Як влаштувати дитину в дитсадок – досвід Чехії\n10 серпня 2016, 18:19\nДитсадки в Чехії: батьки не знають, що таке черги (Відео)\nВлаштувати дитину в чеський дитсадок, за словами місцевих мам, не є великою проблемою. Місць не бракує, а батьки обирають між державною та приватною установою, переважно орієнтуючись на ціну та пакет послуг. Як відбувається процес улаштування дитини в державний дитсадок у Празі та наскільки комфортним він є, дізнавались журналісти Радіо Свобода.\nДекретна відпустка у Чехії триває, як і в Україні, три роки. І саме з трьох років, як правило, дитину віддають у дитсадок. Туди маля ходить до початку школи, тобто до шести чи семи років. Іноді до дитсадків приймають і молодших дітей, але це, швидше, виняток, аніж правило. А ось останній рік дошкільної освіти є обов’язковим, пояснює у коментарі Радіо Свобода речник Міністерства освіти Чехії Ярміла Балажова.\nВ Чеській Республіці дитина обов’язково мусить ходити в дитсадочок мінімум рік перед початком школи\n«У Чеській Республіці є закон, який каже, що дитина обов’язково мусить ходити в дитсадочок мінімум рік перед початком школи», – каже вона.\nПроцес улаштування дитини в дитячий садочок в ідеальному варіанті складається із двох етапів: подання заявки та отримання рішення про зарахування. Для молодої мами Євгенії Худак процес улаштування сина – від першого знайомства із дитсадком до отримання офіційного рішення – тривав приблизно два місяці.\nЩе до подання заяви батьки можуть прийти до дитячий садочок, який їх цікавить, на день відкритих дверей. Після цього необхідно скачати з інтернету й заповнити заявку із анкетою, додати медичні довідки, після чого у призначений день особисто прийти в дитсадок і подати документи. Кожен дитсадок може призначити власну дату подання заяв (як правило, у березні), так само, як і дату видачі рішення про зарахування (здебільшого у травні).\nУ найкращих дитсадочках можуть бути черги, розповідає Євгенія, але загалом труднощів, як правило, не виникає. Крім того, цей час іноді використовують для того, щоб познайомитись із дітками: проводять ігри, готують подарунки.\nЧи можливо вирішити це питання повністю он-лайн? Наразі ні. Євгенія пояснює: «Ви можете скачати всі необхідні документи з інтернету, можете там слідкувати за усіма новинами й оголошеннями дитсадочка. Наприклад, ніхто не дзвонив мені стосовно сьогоднішньої дати – я просто прослідкувала в мережі, що маю прийти за документами про зарахування дитини. Але ви маєте прийти особисто й подати заяву та познайомитися із директором».\nБатьки можуть податися в декілька дитсадочків на випадок, якщо їх дитину не приймуть в перший обраний. «Іноді радять подавати лише одну заяву, тому що дитсадки підтримують між собою зв’язок. Якщо Ви подались у певний дитсадочок, а Вашу дитину туди не прийняли, то Вам дадуть знати, де є вільні місця», – додає Євгенія.\nВона й сама подавала три заявки, а влаштувала сина, врешті-решт, у четвертий дитсадок. Причиною відмов був вік хлопчика, якому ще не виповнилось трьох років. Але натомість Євгенії порадили звернутись у дитсадочок в іншому районі міста, де ще були вільні місця.\nЕлектронних черг немає, все вирішує директор\nВирішальне слово стосовно того, приймати чи ні конкретну дитину в дитсадок, має директор. Пріоритетними для нього є два критерії: вік і місце проживання.\nТак, старші дітки отримають місце з більшою ймовірністю, ніж молодші. А ті, хто наступного року йтиме до школи, мають абсолютний пріоритет. Наприклад, найстаршій дитині в дитсадочку, куди ходитиме Артур, наразі 7 років, а наймолодшій нещодавно виповнилось 3.\nДиректор цього дитсадочка Ганна Томашова також пояснює, що місце проживання є важливим, але не вирішальним фактором. У випадку із державними дитсадочками засновником виступає місто. Тому пріоритетом є задовольнити потреби усіх жителів певної частини міста. А потім, якщо залишаться вільні місця, дитсадок прийматиме і дітей з інших районів і навіть з області.\nЩо робити, якщо дитину не прийняли до жодного із дитсадочків? Існує декілька варіантів: батьки можуть подати апеляцію, чекати осені (часто місця звільняються на початку навчального року) або віддати дитину до приватного дитячого садка. У Чехії існують різні типи дошкільних освітніх закладів: державні, церковні, приватні, корпоративні тощо.\nНаразі у чеських дитсадочках достатньо місць, аби всі дітки провчились щонайменше обов’язковий рік перед школою – це можливе завдяки підтримці різноманітних фондів, у тому числі і європейських, зазначає речник Міністерства освіти Чехії. Крім того, у найближчі роки кількість місць планують збільшити ще на 65 тисяч.\nПриватний дитсадок у Чехії коштує до 1000 євро\nЦіни на приватні дитсадочки у Празі досить різноманітні: від 200 до 900 євро на місяць, вартість залежить від кількості днів на тиждень та годин, які дитина перебуватиме у дитсадку.\nАле й державні дитсадочки не є безкоштовними. Закон встановлює, що, крім держави, певний внесок на їхнє функціонування мають сплачувати і батьки. Утім, цей внесок становить малий відсоток від загального бюджету – витрати на те, чим дитина користується в дитсадочку (від канцелярських потреб до постільної білизни), покриває здебільшого державний бюджет, пояснює Ганна Томашова.\nВона також додає: «Плата за дитсадок у нас варіюється щороку. Минулого року вона становила 817 крон, наступного буде приблизно 820 крон на місяць (приблизно 30 євро – ред.). Плюс щодня сплачується 32 крони (приблизно 1,20 євро – ред.) за харчування. Харчування оплачується авансом, а потім гроші вираховуються, відповідно до того, скільки днів дитина фактично ходила в дитсадочок».\nБезкоштовних дитячих садків у Чехії не існує. Директор Томашова пояснює, що у виняткових випадках батьки можуть подати заяву, щоб із них зняли зобов’язання сплачувати внески. «Але подібне відбувається дуже рідко. Я особисто ще жодного разу нікого від плати не звільнила. Причиною для цього мають бути складні соціальні обставини, в яких опинилась родина. А ми тут, напевно, не настільки бідні», – розповідає вона.\nВлаштувати дитину до дитсадочка в Празі з першої спроби цілком реально, буквально у декілька кроків. Головне – вчасно приділити цьому достатньо уваги.\nВ Україні ж на 12 дітей – лише 10 місць. Щоправда, лібералізація законів може дозволити «квартирним» садочкам без власного харчоблоку і пральних машин стати альтернативою.


