови для подальшого розколу українського суспіль\n42 Політика нового режиму не була послідовною. На початку існування Директорії на розробку її політичної лінії активно впливав В. Винниченко, представник лівого крила УСДРП. Призначений головою Ради Міністрів В. Чеховський також був лівим українським соціал-демократом. С. Петлюра, що представляв помірковані кола УСДРП, був зайнятий військовими справами і помітного впливу на курс УНР не мав. Тому одразу ж після взяття Києва Директорія ухвалила ряд відозв, спрямованих проти поміщиків і буржуазії. Уряд мав намір позбавити аграрну і промислову буржуазію політичних прав і встановити в Україні національний варіант радянської влади. Влада на місцях мала перейти до трудових рад селян, робітників і трудової інтелігенції. Законодавча влада в УНР належала Трудовому конгресу, що обирався трудовим населенням без участі поміщиків і капіталістів.23 січня 1919 р. в Києві відбулося засідання Трудового конгресу, але він не зміг ухвалити якихось важливих рішень і припинив свою роботу.Директорія не змогла на тривалий час втримати контроль над масами, що недавно допомогли їй скинути гетьманський режим і прийти до, влади. Численні місцеві отамани перестали підкорятися урядові, що поширювало анархію в Україні.До того ж активізувалися помірковані елементи в Директорії і уряді, що схилялись до встановлення парламентської демократії та обережності у проведенні соціально-економічних реформ. Внутрішні суперечності паралізували республіканський режим. Через це жодне соціально-економічне питання не було ним вирішене. Так у аграрній політиці, незважаючи на проголошення наміру конфіскувати землі к поміщиків, Директорія обумовила це численними застереженнями, які захищали інтереси поміщиків. Директорія проголосила:\n• відновлення УНР без влади Центральної Ради\n• проведення аграрної реформи, ліквідацію приватної власності на землю\n• держ. контроль над виробництвом і розподілом продукції\n• відновлення 8-годинного роб. дня\n• право на профспілки і страйки\nУ зовнішній політиці Директорія розширила міжнародні зв'язки УНР, яку визнали Чехословаччина, Голландія, Ватикан, Італія та деякі інші держави. Однак налагодити стосунки з радянською Росією їй так і не вдалося, бо та не бажала визнавати незалежності Української держави і продовжувала свою збройну інтервенцію з півночі. Невдалою виявилась і спроба Директорії порозумітися з Антантою, сили якої наприкінці 1918 р. висадились в Криму і на півдні України. Переговори з нею ж про антибільшовицький союз зайшли у глухий кут. Причини такі: по-перше, Антанта сприймала Директорію та її політику як різновид більшовизму, проти якого вона вела боротьбу; по-друге, вона підтримувала боротьбу білого руху, який у національному питанні відстоював відновлення «єдиної і неподільної Росії», а отже, була проти існування незалежної України.Однією з умов переговорів з Директорією Антанта висувала вихід з Директорії та уряду УНР радикальних елементів. Але навіть тоді, коли В. Винниченко та В. Чеховський пішли у відставку і на перший план в Директорії вийшов С. Петлюра, далі попередньої домовленості про боротьбу з більшовиками справа не пішла.\nВнутрішня політика:Готель «Ермітаж» у Вінниці, де 1919 року перебувала Директорія УНРУ початковий етап існування Директорії у виробленні її політичного курсу активну роль відіграв Володимир Винниченко.Відразу після зайняття Києва (14 грудня 1918 року) Директорія оприлюднила ряд свідоцтв, спрямованих проти поміщиків і буржуазії. Була прийнята постанова про негайне звільнення всіх призначених при гетьмані чиновників. Уряд мав намір позбавити промислову й аграрну буржуазію виборчих прав. Владу на місцях передбачалося передати Трудовим радам селян, робітників та трудової інтелігенції. Через такий радикалізм Директорія залишилася без підтримки переважної більшості спеціалістів, промисловців та чиновників державного апарату. Революційна стихія селянства виявилася неспроможною протистояти наступові регулярних радянських військ і стала перероджуватись в руйнівну анархію.26 грудня 1918 року Директорія видала Декларацію, з прийняттям якої почалася аграрна реформа та в якій Директорія УНР заявила про намір експропріювати державні, церковні та великі приватні землеволодіння для перерозподілу їх серед селян. Було задекларовано про вилучення землі у поміщиків без викупу, але щоб їх заспокоїти, було обіцяно: компенсацію затрат на різноманітні (агротехнічні, меліоративні тощо) вдосконалення, раніше проведені у маєтках; оголошено про недоторканність земель промислових підприємств і цукрових заводів; за землевласниками залишались будинки, де вони до цього жили, породиста худоба, виноградники; конфіскації не підлягали землі іноземних підданих. Але, незважаючи на ці досить помірковані заходи, поміщики і буржуазія в Україні були незадоволені політикою Директорії, яка відкрито ігнорувала їхні інтереси. У руках деяких заможних селян залишилися ділянки площею до 15 десятин землі. Але більшість селян розцінили ці заходи як пропоміщицькі, і це у свою чергу розширювало простори для більшовицької агітації.\nЗовнішня політика:Директорії вдалося досягнути розширення міжнародних зв'язків УНР. Україну визнали Угорщина, Чехословаччина, Голландія, Ватикан, Італія і ряд інших держав. Але їй не вдалося налагодити нормальних стосунків з країнами, від яких залежала доля УНР: радянською Росією, державами Антанти та Польщею.31 грудня 1918 року Директорія запропонувала Раді Народних Комісарів РСФРР переговори про мир. Раднарком погодився на переговори, попри те, що не визнавав Директорію представницьким органом українського народу. Під час переговорів радянська сторона відкинула звинувачення у веденні неоголошеної війни, лицемірно заявивши, що ніяких регулярних російських військ в Україні немає. Зі свого боку, Директорія не погодилася на об'єднання Директорії з українським радянським урядом і відмовилася прийняти інші вимоги, що означали самоліквідацію УНР.\n34 У західноукраїнських землях в XIX ст. починається процес національного відродження. Панівною в українському суспільстві стає ідея національної самосвідомості. На перший план виходять національна мова, історія, література і фольклор. Речниками ідей національного відродження стало духовенство. Центром церковного життя була митрополія у Львові. У період між 1837 і 1850 рр. там вийшло 43 книги, написані українською мовою.\n36 Москвофіли не визнавали існування українського народу та його мови, пропагували ідею «єдиної російської народності від Карпат до Уралу», виступали за приєднання до Росії. Мали свою політичну організацію, видавничу базу, але значною підтримкою з боку населення не користувалися.\n35 Революція 1848—1849 років у Австрійській імперії — буржуазно-демократична революція у Австрійській імперії, одна з європейських революцій 1848—1849 років. Задачами революції було встановлення громадянських прав та свобод, ліквідація феодальних пережитків. Окрім глибокої кризи політичної системи приводом до революції послужили міжетнічні протиріччя у багатонаціональній державі, прагнення народів імперії до культурно-політичної автономії. Фактично революція, що почалась у Відні, незабаром розпалась на декілька окремих національних революцій у різних частинах імперії. У березні 1848 р. на землях Австрійської імперії спалахнула буржуазно-демократична революція.\nБезпосереднім поштовхом до революції в Австрії, початок якої був прискорений економічною кризою 1847 р., були революційні виступи у Франції, а також у Бадені, Гессен-Дармштадті, Баварії, Вюртемберзі та інших державах Німецького союзу (лютий — березень 1848).\n13 березня 1848 р. у Відні почалося народне повстання, що змусило австрійського канцлера Меттерніха піти у відставку, а цісаря Фердинанда I — обіцяти конституцію.