Авіаквитки Нант - Сучава / Tickets.ua\nДешеві авіаквитки Нант – Сучава\nАвiаквитки / Нант / Сучава / Нант → Сучава Зворотні рейси з Сучави в Нант\nДешеві авіаквитки з Нанта в Сучаву\nХочете купити квиток на літак з Нанта в Сучаву за найнижчою ціною? Ми порівнюємо ціни на прямі рейси Нант - Сучава і перельоти з пересадкою серед 750 авіакомпаній і агентств. Навіщо даремно витрачати свій час на пошук, якщо є більш зручна можливість скористатися знижками, акціями і розпродажами лоукостів через інтернет. За допомогою повного розкладу літаків Нант - Сучава ви швидко знайдете потрібний варіант перельоту, необхідно тільки уточнити дні польотів і наявність авіаквитків на конкретну дату.\nВартість авіаквитка Нант - Сучава\nСкільки коштує квиток на літак до Сучаву з Нанта і як придбати дешевше? У нас є кілька рекомендацій, які вибираються зі календаря кращих цін на авіаквитки по цьому маршруту:\n2) Найдешевші квитки на літак NTE - SCV доступні в середу і четвер. Як правило, на вихідних вони коштують дорожче.\nКорисна інформація перед бронюванням подорожі з Нант в Сучава.\nВідстань і тривалість перельоту (скільки летіти з Нант в Сучава?)\nЯкі авіакомпанії здійснюють прямі рейси в Сучава з Нант\nЯкі авіакомпанії пропонують найдешевші квитки з Нант в Сучава?\nСкільки триватиме переліт з Нант в Сучава\nЗ яких аеропортів можна дістатись в Сучава з Нант?\nЯк далеко Нант від Сучави?\nВід міста Нант до Сучави 2092 км.\nЗ яких аеропортів здійснюються перельоти за маршрутом Нант - Сучава?\nУ місті Нант: Атлантік, Нант Railway Station. У Сучава - Салсеа.\nНант — Сучава Ціни на авіаквитки, знайдені користувачами впродовж останніх 48 годин, не є офертою\nНант → Алба-Юлія\nНант → Арад\nНант → Бакеу\nНант → Бая-Маре\nНант → Брашов\nНант → Клуж-Напока\nНант → Орадя\nНант → Решица\nНант → Сібіу\nНант → Сату-Маре\nНант → Тиргу-Муреш\nНант → Ясси\nFlights From Nantes To Suceava\nՕդանավի Տոմսեր Նանթը - Սուշավա\nNantes - Suceava Flüge\nNantes - Suseava Aviabiletlər\nLennupiletid Nantes - Suceava\nBilletes Aéreos Nantes - Suceava\nBillets D'avion Nantes - Suceava\nАвиабилеты Нант - Сучава\nVoli Nantes A Suceava\nLėktuvo Bilietai Nantas - Sučava\nAviobiļetes Nante - Suceva\nBilete De Avion Din Nantes Către Suceava\nVliegtickets Nantes - Suceava\nBilety Lotnicze Nantes - Suczawa\nUçak Biletleri Nantes - Suceava\nNantes - Suceava Flights\nУнікальний ідентифікатор користувача сесії для повідомлення в Cлужбу турботи про клієнтів: 0107509078


N 5179-VI від 06.07.2012\nнабирає чинності з 04.11.2012 р.\nN 5402-VI від 02.10.2012 -\nджерело утворення побутових відходів - об'єкт, на якому утворюються побутові відходи (житловий будинок, підприємство, установа, організація, земельна ділянка). ( Статтю 1 доповнено абзацом тридцять першим згідно із Законом N 5402-VI від 02.10.2012 )\nп) затвердження вимог до систем поводження з відходами. ( Частину першу статті 18 доповнено пунктом "п" згідно із Законом N 5179-VI від 06.07.2012 )\nр) видача дозволів на зберігання та видалення відходів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; ( Частину першу статті 23 доповнено пунктом "р" згідно із Законом N 1825-VI від 21.01.2010 )\nПорядок розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів встановлює Кабінет Міністрів України ( 1218-98 ).\nа) вести будь-яку господарську діяльність, пов'язану з утворенням відходів, без одержання від спеціально уповноважених органів виконавчої влади у сфері поводження з відходами лімітів на обсяги утворення та розміщення відходів. Ліміти на обсяги утворення і розміщення побутових відходів не встановлюються; ( Пункт "а" частини першої статті 32 із змінами, внесеними згідно із Законами N 3073-III від 07.03.2002, N 5402-VI від 02.10.2012 )


В Австралії акула на смерть покусала туриста\nНовини туризму 2 хв. 3874\nВ Австралії загинув турист через напад акули / фото ikapa.ru\nІнцидент стався в одній з бухт острова Уайтсандей, який знаходиться на Великому бар'єрному рифі.\nЯк повідомляє ABC, загиблий 33-річний чоловік відпочивав на яхті разом з 10 друзями. Вони прибули на острів напередодні і орендували судно, щоб проплисти уздовж берегової лінії Уайтсандей.\nЗа словами очевидців, загиблий по черзі плавав на дошці з дівчиною. Коли він в черговий раз пірнув у воду, його відразу ж атакувала акула. Трагедія сталася на очах десятків людей – в цей момент в бухті знаходилося безліч яхт.\nУ самій Австралії це вже третій випадок з початку вересня. Так, 19 вересня, на острові Сід акула нанесла серйозні каліцтва 46-річній австралійці, вона вижила. У тому ж районі на наступний день постраждала 12-річна дівчинка. В результаті нападу акули вона втратила ногу.