\n17 березня було створено уряд з представників шляхти і ліберальної бюрократії. Революційні події в Австрії проходили в умовах могутнього підйому революційного руху в інших частинах багатонаціональної імперії Габсбургів (Революція 1848—49 рр. в Угорщині, народні повстання в Мілані, Галичині, Воєводині, Хорватії).\nГоловними задачами революції в Австрійській імперії були: знищення абсолютної монархії і феодальних відносин, вирішення національних проблем, ліквідація багатонаціональної імперії й утворення окремих національних держав.\nПід час Революції 1848-49 рр. розгорнулася війна угорського народу за незалежність, виступи радикального крила чеської буржуазії за відокремлення чеських земель.\nСлабка, пов'язана з аристократією, австрійська буржуазія злякалася такого повороту подій; прагнучи зберегти імперію вона була готова миритися з абсолютизмом і задовольнятися самими незначними поступками з його сторони.\n25 квітня 1848 р. уряд обнародував конституцію, що проголошувала різні свободи, але на справі зберегла владу в руках цісаря і призначаємої ним верхньої палати.\n11 травня був опублікований виборчий закон, який обмежував число виборців високим майновим цензом і цензом осідлості.\nПоразка Революції 1848-49 рр., перш за все була наслідком зради ліберальної буржуазії, привела до того, що в Австрії на багато років збереглися значні залишки середньовіччя, що затримували суспільний розвиток і зростання пролетаріату.\nАле все ж таки, ряд її завоювань зберігся.\nАграрна реформа (ліквідація панщини, оброку та інших повинностей), прийнята рейхстагом у 1848 р. і що проводилася на практиці у 50-х рр., розчистила грунт для більш швидкого розвитку капіталізму.\nУ 50-60-х рр. були здійснені деякі інші буржуазні реформи (знищення митних кордонів між Австрією і Угорщиною, відміна обмежень в розвитку ремесла, дозвіл купівлі і продажу землі тощо).\nВ ці роки зростала добувна промисловість, виникали заводи що виготовляли сільськогосподарські машини, ткацькі верстати, прядильні машини.\nПроте в умовах незавершеності революції, неодноразових спроб уряду позбавити буржуазію її частки впливу (відміна конституції 4 березня 1849 р. й відновлення необмеженої влади цісаря патентом від 31 грудня 1851 р.), збереження панування монархії та аристократії, розвиток капіталізму йшов поволі і нерівномірно, промисловий переворот завершився лише у 70-80-х рр. ХІХ ст.\nВнутрішня політика Габсбургів з кінця 50-х рр. була направлена головним чином на заспокоєння угорської аристократії за рахунок деякого ослаблення впливу австрійської буржуазії і ослаблення політики централізації.\nВ 1860 р. був введений т.з. Жовтневий диплом, що відновив ландтаги, рейхсрат і панування у них шляхти.\nАле вже у 1861 Жовтневий диплом був замінений централистським лютневим патентом (діяв до 1865 р.).\nВ зовнішній політиці у 50-60-х рр. Австрія зазнала невдач.\nРізке погіршення відносин з Росією під час Кримської війни 1853-56 рр., поразка у війнах з Сардинським королівством і Францією у 1859 р., з Прусією та Італією у 1866 р. (Австро-пруська війна 1866 р., Австро-італійська війна 1866 р.), утворення Північно-Германського Союзу у 1867 р. привели до того, що Габсбурзька монархія втратила вплив на німецькі держави і разом з цим фактично положення великої держави.\nУ 1848 р. європейські народи повстали проти режиму самовладдя монархів, встановленого ще в 1815 р. Віденським конгресом. Народи незалежних країн вимагали демократії, політичної рівноправності всіх класів і станів. Політично залежні народи виступили з вимогою відродження власної державності. Не випадково події 1848 р. увійшли в історію як «весна народів». У лютому 1848 р. у Франції спалахнула революція, яка досить швидко поширилася на німецькі та італійські держави, а в березні 1848 р. спалахнула в столиці Австрійської імперії Відні. 15 березня австрійський цісар Фердинанд І проголосив конституцію, яка передбачала надання громадянам свободи слова, друку, зборів, скликання парламенту (рейхстагу).\nАктивними учасниками революції 1848— 1849 pp. стали українці Західної України. У стислий час вони зуміли організуватися і добитися вирішення цілої низки соціально-економічних і політичних питань. Уряд, прагнучи не допустити участі в революції наймасовішої суспільної верстви — селянства, пішов на скасування кріпосницької системи. Зокрема, у Галичині панщину з великою поспішністю відмінили у квітні 1848 p., майже на п'ять місяців раніше, ніж в інших провінціях імперії.\nЗа скасування панщини поміщики отримали грошові відшкодування від держави і звільнення від низки податків. Крім того, за ними залишалися так звані сервітути, тобто ліси і пасовища, якими користувалися селяни. На підставі закону селяни могли й далі ними користуватися, але були зобов'язані платити за них поміщикам на основі «добровільних угод». Це спричинило численні виступи протесту селян.\nЗакон про скасування панщини певний час не поширювався на Буковину, що викликало бунти селян, котрі відмовлялися відробляти панщину. Лише в серпні 1848 р. під тиском селянських заворушень закон поширився і на цей край. Згідно з рішенням парламенту, селяни були зобов'язані заплатити поміщикам за своє звільнення дві третини викупних платежів, а держава платила решту. На Закарпатті під час революції 1848 р. панщина була формально теж скасована, але насправді існувала ще п'ять років.\n2 травня 1848 р. українська інтелігенція та уніатське духівництво створили у Львові політичну організацію Головна руська рада (ГРР) на чолі з відомими церковними діячами Г. Яхимовичем і М. Куземським (рис. 3). Керівники ГРР вимагали розділу Галичини на Західну (польську) та Східну (українську), до складу якої увійшли б Північна Буковина та Закарпаття. Але імператорський уряд відмовився провести цю реформу. У Галичині, крім Головної руської ради, діяли ще дві політичні організації — Центральна народна рада (ЦНР) та «Руський собор» (PC), які взяли участь у боротьбі за владу в краї.\nУ червні 1848 р. у Празі пройшов з'їзд громадських та культурних діячів слов'янських народів. Учасники з'їзду намагалися об'єднати три галицькі політичні організації — ГРР, ЦНР, PC. Було підписано загальний програмний документ «Вимоги українців у Галичині». Але з'їзду не вдалося примирити діячів трьох політичних організацій.\nРеволюційні події 1848—1849 pp. спричинили активізацію селянського руху в Західній Україні. Селянський депутат рейхстагу Л. Кобилиця в листопаді 1848 р. організував визвольний похід по Буковині. З озброєним загоном своїх прихильників він їздив буковинськими селами, виганяв звідти австрійських чиновників і землевласників, передавав землю селянам. Повстання швидко поширювалося. Австрійська влада змушена була задіяти проти повсталих регулярні війська. Л. Кобилицю було схоплено, і під час тривалого слідства і тортур він помер. Повстання було розгромлене. Селянський рух, що поширився в Закарпатті, проявився в традиційному русі опришків (керівники І. Кокоша, І. Паляниця).\nОтже, незважаючи на поразку українського національно-визвольного руху в ході революції 1848—1849 pp., імперська влада була змушена провести важливі реформи: скасування кріпосного права; уведення конституційного правління; надання українцям місць у рейхстазі (це було зроблено вперше). Революція 1848—1849 pp. сприяла формуванню національної самосвідомості українського народу, зростанню його політичної активності.\n37 Промисловий переворот в Україні в складі Російської Імперії розпочався в 30 – 40–х роках ХІХ ст. Саме цей період займає особливе місце в історії нашого народу. Адже саме цей час був позначений противоборством двох соціальних систем – відживаючої кріпосницької, що базувалася на натуральному веденні господарства, прикріпленні селянина до землі і особистій залежності від поміщика, та нової, індустріальній. Капіталізм ґрунтувався на принципово нових засадах. Це насамперед товарне виробництво, використання вільнонайманої праці та машинної техніки, зосередження засобів виробництва в руках капіталістів, що створювало основу для широкої експлуатації трудящих мас. Зароджуючись у надрах феодального ладу, капіталізм поступово зруйновує його економічні підвалини.