Brexit - в Британії ініціювали недовіру уряду » Слово і Діло\n16 січня 2019, 02:06\nУ Великобританії найбільша опозиційна партія ініціює голосування за оголошення недовіру уряду Терези Мей.\nЯк пише «Слово і Діло», про це у вівторок, 15 січня, повідомляє Європейська правда.\nПалата лордів розгромила «жорсткий план» МейПалата лордів 321 голосом за та 152 проти проголосувала за те, щоб відкинути сценарій виходу з ЄС без угоди. 15 січня 2019, 16:46\n«Джеремі Корбін (лідер лейбористів) зареєстрував пропозицію про недовіру уряду за підсумками історичної поразки угоди Терези Мей», - йдеться у повідомленні на офіційному акаунті партії в Twitter.\nУ разі підтримки вотуму недовіри парламент має два тижні, щоб сформувати новий уряд або проголосувати за «відновлення довіри» до команди Мей. Якщо цього не станеться, у Великобританії будуть оголошені нові парламентські вибори.\nЯк повідомлялося, раніше парламент Британії відмовився обговорювати питання про недовіру Мей.\nНагадаємо, парламент Британії відхилив план Мей щодо Brexit. 432 депутати висловилися проти угоди, підтримали цей проект угоди лише 202 депутати.


розпуск Верховної Ради Archives | Тверезий погляд\n22.05.2019 Тверезо 7 коментарів--- Верховна Рада, зеленський, Конституція, реванш, розпуск Верховної Ради\nЗараз той момент, коли ми мусимо показати політикам, що ми готові їх підтримати, якщо вони згуртуються заради спротиву наступу цього свавілля. Не дорікайте їм їх розгубленістю та шоковим станом. Вони відчувають те саме, що ми, стрімко втрачаючи важелі впливу на ситуацію. Можливо, нам треба об’єднатися та показати свою готовність захищати закон в Україні, незважаючи на прапори різних політичних сил над головами. Бо буде гірше. Це вам не Яник, який варив жабку більш-менш повільно. Це агресивна і стрімка узурпація влади в країні. І всі розумні зараз це усвідомлюють, просто наша розгубленість нас розосереджує та розмежовує.


«Улюблені зимові свята».\nКоли природа переходе до відпочинку між врожайною золотою осінню та новою бурхливою весною наступає чарівна пора року, яку назвали зимою. Зима вкриває снігом все навколо. А щоб радість, яку приносить з собою перший сніг, не перетворилась на смутні настрої, зима приносить з собою цілу вервечку дивовижних прекрасних свят!\nДля тих, хто цікавиться зимовими святами, їх походженням, народними звичаями, пов’язаними з цими святами та народною творчістю на честь зимових свят пропонуємо дуже цікаву книжку «Улюблені зимові свята».\nОкрім великих та відомих свят Введення, Миколая, Нового року, Різдва, Щедрого вечора, Водохреща, Стрітення та Масниці книжка охоплює й менш відомі зимові свята.\nКнижка містить в собі багато віршів, пісень, колядок, щедрівок, цікавих історій та навіть невеличкі сценарії театральних вистав. Взагалі дивовижно, що така цікава книжка може якийсь час простояти на полці бібліотеки взимку. Тому не гайте часу, як тільки відкриється бібліотека швидше приходьте та питайте цю книгу. Та не забудьте й швидше повернути ЇЇ. Авжеж зима коротка, а ця книжка цікава і іншим дітям та дорослим.\nОпубліковано Бібліотека-філія № 4 о 15:17


Фото - подорожі по світу: Окрестности Арарата с турецкой стороны\nУ Туреччині найближчий до Арарату острів цивілізації називається Dogubeyazit і великого інтересу не представляє. Власник готелю знайшов нам таксі для прогулянки по околицях - краєзнавчий музей, палац Ісхак-паші і ми попросили провезти через Ноїв ковчег близько Іранської кордону.\nОсь вид на палац Ісхак-паші, а знизу під ним краєзнавчий музей.\nБаран по стилю сильно нагадує знамениту корову з Nabta Playa, та й за віком теж швидше за все не далеко відійшов.\nА це вже палац Ісхак-паші, його внутрішній двір.\nТуристів було досить багато, частина явно з Ірану.