\nПроцес розкладу феодально–кріпосницької системи, який рельєфно окреслився вже на кінець ХVІІІ ст., проходив більш інтенсивно у першій половині ХІХ ст., особливо в другій його чверті.\nПромисловість періоду розкладу феодально–кріпосницької системи була представлена розгалуженою мережею кустарних закладів (дрібні селянські промисли та ремесла в містах), вотчинними і капіталістичними мануфактурами, першими фабрично–заводськими підприємствами. Отже, в цей час були наявні всі три форми промислового виробництва, що свідчить про приходний характер епохи.\nПочинаючи з 30 – 40–х років ХІХ ст., у промисловому розвитку відбуваються якісні зміни. Вони насамперед були пов’язані з початком технічного перевороту у промисловості, переростанням мануфактури в фабрично–заводське виробництво, збільшенням кількості підприємств, які застосовували капіталістичні форми праці. Капіталістичні мануфактури і перші фабрики, що ґрунтувались на вільнонайманій праці, починають витісняти посесійні, казенні та вотчинні. Переважно це були підприємства, засновані на купецькі капітали. Купці–підприємці виборюють позиції в обробній галузі, поступово проникають в скляну, паперову, металообробну, полотняну. В 40–х роках вони займають панівне становище в суконній промисловості, зовсім витіснивши поміщицьке і казенне виробництво. В їхніх руках зосередилися підприємства по обробці тютюну і виготовленню канатів, значна частина вовномиєнь, млинів, олійниць; робляться перші спроби оволодіння цукровою промисловістю.\nНа час реформи 1861 р. капіталістичні підприємства одержали повну перемогу над поміщицькими. Якщо у 1828 р. на Україні було 53,8% поміщицьких і 46,2% купецьких підприємств, то на початку 1861 р. поміщицькі становили 5,8%, а купецькі 94,2%. Отже, на кінець дореформеної доби поміщицьке підприємство занепадає, і це з усією якістю відображає кризу феодальної системи.\nВже у 30 – 50–х роках у ряді галузей промисловості спостерігається використання удосконаленої техніки і технології виробництва. У текстильній промисловості, яка була дуже розвиненою у Росії, впроваджувалися нові моделі прядильних, ткацьких, шовкомотальних машин, у паперовій - машинне устаткування, в гірничозаводській – гаряче дуття. Відчутні зрушення відбувалися у суконній і цукровій промисловості, зокрема в останній утверджується паровий спосіб виробництва замість менш продуктивного - вотчинного. Зростаючі потреби в машинах прискорили розвиток машинобудівної промисловості. До 1859 р. на Україні з'явилося до двох десятків механічних заводів, які щорічно виготовляли машини, знаряддя праці (переважно сільськогосподарські) та промислове устаткування загалом на близько 930 тис. крб.\nМашинобудування, для якого потрібні були метали, спричинило до розвитку металургійної промисловості. На зміну дрібним рудням кустарного типу приходять чавуноливарні та залізоробні підприємства на Чернігівщині, Луганщині, Київщині, Одещини. Наприкінці 50-х років на Україні діяло не менше як 11 чавуноливарних і 32 залізоробних заводів. Активізувався видобуток вугілля. До 1860 р. на Донбасі він набрав промислового характеру і становив понад 6 млн. пудів. За кількістю видобутого вугілля Донбас вийшов на друге місце в країні.\nТаким чином, із заснуванням базових галузей промисловості – машинобудівної, металургійної і вугільної - закладалися основи майбутнього індустріального розвитку каїни. Це сталося уже в другій половині XIX ст. Важливим кроком на цьому шляху було запровадження машин і парових двигунів, що дало могутній поштовх зростанню продуктивності праці. Особливо помітним був прогрес у промисловості. Півдня Україна, де торговельна буржуазія, маючи достатні кошти, займала сильні позиції в економіці.\nРозгортання промислового перевороту в пореформений період при всій суперечливості цього процесу піднесло промисловість країни на якісно новий рівень. Досягнутий на цьому шляху технічний і соціальний прогрес зумовив істотне зростання виробництва в усіх основних галузях капіталістичної індустрії.\nПротягом другої половини XIX ст. на Україні значний розвиток спостерігався у легкій промисловості. Серед її підгалузей виділялися текстильна, шкіряна, деревообробна. Текстильна промисловість була представлена суконним, полотняним, бавовняним та іншими видами виробництва.\nСеред харчових виробництв на Україні провідне місце займали цукрове, борошномельне та горільчано–спиртове виробництва. Цукрові заводи на Україні розміщалися переважно на Правобережжі - у Київській, Подільській і Волинській губерніях. Тут на кінець XIX ст. випускали 72% цукру, виробленого на Україні. Серед губерній найбільше цієї продукції давала Київська, їй поступалася Подільська. Цукрове виробництво приносило капіталістам і державі великі прибутки. З інших харчових виробництв порівняно швидко] розвивались олійне, хлібопекарське, пивоварне та інші виробництва.\nВже у 60-х – на початку 80-х років відбулися зміни у структурі промисловості України: ґуральництво, суконна та інші колись високорозвинені галузі поміщицької промисловості ті займають другорядні позиції або занепадають і ліквідуються, проте зростає вага добувної промисловості (кам'яне вугілля), посилено розвиваються металургія, машинобудування.\nУ ці роки на Україні під владою Російської імперії в цілому завершився промисловий переворот, тобто перехід від мануфактури до машинної індустрії, найхарактернішими ознаками якої є застосування у виробництві парових двигунів і системи верстатів. На великих капіталістичних підприємствах –заводах і фабриках – для підвищення продуктивності праці застосовувалися досягнення науки і техніки. Економічний розвиток визначали насамперед галузі важкої промисловості – вугільна, залізорудна, металургійна, машинобудівна. Швидко розвивався Донецько-Криворізький вугільно-залізорудний басейн, що вже тоді став головною металургійною базою України.\nЗ часу реформи 1861 р. видобуток кам'яного вугілля в Україні зріс більш як у 115 разів і становив у 1900 р. 691,5 млн. пудів (майже 70% усього видобутку Російської імперії); залізної руди відповідно – в 158 разів і 210 млн. пудів (більше половини загальноімперського видобутку ). Наприкінці 90-х рр. Україна давала понад половину загальноімперської виплавки чавуну (92 млн. пудів) і трохи менше половини заліза і сталі (59 млн. пудів).\nУ Катеринославській і Херсонській губерніях за останні два десятиріччя XIX ст. виникли 17 великих металургійних заводів. Більшість з них було побудовано на кошти іноземних капіталістів: англійських – завод Джона Юза з робітничим селищем Юзівка (тепер Донецьк); бельгійських – Дніпровський завод у селищі Кам'янському (тепер – Дніпродзержинськ); французьких – Гданцівський біля Кривого Рогу. Російські капіталісти стали власниками заводів: Брянського-поблизу Катеринослава, Дружківського та Донецько–Юр'ївського – у Донбасі. Французький, бельгійський, англійський та німецький капітали зайняли ключові позиції в кам'яновугільній, залізорудній і металургійній промисловості України. На багатьох заводах адміністративно–управлінський персонал, інженерно–технічні працівники, майстри і навіть частина кваліфікованих робітників були іноземцями.\nПереважно капіталістам–іноземцям належали 65 підприємств сільськогосподарського машинобудування, які діяли у 1900 р. (близько 70% загальноімперського виробництва сільськогосподарських знарядь–плугів, сівалок, жаток, соломорізок, молотарок тощо). Серед них заводи: Гельферіх –Саде і Мельгозе – у Харкові, Фільворта і Дедіни – у Києві, Гена - в Одесі, Ельворті – в Єлизаветграді, Грієвса – у Бердянску та ін.\nАналіз розвитку промисловості по регіонам України свідчить, що провідне місце по виробництву промислової продукції займали Катеринославська, Харківська губернії. Якщо узяти промислову продукцію зроблену у 1895 р. за 100 відсотків, то на долю Катеринославщини випадало 19,4% , Харківщини –15,6%, Поділля – 10,2%.