\nМавзолей. Чий - невідомо, можливо самого Ісхак паші\nТурки не стали завантажуватися ремонтом старого даху та поставили нову скляну. ЮНЕСКО незадоволене. Решта проблем замку списуються на стояли там до революції російські війська.\nОсобливо люблять туристки ходити по колишньому гарему і визирати з його вікон.\nВласне, вид з Гарему. Палац для свого часу був розкішний, з опаленням через підлогу, зимовими садами і хаммамом, але як кажуть нинішні професіонали нерухомості - location, location and location.\nДалі нас везли короткою дорогою через перевали, курдські села і стійбища. Щось ми посоромилися зафіксувати сільську школу з дітьми, пастухів і їх вовкодавів в нашийниках з шипами назовні по 20-30 см.\nПрибули на місце Ноєвого ковчега. Так зараз виглядає музей. Спочатку турки сповнилися ентузіазму коли знайшли ковчег (ну або щось його нагадує, швидше за все), провели сюди бетонку і побудували музей де розповідалося про докази що ковчег справжній. Тепер, як бачите, музей не просто закритий, а вся дорога до входу завалена камінням. Чи то лінія партії змінилася, чи то ще що.\nВласне, весь сир бор навколо он того контуру - то це скам'яніле дерево чи просто грунт так обсипалася. Як завжди, є кілька ентузіастів які знаходять все - і цвяхи всередині цих "бортів" (тобто металодетектор щось знаходить) і якоря (камені з дірками). Доходити до самого контуру ми не стали, дійшли до найближчого до нього яру. В принципі, подібних гребенів там навколо предостатньо, ми голосуємо за природне формування. Але прикольно.\nСпускалися до шосе і водій показав що там Іран. Ота село справа вона вже іранська. А якщо зазуміть, то справа на краю шосе видно пропускний пункт\nІ знову Арарат.


Відпочинок в Туреччині, замовити тур. Подорожі з Феєрією: тури в Туреччину\nТуреччина – цікава та різноманітна країна\nВідпочинок у Туреччині займає шосту позицію у списку найпопулярніших курортів. А все тому, що ця країна чудова у будь-яку пору року і завжди знаходить, чим привабити туриста.\nНасамперед Туреччина приваблює невисокою вартість туру. По-друге, країна має концепцію «All inclusive». А по-третє, Туреччина пропонує різні види відпочинку, такі як:\nПляжні курорти доступні цілий рік. Однак найбільшим попитом вони користуються з кінця травня по кінець вересня. Найпопулярнішими для пляжного відпочинку вважаються такі міста: Стамбул, Ізмір, Анталья, Мармарис, Аланья, Кеіер, Бодрум, Белек. Для екскурсійного відпочинку ідеальною порою року вважається осінь. Всім, хто цікавиться архітектурою, історичними пам'ятками, Туреччина запрошує в захоплюючі тури по Стамбулу. Якщо потрібно щось незвичайне і казкове, то слід відправитися у подорож по Каппадокії. Там можна знайти печерні міста й підземні готелі. А охочим насолодитися красою первозданної природи обов'язково потрібно відвідати Даламан з його пологими пагорбами і зеленими квітучими садами. З грудня по березень триває гірськолижний сезон. У цьому випадку чудовим курортним місцем будуть Улудаг, Ерджієс і Паландокен. Там можна знайти все необхідне для прекрасного відпочинку в горах, а приємною родзинкою стане справжня турецька гостинність. На шопінг краще їздити тоді, коли торгівельні центри організовують грандіозні розпродажі, а це відбувається в зимову пору року. Переліт з України в Туреччину займає близько 2-х годин, тому це ідеальний варіант для мандрівників з маленькими дітьми.\nДе обрати та оформити тур?\nНе втратьте можливість побувати в цій чудовій, різнобарвній країні. Ви можете замовити тур у туристичний фірмі «Феєрія мандрів». Тут ви отримаєте спілкування, індивідуальний підхід, якість готелів і кращих гідів. Будьте впевнені: подорожі з Феєрією наповнять ваш відпочинок яскравими позитивними емоціями та незабутніми враженнями.


Зараз вже і не знайдеш морозиво, яке б мало такий же ніжний вершковий смак, як радянське. Адже при СРСР морозиво робили з чистого коров'ячого молока, без консервантів і рослинних жирів, тому воно мало такий незвичайний смак. Згадаймо ж, які види морозива були в радянському союзі, і скільки воно коштувало.\nЗ 1966 року морозиво в СРСР випускалося по міжреспубліканськими технічним умовам, а з 1980 року - за галузевим стандартом. Від цього залежало і ціна на морозиво - залежно від виробника, в різних регіонах Союзу вона трохи відрізнялася.\nНайбільшою популярністю в Союзі користувався звичайний пломбір у звичайному вафельному стаканчику (особливим везінням вважалося, коли вафельний стаканчик хрустів). До 80-х він коштував 19 коп., І здача в одну копійку, природно, діставалася продавщиці. Потім до влади дійшло, що це неправильно і пломбір став коштувати рівно 20 копійок. Найсмачніше морозиво у вафельних стаканчиках Радянського Союзу продавалося, напевно, в московських ЦУМі, ГУМі і «Дитячому світі».\nТепер щодо морозива «Томатное», яке то пам'ятають, то не пам'ятають. Було таке - воно з'явилося в середині 70-х і складалося зі звичайного морозива з томатним наповнювачем. Смутно пригадується, що гидоту була рідкісна, попитом воно не користувалося, у продажу зустрічалося рідко, а потім і взагалі зникло. Продавалося воно в паперовому стаканчику з дерев'яною паличкою на додачу. Коштувало 12 копійок. На зображенні новодел, але паперовий кружок у морозива «Томатное» був саме такий.\nЗвичайне морозиво в паперовому стаканчику коштувало 10 копійок.\nА найдешевше «Фруктово-ягідне» морозиво в паперових стаканчиках коштувало 9 копійок.\nА найсмачнішим вважалося ескімо «Каштан», на паличці, в шоколадній глазурі (яка чомусь не розсипалася як зараз), всередині пломбір. Хоч і коштувало воно досить дорого - 28 копійок, а й у продажу зустрічалася нечасто - розмели. Ще рідше зустрічалося «Каштан» не з вершковим пломбіром, а з шоколадним.\nСхожим на «Каштан» було «Ленінградське» - теж у шоколадній глазурі, тільки всередині була не пломбір, а більш просте вершкове морозиво. Варто було «Ленінградське» 22 копійки, і його не треба плутати з московським «Ленінградським» - у ньому всередині були ще і горіхи, і коштувало воно 30 копійок. Ну і продавалося, відповідно, тільки в столиці.\nДорогі сорти морозива йшли вже в паперовій упаковці, а було ще й велике морозиво «Сімейний» в квадратній картонній коробці, або у фользі, або у великому паперовому стакані. Це був звичайний пломбір, але розрахований на поїдання всією родиною, і коштував він 48 копійок.\nА були ж ще торт-морозиво з кремом за рубль сорок і три з чимось, пломбір «Молочний» і «Екскімо» на паличці по 11 копійок, морозиво «Лебідь» за 13 копійок, «Ріжок вафельний» за 15 копійок, « Рожок вафельний з шоколадною глазур'ю »за 18 копійок, пломбір« Морозко »за 24 копійки, шоколадна трубочка обсипана вафельними крихтами і горіхами (згодом« Лакомка ») за 28 копійок, брикет з вафлями з двох сторін« Крем-брюле »за 28 копійок, і т.д., і т.п ..\nІ були ще «Кафе-морозиво», де в морожениці з ложечкою накладалися різнокольорові кульки білого, крем-брюле, шоколадного, горіхового, рожевого морозива. Все це могло зверху поливатися рідким шоколадом або фруктовими сиропами і джемами, посипатися ядерця лісових горіхів або тертим шоколадом. У тих спеціалізованих кафе (або в простих ресторанах) зустрічалися навіть такі вишукані страви, як морозиво з шампанським, з коньяком, і лікерами, і навіть морозиво з палаючим нагорі шматочком сухого спирту.\nГра уяви з Тетяною бавовняної\nХудожниця з Мінська Тетяна Хлопкова має настільки неабияким уявою, що створює щось незвичайне з найпростіших речей. Дивлячись на її повсякденне творчість, здається, що натхнення може відвідати будь-якого з нас, і ми теж зможемо побачити левів у…\nЯк запекти верблюда і приготувати вино з чайок\nЇжа є невід'ємною частиною нашого повсякденного життя. У кожній країні, у кожного народу існують свої уявлення про смачну і несмачною їжі, про екзотичні і буденних продуктах. І те, що одним здається незвичайним, інші з задоволенням вживають щодня і…


ДФС відзвітувала про сплати податку на прибуток за І півріччя 2018 році | Бухгалтер.UA | БУХГАЛТЕР.UA\nДФС відзвітувала про сплати податку на прибуток за І півріччя 2018 році\nСуб'єктами господарювання подано 26,7 тис. декларацій за перше півріччя 2018 року з податку на прибуток\nЗа результатами поданих декларацій з податку на прибуток за І півріччя 2018 року платниками задекларовано дохід у сумі 4019,8 млрд грн, що на 669,3 млрд грн, або на 20% більше відповідного показника минулого року. Сума позитивного об'єкту оподаткування склала 264 млрд грн, з якої визначено до сплати 22,2 млрд грн податку на прибуток.\nСуб'єктами господарювання подано 26,7 тис. декларацій за перше півріччя 2018 року з податку на прибуток. Це на 3,5 тис., або на 15,2% перевищує відповідний показник 2017 року. З цих декларацій прибутковими є 18,9 тис., або 70,7% від загальної кількості, збитковими - 7,4 тис., або 27,8%. Варто зауважити, що порівняно з поданими деклараціями за І півріччя 2017 року кількість збиткових зменшилася майже на 2%.\nЯкі форми фінзвітності подавати разом із квартальною декларацією з податку на прибуток? Відповідь на це запитання читайте в матеріалі газети "Інтерактивна бухгалтерія" за посиланням.