\nРозвиток вуглевидобутку, як і інших галузей, супроводжувався посиленням концентрації виробництва. Зменшувалася кількість дрібних шахт, натомість зростало число великих і їх частка у вуглевидобутку.\nРазом з тим, незважаючи на швидке зростання видобутку, потреби промисловості і транспорту у вугіллі задовольнялися недостатньо. В період промислового піднесення відчувався «вугільний голод».\nЗагальне промислове піднесення втягнуло в свою орбіту і таку галузь, як машинобудування. Почали прогресувати металомісткі її галузі – транспортне і сільськогосподарське машинобудування, суднобудування.\nЗастосування машин промисловці використовували як засіб підвищення інтенсивності праці, посилення соціального гноблення. Загалом у промисловості середня норма експлуатації перевищувала 100%.\nЦе все свідчить про те, що у другій половиш XIX століття центр важкої промисловості з сивого Уралу перемістився на молоду та квітучу Україну.\nОтже в наслідок завершення промислового перевороту виникає багатогалузева промисловість України, яка відіграла важливу роль у промисловому виробництві Росії. На початок 90-х років капіталізм став пануючим способом виробництва, і це викликало великі економічні і соціальні зрушення на Україні: зростання міст, великих фабрик і заводів, що застосовували машинну техніку, тощо. Південь України перетворився на основну вугільно–металургійну базу всієї імперії. Розвиток української промисловості характеризувався вищими порівняно з загально імперськими темпами зростання, високим рівнем концентрації виробництва, значним впливом іноземного капіталу, структурною і територіальною диспропорційністю тощо. Внаслідок завершення промислового перевороту ускладнилась соціальна структура суспільства.\n38 1. Створення політичних партій у західноукраїнських землях. 3 огляду на більш сприятливі політичні умови, перші українські політичні партії виникли на терені Австро-Угорської імперії, у Галичині. У 90-х pp. XIX ст. тут провідні позиції зайняли три партії:\n1.2. Українська національно-демократична партія. (УНДП; спочатку Українське національно-демократичне сторонництво) - провідна українська політична партія у Галичині на кінець XIX - початок XX ст. VIІДІІ утворилася внаслідок злиття двох важливих політичних течій - національно-радикального крила Русько-української радикальної партії та народовців - членів Народної ради. Установчий з'їзд партії відбувся 16 грудня 1896 p. у Львові.\nУ роки Першої світової війни УСДП співпрацювала із Союзом визволення України, взяла участь у заснуванні й діяльності Головної Української Ради, пізніше - Загальної Української Ради, Української Національної Ради ЗУНР-ЗО УНР 1918-1919 pp. Із січня 1919 р. перебувала в опозиції до уряду ЗУНР, підтримувала соціалістичний уряд Директорії УНР.\nЗа Української Центральної Ради УСДРП взяла на себе основний тягар виконавчої влади. Стоячи на поміркованих позиціях щодо вирішення аграрного питання, УСДРП втратила підтримку селянства на користь Української партії соціалістів-революціонерів. Після проголошення ІV Універсалу в уряді залишилося тільки 2 члени партії - Д. Антонович і М. Ткаченко. За гетьманату УСДРП перебувала в опозиції до режиму П. Скоропадського, а її лідери (В. Винниченко, С. Петлюра та ін.) тимчасово були ув'язнені. УСДРП входила до складу Українського національного союзу, брала участь у підготовці протигетьманського повстання і формуванні Директорії УНР, до якої увійшли В. Винниченко і С. Петлюра. У 1918-1920 pp. члени УСДРП очолювали Раду народних міністрів УНР (В. Чехівський, Б. Мартос, I. Мазепа).\nСеред головних ідей українського лібералізму можна назвати такі:існування демократичної держави можливе лише за умови політичної свободи; головною цінністю у суспільстві є людина незалежно від статусу; в системі політико-економічних категорій центральною є приватна власність;визнання верховенства права в суспільному житті; пріоритет загальнолюдських цінностей над соціально-класовими чи національними;децентралізація держави та місцеве самоврядування; популяризація етичних засад політичної діяльності.\nОсновні ідеї української політичної думки набули розвитку у творчості видатного вченого, енциклопедиста, історика М.С.Грушевського (1866 - ика М.С.Грушевського (1866 -1934 рр.).\nЙого політичні ідеї базуються на двох принципових моментах: представницькій системі правління та широкій децентралізації держави на грунті національної та регіональної автономії.Політичні погляди Грушевського були продовженням демократичних традицій політичної думки України ХІХ ст. Він вважав, що створення держави повинно бути справою самого народу. Держава має захищати інтереси мас,забезпечувати їм свободу, рівноправність, справедливість. Державний устрій має бути принципово новим, без абсолютизму і централізму влади.Майбутнє українського народу та його держави Грушевський бачить як його національне визволення, створення власного демократичного автономного державного самоврядування та об’єднання з такою ж демократичною Росією, якою вона теж має стати внаслідок соціальних перетворень.\nОригінальністю відзначаються і наукові розробки, що нарівні з М.Грушевським здійснювали у 1918 - 1939 роках Р.Лащенко (1878 – 1929 рр.) та С.Шелухін (1864 - 1939 рр.). У своїх працях вони обґрунтовували можливість і доцільність федеративного або конфедеративного об’єднання з тими країнами, з якими Україна завжди підтримувала історичні зв’язки, зокрема, з Росією (Лащенко) та Чехією, Словенією, Сербією, Хорватією (С.Шелухін).\nСтрижневими засадами у світоглядній платформі вчених-народників були:народоправство; егалітаризм та ідея безкласової української нації;розуміння народу як територіальної, а не етнічної одиниці; пріоритет прав народу перед правами держави.\nУ 30 - 50-х рр. соціалістичні ідеї немарксистського характеру в еміграції намагалися розвивати В.Винниченко (1880 - 1951 рр.) та І.Багряний (1906 - 1963 рр.). В.Винниченко у своїй головній праці «Конкордизм» спробував обгрунтувати новий суспільний лад, який має поєднувати кращі здобутки комуністичної та капіталістичної систем. Це був перший український варіант доктрини конвергенції двох протилежних систем, яка була висунута на Заході тільки у 50 - 60-х р. І.Багряний вважав, що треба відмовитися від тоталітаризму у всіх його виглядах та переорієнтувати свою діяльність на засвоєння та поширення демократичних ідей.\nОтже, ми можемо зробити висновок, що період становлення перших справжніх украінських політичних партій був дуже складним і багатогранним.Більшість з учасників цих партій прагнула до здобуття українським народом національних прав та політичної свободи. Головною проблемою в таких організаціях, на мій погляд, була розмежованість поглядів учасників партій та неіснування чітко сформульованої програми.Члени партій не могли визначити одного головного аспекту, „цілі”, якої ім. слід було придержуватись.Це призвело до утворення окремих фракцій або взагалі – партій.\nАле, навіть ті партії,що зберегли себе у первісному вигляді, не змогли довго втілювати у реальність свої ідеї, адже з початком громадянської війни вони втратили будь-який сенс. А трохи пізніше, з утворенням СРСР, у країні, на дуже довгий темін, з’явилася лише одна, комуністична, правляча сила.\n39 Під час війни в скрутному становищі опинилося населення Галичини й Буковини. «З одного боку, — зазначає сучасний історик Т. Гунчак, — його мордували росіяни, намагаючись вибити з нього почуття національної свідомості й самопошани; з іншого — над ним знущалися австрійці та мадяри, звинувачуючи у русофільстві». На початку війни галицькі та буковинські землі були завойовані російськими військами. Основною метою російської адміністрації було знищення основного центру українського національного руху, що зосереджувався в цих землях, та створення передумов для органічного їх включення до складу Російської імперії.