Вугільники Прибужжя мітингували в Києві – радіо СОКАЛЬ | 101 фм\nКоментарі Вимкнено до Вугільники Прибужжя мітингували в Києві\n8 грудня в Києві пройшла всеукраїнська акція профспілок з вимогою недопущення зниження рівня життя та посилення соціального захисту працівників та інших громадян. Зранку в столиці представники профспілок зібралися на Майдані Незалежності і рушили колоною до Кабінету міністрів. Друга колона рухається від Площі Слави до Верховної Ради України на мітинг, що розпочався о 10 год. на Площі Конституції біля будівлі Ради. Хода приурочена до Всеукраїнської акції профспілок під назвою “Профспілки вимагають гідного життя для людей”.\nВугільна Львівщина представлена на акції делегацією від львівської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості України, на чолі із головою Олег Турчиним, головами первинних профспілок шахт, представниками гірничих колективів.\nУчасники акції вимагали від парламентаріїв до прийняття бюджету скасувати низку законопроектів, які, на їх переконання, погіршують соціальні стандарти життя українців, і врахувати у Держбюджеті видатки на реалізацію державних соціальних гарантій та недопущення зниження рівня життя населення. Всі ці вимоги прописані у резолюції профспілок, яку передали народним обранцям.\nТакож мають свої вимоги до народних обранців і гірники. Це соціальних захист та виділення коштів на держпідтримку у 2016 році і збільшення фінансування вугільної галузі у 2017 році.\nЗазначимо, що кабінет міністрів у проекті бюджету на 2017 рік планує спрямувати 1,8 млрд грн на фінансування вугільної галузі України, а саме 800 мільйонів на реструктуризацію шахт і підтримку гірників – 1 мільярд. Проте шахтарів вважають що цих коштів не буде достатньо і тому й приїхали до Києва.\nДодамо, що всеукраїнська акція профспілок проходила 1 день. В її ході вугільники планують також зустрітись із заступником голови Верховної ради України Оксаною Сироїд.\nВ Сокальській райраді відбулись урочистості з нагоди Дня місцевого самоврядування\nВ районі зменшується кількість злочинів, які вчиняють підлітки\nЗа 8 місяців 2017 року на теренах Сокальщини троє неповнолітніх вчинили 2 злочини. За аналогічний період минулого року 3 підлітки вчинили 4 злочини. Про це радіо «Сокаль»…\nДП «Львіввугілля» розрахувалось із гірниками по заробітній платі за липень, зараз триває робота по виплатах за серпень. Про це у вівторок, 5 вересня,…\nНа колегії Держпраці особливу увагу приділили трагічній аварії на шахті «Степова»\nНа колегії Держпраці підсумували роботу служби у 2016 році, а також визначилися із завданнями подальшого вдосконалення наглядової діяльності у…


Узбережжям турецького курорту пронеслися 30-метрові смерчі (фото, відео)\nпонеділок, 12 листопад 2018, 9:54\nБагато відпочиваючих віддали перевагу втекти з пляжу. Проте, деякі залишилися, щоб зробити селфі і зняти відео.\nУ турецькій провінції Анталія в морі біля узбережжя міста Газіпаша туристи мали можливість спостерігати два тридцятиметрових смерчі, передають Патріоти України з посиланням на турецькі ЗМІ.\nЯк повідомляє CNN Turk, травми отримала щонайменше одна людина - 31-річний чоловік. Постраждали також кафе, розташовані поруч з пляжем. Багато відпочиваючих віддали перевагу втекти з пляжу. Деякі залишилися, щоб зробити Селфі і зняти відео.\nНагадаємо, у листопаді минулого року в результаті потужного торнадо в провінції Анталія постраждали близько 40 осіб.


Ткаченко: Кличко – гарний боксер, але хріновий мер / ГОРДОН\nВ ефірі програми "БАЦМАН" головної редакторки інтернет-видання "ГОРДОН" Олесі Бацман нардеп від "Слуги народу", колишній гендиректор "1+1 медіа" Олександр Ткаченко розповів, як першим, працюючи в агентстві Reuters, повідомив світові результати референдуму щодо незалежності України, чи має намір балотуватися в мери Києва, чи винен "1+1" гроші студії "Квартал 95", а також – про роботу з бізнесменом Ігорем Коломойським, долю законопроєкту "Про медіа", інтерв'ю з чилійським диктатором Августо Піночетом, журналістику 90-х і знайомство з дружиною. "ГОРДОН" публікує текстову версію програми.\n| 18 травня, 2020 09.00 | коментарів:\nТкаченко: Зеленський мій товариш. Але я не належу до категорії його близьких друзів\nЯк кореспондент Reuters я першим повідомив світові результати референдуму щодо незалежності України\n– Олександре, добрий вечір.\n– Хотіла б розпочати з вашого кар'єрного старту. Ви закінчили факультет журналістики Київського університету Шевченка, ви киянин. Коли ви туди вступили, це була така мрія, свідомий вибір чи вас хтось підштовхнув до цього?\n– Я з восьмого класу писав у різні газети, тобто це був усвідомлений вибір. І в принципі, усупереч рішенню батьків навіть. Тому це була цілеспрямована історія.\n– Ви поєднували навчання з роботою, коли були студентом, як я розумію?\n– Я потрапив у так звані андроповські, горбачовські часи, коли був призов студентів в армію. Тобто я вступав 1983 року, а повернувся після армії 1986 року на другий курс. І відчуття, коли я вступав і коли повернувся, були, м'яко кажучи, різними. Я вступав, коли журналістика не була можливою в політичній площині. У мене були інші інтереси. Але, звісно, коли ти повернувся у країну, де вирувала перебудова і гласність, стояти осторонь цієї теми було неможливо. Тому так із мене і вийшов політичний журналіст.\n– На молодіжному телебаченні "Гарт" на "УТ-1" – я пам'ятаю це, до речі, теж, – ви були і редактором програми, і ведучим. Ви пам'ятаєте, як відбувалися ті ефіри?\n– Так. Ми були з Ігорем Слісаренком – покійним уже, на жаль – наймолодшими, кого залучили до співпраці. Дійсно, я тоді, ще студентом, почав працювати в "Гарті", нам давали таку можливість. Хоча не все було просто. Із першої програми з дев'яти сюжетів нам залишили спочатку два, а потім додали три чи чотири, які пустили в ефір. А оскільки це була інформаційно-розважальна програма, мені там удавалося поєднувати одне з іншим. Тобто тоді була і розважальна сторона, був музичний проєкт один, ну й політична журналістика теж.\n– Це було схоже на сучасне телебачення?\n– Це було схоже на класичне "перебудовне" телебачення. Це був своєрідний український аналог програми "Взгляд". І тому ми, з одного боку, намагалися бути на вістрі можливостей, які відкривалися, а з іншого – використовувати якісь ноу-хау, які були тоді нетрадиційними для консервативного українського телебачення.\n– Розвал Радянського Союзу ви зустріли ким? Де ви тоді працювали?\n– Я вже до цього моменту був стрингером агентства Reuters і далі працював на державному телебаченні. Але коли нам заборонили проводити зйомки 19 серпня 1991 року, я з легкою душею як представник Reuters у Києві підтримав Верховну Раду. І, власне кажучи, ми в агентстві Reuters першими повідомили світу, що успішно минув референдум щодо незалежності України [1 грудня 1991 року].\n– Тобто це ви повідомили?\n– Так. Так вийшло, що ми з тодішнім кореспондентом газети "Известия" потрапили єдиними в той зал, де оприлюднили результати. Це була зустріч [Леоніда] Кравчука з делегаціями акредитованих дипломатів у Києві. Туди особливо нікого не запрошували. І тому результати в дивовижний спосіб оголосили на три години раніше, ніж офіційно. Тому коли ми прийшли потім у зал Центрвиборчкому, перше запитання було від наших конкурентів з агентства Associated Press: "Чому агентству Reuters дали інформацію раніше, ніж іншим?"\n– Вам, напевно, запропонували роботу в Associated Press, так?\n– Ні-ні-ні. Ми організували тоді офіс агентства Reuters. І я пішов із "Гарту" і пропрацював там до 94-го року.\n– Скільки вам платили тоді Reuters, пам'ятаєте?\n– Як казав один мій родич: "Олександре, ти добре влаштувався. Є журналісти, а є валютні журналісти" (Сміються). У ті часи платили пристойно.\nЯ пам'ятаю виступ Буша-старшого у Верховній Раді. Мої патріотичні почуття були на межі обурення\n– Ви пам'ятаєте знаменитий виступ Буша (41-го президента США Джорджа Буша – старшого. – "ГОРДОН") у Верховній Раді, який передував подіям?\n– Так, пам'ятаю. Але я тоді ще працював у "Гарті", тобто я його як представник агентства Reuters не висвітлював. Але, звісно, так, запам'ятався.\n– Які думки тоді були? Як ви тоді це оцінювали?\n– Великі країни грали в геополітику. Було зрозуміло, що для Америки це вибір із надійнішим партнером в особі [Михайла] Горбачова і Радянського Союзу. Але мої патріотичні почуття були на межі обурення.\n– Ми глядачам нагадаємо, що Буш говорив. Він якраз закликав Україну не бути самостійною країною, а залишатися в межах Радянського Союзу.\n– Так. Але однак американські ЗМІ назвали цю промову Chicken Kiev speech (промова "Котлета по-київськи". – "ГОРДОН"). Тому що його висловлювання не сильно відповідали реаліям тоді в Україні.\n– Як ви тоді ставилися до Кравчука?\n– У мене дивні відчуття щодо першого президента. З одного боку, він зробив дуже багато, з іншого – заклав своїми багатьма рішеннями основи для певних, специфічних процесів, які відбувалися у країні. Я маю на увазі підписання Біловезьких угод, створення СНД та підписання договору про Чорноморський флот в Україні. Це були міни уповільненої дії. Хоча в нього були всі можливості після референдуму 1991 року рухатися за прикладом балтійських країн.\n– Тобто головні помилки його ви перераховуєте, так?\n– Ну, були ще нюанси, які призвели до передчасних президентських виборів, це економічна політика. Ми всі пам'ятаємо запуск гіперінфляційних...\n– "Кравчучки", так. Чому я кажу, що СНД був помилкою? Тому що політична та економічна модель, обрана країнами Балтії, привела їх туди, де вони опинилися зараз, а нас залишила там, де ми зараз.\n– Але водночас треба визнати: сам пішов, добровільно, на вибори. Єдиний з усіх президентів.\n– Демократичні інститути, усе-таки повага до свободи в ньому, безумовно, є. Тому я й кажу: той факт, що це перший президент незалежної України, – це, безумовно, його велика заслуга.\n1 серпня 1991 року, Київ. Виступ Джорджа Буша-старшого у Верховній Раді УРСР. На задньому плані – спікер парламенту і майбутній перший президент незалежної України Леонід Кравчук. Скріншот: ТСН / YouTube\n– Якою була українська журналістика 90-х?