\nВійна принесла українським землям руйнацію господарства, гальмування поступального розвитку, деформацію структури виробництва, посилення залежності від іноземного капіталу. У Галичині за роки воєнного лихоліття було зруйновано понад 40% господарських та житлових будинків, понад 1,5 тис. промислових споруд. Навіть стратегічно важлива нафтова промисловість зменшила виробництво на 1/3. На Буковині у цей час поголів´я коней та свиней зменшилося на 60%, овець — на 47%. Не набагато кращою була ситуація і в Наддніпрянській Україні. Якщо 1913 року тут функціювало 3381 підприємство, то 1915 — лише 2849. На 1917 рік з 4 млн. селянських господарств 1,8 млн. дворів були без коней.\nПосилення страйкової боротьби робітників (1914 р. — 30 тис. осіб, 1915 р. — 50 тис. осіб, 1916 р. — 200 тис. осіб) і виступів селян (протягом 1914—1916 рр. —160).\nПідняття «українського питання» на міжнародний рівень.\n40 Діяльність створеної у березні 1917 р. Української Центральної Ради була зосереджена, головним чином, на вирішенні національного питання, досягненні автономії України. Партії, які входили до Ради, певний час цілком свідомо ухилялися від обговорення гострих соціально-економічних питань, підхід до яких у них значно різнився. Це з часом послаблювало вплив УЦР на трудящі верстви українського населення, яка, підтримуючи гасла національного визволення, чекало від революції також поліпшення матеріального становища, аграрної реформи, вирішення інших соціально-економічних проблем.\nУкраї́нська Наро́дна Респу́бліка (за старим правописом: Українська Народня Республіка; УНР) — українська держава, що існувала в 1917 — 1920 роках на території Центральної, Східної та Південної України зі столицею в Києві. Постала на місці південно-західних губерній Російської імперії, заселених українцями. До квітня 1918 року очолювалася Центральною Радою на чолі з Михайлом Грушевським; після грудня 1918 року — Директорією. Проголошена 7 листопада 1917 року, після більшовицького жовтневого перевороту, як автономна республіка у складі Російської республіки. 22 січня 1918 року, після українсько-більшовицької війни, проголошена незалежною державою. До березня 1918 року користувалася міжнародною підтримкою Німецької імперії. Після поразки останньої в Першій світовій війні опинилася в міжнародній ізоляції. Проводила внутрішню політику, спираючись на соціалістичну популістичну ідеологію. 22 січня 1919 року об'єдналася із Західно-Українською Народною Республікою. Ліквідована в ході поразки українських визвольних змагань 1917 — 1920 років. В 1921 році територія республіки була поділена між Польщею з одного боку УРСР і Радянською Росією з другого. Протягом 12 листопада 1920 — 22 серпня 1992 року Уряд республіки перебував у вигнанні.\nРосійська революція, що почалася в лютому 1917, була поштовхом для піднесення національно-визвольного руху українського народу. В Україну звістка про повалення самодержавства прийшла на початку березня 1917 р. За ініціативою Товариства українських поступовців(ТУП) і Української соціал-демократичної робітничої партії(УСДРП) в Києві 3 (16) березня 1917 було скликано представників політичних, громадських, культурних та професійних організацій. Цього ж дня, на засіданні делегатів, було оголошено про створення громадського комітету.\n4 (17) березня 1917 у Києві на Володимирській 42, в приміщенні українського клубу «Родина» з ініціативи Товариства українських поступовців за участю українських політичних партій, українських військовиків, робітників, духовенства, кооператорів, студентства, громадських і культурних організацій (Українське Наукове Товариство, Українське Педагогічне Товариство, Товариство українських техніків і аґрономів тощо) було оголошено про утворення Української Центральної Ради. Головою УЦР заочно обрано Михайла Грушевського, якого тимчасово заступав Володимир Науменко, а товаришами голови: Дмитра Антоновича і Дмитра Дорошенка.\n41 1. Проголошення гетьманату П. Скоропадського. Повернення Української Центральної Ради у супроводі німецьких і австро-угорських військ населення сприйняло по-різному: переважно вороже або байдуже, оскільки значними були її прорахунки й хиби. Після вступу німецьких і австро-угорських військ в Україну влада УЦР ставала все більш обмеженою, формальною. В останні дні свого існування УЦР ухвалила проект Конституції УНР, обрала Президентом УНР М. Грушевського. Однак відсутність ефективно працюючого адміністративного апарату, широкої народної підтримки і деякі інші фактори призвели до занепаду Української Центральної Ради.\nОкупанти переконалися, що для забезпечення визначених поставок продовольства УЦР не мала реальних можливостей. До того ж, утворена з козаків 1-го Українського корпусу та «Вільного козацтва» Українська народна громада, зважаючи на неможливість співпраці з Українською Центральною Радою, вирішила підтримати іншу владу у формі диктатури без народного представництва. За найкращу форму влади визнали гетьманат.\n29квітня 1918 р. за погодженням з німецькою військовою адміністрацією Українська Центральна Рада була скинута, і гетьманом України на Всеукраїнському землеробському конгресі в Києві (майже 8 тис. делегатів) був проголошений генерал Павло Скоропадський. Замість Української Народної Республіки був проголошений гетьманат за назвою «Українська держава».\nСуть перевороту полягала у спробі шляхом зміни демократичної парламентської форми державного правління на авторитарну створити нову модель української держави, яка була б здатна зупинити радикалізацію, дезорганізацію та деградацію суспільства, стала б творцем і гарантом стабільного ладу, що ґрунтувався б на приватній власності та дотриманні правових норм.\n3. Внутрішня політика П. Скоропадського. Гетьман сформував новий уряд - Раду міністрів - з помірно-консервативних чиновників, військових і суспільних діячів. Главою Кабінету міністрів став Ф. Лизогуб; міністром закордонних справ - Д. Дорошенко (член партії соціалістів-федералістів - єдиний соціаліст в уряді); міністром освіти - відомий український політик М. Василенко. Інші міністри були членами російських партій, в основному-партії кадетів.\n4. Національно-культурна політика П. Скоропадського. Найважливішим досягненнями гетьманату характеризувалася національно-культурна політика. Новою владою були здійснені спроби українізації державного апарату і системи освіти:\n24 листопада 1918 р. була відкрита Українська Академія наук, першими академіками якої стали відомі вчені Д. Багалій, А. Кримський, В. Вернадський, В. Косинський та ін. Президентом УАН був обраний В. Вернадський. В Українській державі були організовані Національна бібліотека, Національний архів, Національна галерея мистецтв, Національний історичний музей, Український національний театр під керівництвом П. Саксаганського, «Молодий театр» Л. Курбаса, Державний симфонічний оркестр, Українська державна капела тощо.\n5. Зовнішня політика П. Скоропадського. Одним із головних завдань гетьманського уряду була боротьба за міжнародне визнання Української держави. Найважливішими напрямками зовнішньої політики були:\n6. Підсумки перебування у влади П. Скоропадського. У цілому в Україні вдалося досягти стабілізації економіки, дати могутній імпульс розвитку української культури, досягла успіхів у зовнішній політиці. Однак реставрація дореволюційних порядків на селі, однобічна орієнтація гетьманату на великих землевласників і буржуазію відштовхувати від нього селянство, національну інтелігенцію, робітників. Крім того, опора на німецьку військову адміністрацію не виправдала сподівань П. Скоропадського, тому що Німеччина програвала війну й на її території зріла революція.\n43 Встановлення більшовицької радянської влади в Україні відбулося при зовнішньому збройному втручанні з боку комуністичної Росії. Після ультиматуму 4 грудня 1917 р. Центральній Раді більшовицькі війська наступного дня розпочали наступ на територію УНР і 8 грудня зайняли Харків. Там, під захистом московських багнетів, зібрався I Всеукраїнський з'їзд Рад, повністю контрольований Москвою, і 12 грудня 1917 р. резолюцією "Про організацію влади в Україні" проголосив в Українській Народній Республіці радянську владу. Одночасно обрано вищий розпорядчий і законодавчий орган влади на період між з'їздами Рад - Центральний виконавчий комітет (ЦВК) на чолі з Ю. Медведєвим. ЦВК 17 грудня сформував уряд - Народний Секретаріат у складі 11 секретарств, який очолив М. Скрипник. Місцевими органами радянської влади проголошувалися губернські, повітові, волосні, сільські та міські ради робітничих, селянських і солдатських депутатів та надзвичайні органи влади - ревкоми, реввійськревкоми, надзвичайні комісії.\nПерша радянська влада протрималася до березня 1918 р., коли більшовицьку армію витіснили з України німецько-австрійські війська, які відновили УНР. Вже в умовах кризи гетьманського режиму, 28 листопада 1918 р. більшовики створили в Курську Тимчасовий робітничо-селянський уряд України а чолі з Ю. П'ятаковим. За допомоги російських радянських військ цей уряд 6 січня 1918 р. захопив Харків, проголосив Україну соціалістичною радянською республікою - УСРР, декларувавши її федерацію з Росією. 29 січня ЦВК, який очолював В. Затонський, призначив новий уряд - Раду Народних Комісарів (Раднарком, РНК) і голову Раднаркому - X. Раковського. Місцевими органами влади залишилися ради, ревкоми та створені комітети бідноти (комбіди). Означену державну структуру закріпила Конституція УСРР, прийнята 14 березня 1919 р.\nВ умовах денікінської окупації України, витіснені звідси більшовики створили в Москві 11 грудня 1919 р. Всеукраїнський революційний комітет, який перебрав на себе найвищу законодавчу та виконавчу владу в УСРР. Очолював Всеукрревком Г. Петровський. У кінці лютого 1920 p., після вигнання денікінців і чергового встановлення радянської влади, відновили діяльність ВУЦВК, Раднарком та місцеві органи більшовицької диктатури. В Україні остаточно встановилася радянська влада.\n44 Західноукраїнська Народна Республіка (ЗУНР) - самопроголошена незалежна держава в період з кінця 1918 до початку 1919 року в східній Галичині зі столицею спочатку у Львові, потім у Станіславове (нинішній Івано-Франківськ).\n7. Історичне значення утворення ЗУНР. Західноукраїнська Народна Республіка проіснувала 257 днів. Безсумнівно, поразку ЗУНР зумовив цілий ряд факторів. Проте жоден із них не здатний перекреслити роль цього державного утворення в історичному просуванні українського народу шляхом національної свободи і державної незалежності. Реальне існування протягом восьми з половиною місяців національної галицької державності поставило на практичний ґрунт в українському русі гасло Соборної Української держави. Досвід ЗУНР підтвердив, що здобути і відстояти незалежну національну державу можливо тільки завдяки напрузі сил усіх соціальних верств і політичних сил нації.\n45 Україніза́ція 1920—30-х — тимчасова політика ВКП(б), що мала загальну назву коренізація — здійснювалась з 1920-х до початку 1930-х років ЦК КП(б)У й урядом УРСР з метою зміцнення радянської влади в Україні засобами поступок у вигляді запровадження української мови в школі, пресі й інших ділянках культурного життя, а також в адміністрації — як державної мови республіки, прийняття в члени партії та у виконавчу владу українців.\nПоказники українізації державного апарату були досить строкаті: На 1934 у ВУЦВК було 50,3% українців, 25,4% росіян і 14,7% євреїв, приблизно те саме співвідношення було й по областях; у районових виконавчих комітетах відповідно — 68,8%, 13,6% і 10%; у міських радах — 56,1%, 23,2%, 15,2%; у сільських радах — 86,1%, 5,7%, 2,2%. Службовці центральних апаратів народних комісаріатів були українізовані на 70—95%; обласний апарат — на 50%, районний — на 64%; народні суди — на 62%; міліція — на 58%; кооперація — на 70%. Найповільніше відбувалася українізація в самій КП(б)У, яка за перших років радянської влади була у великій більшості чужонаціональною.\nДо позитивних прикмет українізації належить закріплення бодай на деякий час частини завоювань української революції 1917—1921 років, зміцнення позицій українства в місті, зокрема й коштом напливу до них сільського населення, якому українізація полегшувала влаштування в місті. Позитивними були також спроби (з ініціативи Миколи Скрипника) поширити українізацію поза кордони УРСР на етнографічно українські території РРФСР (Курщина, Вороніжчина, Саратовщина, Кубань, Казахстан), зокрема у намаганні запровадити там україномовне шкільництво, пресу, постачання української літератури тощо, як також (щоправда, ще менш успішні) домагання українізації армії (Школа червоних старшин у Харкові, газета «Українське Військо». Округи «Червона Армія», що виходила до середини 1930-их pp.). Активно проходила українізація в Кубанській, Донській, Армавірській, Тверській, Майкопській, Сельській, Ставропольській та інших областях РРФСР. Тут відкрилися українські хати-читальні, клуби, лікнепи, робфаки. На Курщині був відкритий Український педтехнікум. Кількість дітей, які вчилися мовами національних меншин, була набагато більшою, ніж кількість тих, які вчилися російською. Українська мова впевнено, без утиску для інших почала посідати провідне місце. Ознакою розуміння ваги національного питання за українізації було й толерантне ставлення до національних меншостей в Україні (євреїв, поляків, німців, молдаван й інших) — і забезпечення їх прав у місцевій адміністрації, шкільництві, пресі, театрі тощо.\nУкраїнізація весь час зустрічала ворожий опір російських великодержавних шовіністів в Україні (діяльність пролеткультів, опір українізації державного апарату, преси тощо), підтримуваних московською й ленінградською пресою й особливо наполегливими україножерами на високих посадах (Ю. Ларін, В. Ваганян й ін.). Але й більшість КП(б)У була байдужа, а то й ворожа українізація, тільки «тоненька плівка українців-комуністів плавала на поверхні бурхливого потоку культурного українського відродження» (О. Шумський); серед цих останніх особливо активними у запровадженні українізації були колишні боротьбісти (див. Українська Партія Соціалістів-Революціонерів-Боротьбістів (комуністів)), М. Хвильовий та М. Скрипник з їхніми послідовниками. Велику роль у здійсненні українізації відіграли українці із західноукраїнських земель, які залишилися в УССР після поразки української революції 1917—1920 років, або приїхали (переважно з Галичини) пізніше, гнані, з одного боку, антиукраїнською політикою поверсальської Польщі, а з другого — натхнені вірою у відродження суверенної України в тодішній УССР.\nМосква пильно стежила за процесом культурного відродження України і, боячися зміцнення тенденцій до її усамостійнення, почала гальмувати українізацію уже на самих її початках: лист 1926 Й. Сталіна до Л. Кагановича з попередженням проти ухилу М. Хвильового, який кинув гасло «геть від Москви» і жадав повної українізації пролетаріату; того ж року усунення О. Шумського з України; 1928—1929 ліквідація літературних організацій ВАПЛІТЕ і Ланка-МАРС, пізніше журнал «Літературний ярмарок» і «Пролітфронт», переслідування неокласиків; ліквідація УАПЦ, розгром Української Академії Наук; заслання М. Грушевського до Москви (1931) тощо. Остаточно українізація була припинена з призначенням у січні 1933 П. Постишева секретарем ЦК КП(б)У. Протягом 1933—1934 у постишевському терорі більшість діячів українізації були ліквідовані або заподіяли собі смерть (М. Хвильовий, М. Скрипник й ін.), і відтоді неофіційно почалася русифікація, яка особливого прискорення набрала по Другій світовій війні.\n46 У 1920-ті pp. за темпами промислового розвитку СРСР суттєво відставав від передових країн Європи. ВКП(б) узяла курс на «побудову соціалізму в окремо взятій країні», перетворення СРСР на мілітаризоване індустріальне суспільство. У грудні 1925 р. на XIV з'їзді ВКП(б) було оголошено курс на проведення індустріалізації. XV з'їзд ВКП(б) (грудень 1927 р.) ухвалив генеральну лінію на прискорення індустріалізації народного господарства.\n46 Індустріалізація - процес прискореного розвитку промисловості, у першу чергу - важкої, перетворення господарства країни на індустріальне. У СРСР наприкінці 1920-ї -у 1930-ч рр. індустріалізація проводилась форсованими темпами за рахунок надмірної експлуатації населення.\n1. Проголошення курсу на індустріалізацію. Промисловий розвиток СРСР у середині 1920-х pp. досяг довоєнного (1913 p.), однак країна суттєво відставала від провідних західних країн: значно менше вироблялося електроенергії, сталі, чавуну, видобувалося вугілля та нафти. Господарство в цілому перебувало на доіндустріальній стадії розвитку. Тому цілком закономірно, що ХІУ з'їзд ВКП(б), який відбувся в грудні 1925 р. проголосив курс на індустріалізацію.\n- намагання радянського керівництва на чолі із Й. Сталіним продемонструвати перед усім світом переваги соціалізму над капіталізмом;\n- розвиток виробництва засобів виробництва значно випереджав виробництво предметів споживання;\n- у ході індустріалізації здійснювалася антирелігійна кампанія, відбувалося пограбування церков для потреб радянської економіки;\n- здійснювалася експлуатація трудового ентузіазму людей; впровадження масового «соціалістичного змагання».\n4. Перший п'ятирічний план. Первинним проектом сталінського воєн-но-комуністичного штурму став перший п'ятирічний план, ухвалений ВКП(б) у 1928 р. У цьому ж році почалася І п'ятирічка (1928/1929-1932/1933 pp.). її основне завдання полягало в тому, щоб «наздогнати і перегнати західні країни» в економіці. Найважливішим визнавався розвиток важкої промисловості, планом передбачалося її зростання на 330%.\nПромисловий потенціал України (як і всього СРСР) формувався диспропорційно: посилювалися і розширювалися традиційні індустріальні райони - Донбас і Придніпров'я, а промисловість досить густо заселеного Правобережжя помітно відставала у темпах розвитку.\n47 Задумана і проведена більшовиками колективізація села є однією з найтрагічніших сторінок в історії України. В економічній практиці соціалізму колгоспи займають особливе місце. Це найбільш зручна форма викачування ресурсів села до державного бюджету. Крім того, селянин, позбавлений землі, переставав бути господарем і повністю залежав від держави. Влада передбачала, що зерно у селян можна буде купувати за низькими державними цінами, що дало б можливість прогодувати робочу силу в містах і фінансувати індустріалізацію за рахунок експорту хліба. Проте, оскільки державні ціни на зерно були у 8 разів нижчі за ринкові, селяни повсюдно відмовлялися продавати хліб державі.\nПоштовхом до суцільної колективізації стала хлібозаготівельна криза 1928 р. В Україні цей рік був неврожайним, і селяни почали ще активніше ухилятися від державних хлібозаготівель. Сталін наказав почати прямі реквізиції зерна. Це означало крах нової економічної політики і неминучу колективізацію сіл. Восени 1929 р. новий генеральний секретар ЦК КП(б)У С. Косіор оголосив головним завданням комуністів проведення суцільної колективізації в Україні.\nГ)Політика колективізації спочатку призвела до різкого падіння продуктивності сільського господарства. Так, якщо в 1930 р. збір зерна в Україні склав 23 млн т., то в 1931 р. - 18, а в 1932 р. - тільки 13 мли т. Не бажаючи миритися з подібним проявом саботажу з боку селянства, загнаного до колгоспів, влада постійно збільшувала для України хлібозаготівельні плани. У результаті така політика привела до справжнього голодомору.\nУрожай зернових в Україні в 1932 р. був всього лише на 12 % нижче за середньорічні показники, так що продуктів харчування в країні цілком вистачало. Проте влада знову збільшила план заготівлі хліба. Якщо в 1931 р. Україна повинна була здати державі 39 % загального збору зернових, то в 1932 р. - 55 %. Було оголошено, що колгоспи не мають права видавати зерно селянам до тих пір, поки не виконаний державний план закупівель зерна. Одночасно були ухвалені закони про боротьбу з крадіжкою колгоспного майна і "боротьбу зі спекуляцією". По першому з них за крадіжку декількох колосків із колгоспного поля люди несли кримінальну відповідальність, до смертної кари включно. Другий закон забороняв селянам обмінювати свої особисті речі на продукти харчування, подібні дії іменувалися "спекуляцією" і каралися тюремним ув'язненням від 5 до 10 років. Крім того, для проведення успішної хлібозаготівельної компанії до України з Москви прибула надзвичайна комісія на чолі із В. Молотовим.\nПовсякденною практикою стала поява в українських селах регулярних частин Червоної армії та загонів ГПУ (Головне політичне управління, яке замінило ЧК), які силоміць забирали хліб і решту всіх продуктів у селян. Крім того, Сталін направив до України свого особистого уповноваженого П Постишева, який офіційно обійняв посаду другого секретаря ЦК КП(б) У, а фактично отримав диктаторські повноваження. Головне завдання П Постишева полягало в тому, щоб за будь-яку ціну завершити колективізацію в Україні, "вичистити" КП(б)У від тих, які коливаються і сумніваються, припинити процес українізації. У таких умовах в українських селах почав розповсюджуватися голод.\nСвого апогею голодомор досяг взимку і навесні 1933 р. З'ївши все, що було можна і неможна, селяни вимирали цілими селами, а пошуки і реквізиції продуктів активно продовжувалися. Фактично більшовики повели з українським селянством війну на винищування. Загибель мільйонів людей в Україні ретельно приховувалася владою. Засоби масової інформації мовчали. СРСР продовжував експорт зерна до західних країн і відмовлявся прийняти будь-яку допомогу від них для голодуючої України, офіційно не визнаючи факту голодомору. Ніяких статистичних даних щодо померлих від голоду в Україні в 1932 - 1933 рр. не існує. Проте більшість дослідників вважають, що кількість жертв голодомору коливається від 4 до 8 млн чоловік.\nПрактично одночасно з колективізацією в Україні, як, втім, і у всьому СРСР, почалася нова хвиля терору. У 1930 р. в Харкові пройшов судовий процес над членами організації "Союз звільнення України". Сьогодні неможливо точно визначити, чи існувала організації насправді, чи справа була сфабрикована ГПУ. Проте 45 видних представників української інтелігенції було арештовано і заслано до сибірських таборів, де вони і загинули. Репресії набирали небаченого розмаху. ГПУ десятками фабрикувало справи про "таємні антирадянські організації", заарештовували і піддавали тортурам десятки і сотні тисяч людей по всій Україні.\nСвого апогею терор досяг у 1937 - 1938 рр. У ці роки під ніж репресій потрапили і представники партійної еліти. "Стара партійна гвардія" вже не влаштовувала Сталіна, який отримав неподільну особисту владу, необхідно було розчистити місце для нової бюрократії, абсолютно відданої "вождеві". З 102 членів і кандидатів у члени ЦК КП(б)У було розстріляно 100, з 11 членів українського Політбюро загинуло 10 чоловік. Була фізично ліквідована практично вся верхівка КП(б)У й уряди УРСР. П. Постишева відкликали до Москви і незабаром розстріляли. Така ж доля спіткала лідера українських комуністів С. Косіора і голову Раднаркому України В.Чубаря. У січні 1938 р. партійну організацію України очолив М. Хрущов, який прибув із Москви. Репресії продовжилися з новою силою. Влітку 1938 р. були заарештовані та розстріляні всі 17 міністрів Радянської України. Черговий глава українського уряду П. Любченко, застреливши дружину, наклав на себе руки. Всього репресіям були піддані 40 % членів КП(б) У. Хрущов доповідав до Москви, що партія "вичищена до блиску".\nУ 1934 р. столиця Радянської України була переведена з Харкова до історичного Києва. У 1936 р. була прийнята нова Радянська Конституція, а її український варіант з'явився в 1937 р. Ця Конституція оголошувала про "перемогу соціалізму" в СРСР. У головному документі країни проголошувалися всі демократичні права для її громадян, які нічим не підтверджувалися на практиці. СРСР ставав суворо централізованою, унітарною державою. Союзні республіки не мали ніякої самостійності й автономії. Тоталітарний режим не допускав ніяких проявів незалежності від держави суспільно-політичного й економічного життя. Остаточно затверджувався неподільний контроль держави і, насамперед, партії над усіма сферами суспільного життя і над кожною особою окремо. Україна вступила в епоху "соціалізму".\n7 Речові слов’янські пам’ятки: Витоки слов’янства археологи вбачають іще в землеробських племенах Лісостепу, що їм доводилося боронитися від войовничих кіммерійців. Та було б хибним стверджувати, буцімто чорноліське населення – слов’яни. Йдеться лише про зародження якихось ознак духовного життя, побуту й господарства, притаманних за пізніших часів слов’янам.\nОсобливості речових пам’яток давніх слов’ян: Поселення давніх слов’ян розташовувалися групами на близькій відстані одне від одного на берегах річок. Керамічні вироби ліпили руками, без допомоги гончарного круга, зрідка оздоблюючи різними візерунками. Від початку 1-го тис. н. е. кількість слов’янських пам’яток невпинно зростала. До 5 ст. слов’янські пам’ятки входили до складу археологічних культур поряд із пам’ятками інших народів. Так, на межі ер їх вирізняють у двох культурах: зарубинецькій, що охоплювала терени України та Білорусі, та пшеворській, поширеній на території Польщі. У зарубинецькій культурі слов’янські пам’ятки є основними за наявності балтських і германських. У пшеворській вони незначні поряд із основними германсько-кельтськими. У 3 ст. н. е. на території України за участю слов’янських племен виникла черняхівська культура, яка охопила землі між Прип’яттю і Десною на півночі та Чорним морем і Дунаєм на півдні. Поряд зі слов’янами її творили племена ґотів, скіфо-сарматів, фракійців тощо.\nПисемні джерела про слов’ян: Мешкаючи на віддалених від виру тогочасної європейської історії територіях і не маючи власної писемності, слов’яни досить пізно потрапили на сторінки книжок. Найдавніші свідчення про них відносять до початку нової ери. Вони належать римським історикам 1–2 ст. Плінію Старшому, Тацитові та географові Птолемею (2 ст.). Усі троє називали слов’ян венедами і розповідали про них як про окремий народ, що мешкав на схід від Вісли. Докладніше розповідають про слов’ян джерела 6 ст. й наступних століть. Велику увагу їм, зокрема, приділив автор історії ґотів Йордан у книзі «Про походження та діяння гетів» 551 р. Назви «склавини» та «анти» щодо слов’ян поряд із назвою «венеди» трапляються і в інших джерелах. Вони засвідчують поділ давніх слов’ян на різні племінні об’єднання. Про походження назв, що їх уживали щодо слов’ян давні історики-чужинці, українські вчені дотримуються такої думки: дві з них – венеди та анти – є іншомовними ; третя,склавини, – видозмінена самоназва «слов’яни». Отож, етнонім «слов’яни» вживається в джерелах від 6 ст.\nАрхеологічні знахідки не заперечують цих свідчень, а навпаки – переконують, що слов’яни від самого початку своєї історії виступали як окремі, хоч і споріднені, більші чи менші групи – об’єднання родів – племена, союзи племен. Залишки великого слов’янського міжплемінного центру археологи знайшли на Волині.\nДавні слов’яни жили зі землеробства та осілого скотарства. Вони вирощували просо, ячмінь, пшеницю, жито, овес, льон і коноплі, віддаючи перевагу ярим сортам. З тварин розводили велику й дрібну рогату худобу, овець, свиней, коней. Живучи поміж лісів, у краю річок та озер, слов’яни не нехтували тисячолітнім мисливським і рибальським досвідом. З-поміж ремесел особливого розвитку досягли ливарна справа й ковальство. З-поміж ковалів давні слов’яни особливо шанували майстрів-ювелірів. Своєрідним у слов’ян було виробництво глиняного посуду. Під час Великого переселення народів гончарство занепало, тож гончарний посуд у слов’ян поступився перед ліпним аж до 10–11 ст. Натомість вивозилися хутро, мед, віск, шкури, зерно.\nРозселення антів і склавинів відбувалося за часів, знаних в історії як Велике переселення народів. Перейняті ним, слов’яни брали активну участь у воєнних подіях, здобуваючи досвід державного життя, що його згодом втілили у власних державах. У 3 ст. ґоти остаточно утвердилися в причорноморських степах. Їхня держава об’єднала численні народи тих земель, у тому числі й слов’ян-антів. Позбувшись залежності від гунів, слов’яни могутнім потоком рушили на землі Візантії. Так було започатковано Велике розселення слов’ян.\nТогочасні джерела свідчать, що, перш ніж закладати поселення, слов’яни здійснювали воєнні операції, під час яких руйнували фортеці. Наприкінці 6 ст. постійні слов’янські поселення трапляються скрізь на Балканському півострові. Отож, наслідком воєнних походів проти Візантії сталося переселення слов’янських племен на землі Балканського півострова.\nАрхеологічні пам’ятки свідчать, що в переселенському потоці на Дунай і Балкани брали участь не лише анти, а й частина склавинських племен. І коли анти опанували землями Балкан, оселяючись там разом із аварами та болгарами, склавини переселялися на береги Дунаю, прокладаючи шлях Дунаєм вгору на захід.\nУ верхній течії Дніпра, на Лівобережжі, у 5–7 ст. також мешкали слов’янські племена. Їхнє життя засвідчене археологічними знахідками, проте назва тих племен не збереглася. Поступово ці племена розселилися далеко на північ. Ті з них, що просувалися в північно-західному напрямку, згодом дали життя білоруському народові. Ті ж, що попрямували на північний схід, стали предками росіян.\nДовгий час у науці панувала думка, що предками українців були анти. Проте новітні археологічні знахідки доводять, що пам’ятки пізнішого часу, які можна назвати власне українськими, постали не лише на основі антських пам’яток, а здебільшого на основі пам’яток, що їх залишили склавини. Бо саме склавини були тим населенням, котре мешкало у 5–7 ст. на більшій частині українського Правобережжя.\n17.12.2018171.01 Кб1orp (1).doc


День юриста: університет відзначає >> ХНУ імені В. Н. Каразіна\nЩорічно 8 жовтня в Україні відзначають День юриста.\nПрофесія юриста є однією з найбільш авторитетних, як в Україні, так і у світі, адже правники докладають зусиль до утвердження принципів верховенства права, дотримання прав і свобод людини, забезпечення правових гарантій захисту різних верств населення, вдосконалення законодавства та підвищення правової культури населення. Саме юристи допомагають утвердити такий суспільний лад, у якому всі внутрішні та зовнішні взаємини керуються загальноприйнятими правилами, порядками, нормами та законами. Це є ключовим у налагодженні комунікацій, домовленостей та співробітництва.\nЮридичний факультет Каразінського університету бере свій початок від моменту створення університету у 1804 році — основи права та судочинства вивчали студенти відділення моральних і політичних наук. Серед видатних вихованців університету є також правознавці — випускники юридичного факультету Максим Ковалевський та Володимир Корецький.\nНаразі на юридичному факультеті підготовку студентів здійснюють п’ять кафедр, а також діють практико-освітній центр «Юридична допомога», консультаційний центр та кримінологічна лабораторія. Навчально-виховну та науково-дослідну роботу забезпечують понад 70 правників-знавців теоретичної та практичної сфер юриспруденції.\nЗ нагоди Дня юриста ректор, академік Віль Бакіров нагородив грамотою колектив юридичного факультету Каразінського університету за сумлінну працю, високий професіоналізм та підготовку висококваліфікованих фахівців. Вітаємо юристів зі святом, бажаємо професійних звершень та добробуту!