\n– А якою ви хотіли її зробити, чого прагнули?\n– Ну, тоді була ціла плеяда – можливо, ви пам'ятаєте – молодих журналістів, яких привела перебудова у професію і яких зробила доволі відомими і впливовими людьми. Вони переважно орієнтувалися на західні стандарти журналістики.\n– Юля Мостова, Женя Рибчинський – я так розумію, що вони вчилися з вами, але на курс молодші. Так, напевно, було?\n– Так. І Сергій Рахманін, і багато інших. Але там були приблизно потоки однакові, але Юля працювала у AFP тоді. І багато колег типу Миколи Вересня, який працював на BBC. Тобто школа у нас була західна.\n– Перерахуймо найяскравіших представників. Хто у вашу тусівку тоді входив із найголовніших зірок?\n– Саша Мартиненко, Сергій Рахманін, Юлія Мостова, Микола Вересень, були журналісти, з якими я працював паралельно разом. Нинішня віцепрем'єрка Канади Христя Фріланд, яка працювала у Financial Times. І багато інших. Марта Дичок...\n– Із Христею у вас гарні стосунки сьогодні?\n– Так. Ми десь кілька разів на рік телефонуємо одне одному. Востаннє бачилися, коли вона була тут як [міністерка] іноземних справ після перемоги [Володимира] Зеленського [на президентських виборах 2019 року]. Зустріч була радісною. Залишилися товаришами.\n– Хто тоді подавав найбільші надії, був найталановитішим серед вас? Як ви одне одного оцінювали і що про кого говорили?\n– Знаєте, тоді такої жорсткої конкуренції не було. Була радше атмосфера єднання, коли всі намагалися допомагати одне одному.\n– Та ну! Журналісти?\n– Ну, так. Коли ми почали "Післямову", у нас працювало багато журналістів, тому що вони розуміли, що це якийсь новий виклик, і готові були взяти участь у новому проєкті. І це була багато в чому їхня особиста ініціатива.\n– Тобто когось ви не хочете виділити, назвати і розповісти якісь пов'язані історії?\n– У кожного з них по-своєму склалася кар'єра. У когось дуже успішно, як у Христі. У когось менш успішно. Але це не привід когось якось виділяти, тому що всі були першопрохідцями тоді.\n– На кого особисто ви рівнялися у професії?\n– У якийсь момент, коли я був студентом, ми дивилися на "Взгляд" і все, що відбувалося в Москві. У нас склалася доволі...\n– Олександр Любимов, Влад Лістьєв...\n– Так. У нас потім склалася доволі тісна співпраця, коли я вже був у "Післямові" до нашої компанії з НТВ того періоду, початкового, із [Євгеном] Кисельовим, [Ігорем] Малашенком – з усією цієї плеядою...\n– Світлана Сорокіна, Віктор Шендерович, Тетяна Міткова...\n– Міткова, так. Почав працювати для програми "Итоги", потім була співпраця – ми робили для них інформаційні матеріали. Але згодом, звісно, для мене були орієнтиром багато західних журналістів, які працювали у Financial Times, The Economist і де я проходив своєрідне обкатування, як Reuters, як журналіст, який пише для міжнародних ЗМІ.\nПеред інтерв'ю з Піночетом ми хвилин 45 торгувалися, на яке запитання він готовий відповідати\n– Ви робили багато інтерв'ю з дуже відомими і знаковими людьми. Зокрема з далай-ламою, із Жаком Шираком, коли той був президентом Франції, із [чилійським диктатором Августо] Піночетом... Яке враження на вас справив Піночет? І чи довго тривало спілкування?\n– Це була дивовижна історія. Тоді було багато інтерв'ю. Ми надсилали методом засіву різним людям листи і не завжди діставали правильні відповіді. І згодом зрозуміли, що принцип шостого рукостискання дійсно працює. У випадку з Піночетом це була дивовижна історія. Виявилося, що тодішній консул Чилі в Україні був другом сім'ї Піночета...\n– Тобто ми, у принципі, не розраховували від нього дістати відповідь, але дістали доволі швидко. Приїхали туди за 13 тис. кілометрів, погодили з ними всі питання, які потрібно було погодити. Напередодні нас змусили залишити камери в тому місці, де в нас на колишній військовій базі нагорі в Сантьяго мало бути інтерв'ю. Сказали: це такий режим безпеки. Нас там приставили до однієї дівчини, яка перекладала з іспанської на англійську. І якось ми з нею ввечері спілкувалися, і видно, вона якось перейнялася нашим інтересом до їхньої теми. Тому що виник цікавий момент: коли перед інтерв'ю мав з'явитися вже Піночет, прийшов якийсь видний військовий, високий, і сказав: "Ось у вас 20 запитань. Піночет відповість на три".\nНу, звісно, я обурився дуже сильно і постарався англійською йому пояснити, якого хріна ми приїхали за 13 тис. кілометрів. І видно, дівчина якось теж перейнялася – і переклала йому так само емоційно, як і я пояснив, на що дістала відповідь від цього пана: "Стояти смирно!" Вона клацнула підборами, і після цього я зрозумів, що я сам із собою залишився. Але спрацював журналістський принцип. Я кажу: "Так, дивіться, ви не згодні, але я ж із Піночетом не спілкувався. Давайте перед інтерв'ю ми з ним поговоримо, на які запитання він готовий відповідати". І перед інтерв'ю час, який я провів із ним, було обумовлено десь пів години. А в підсумку ми хвилин 45 торгувалися, на яке запитання він готовий відповідати...\n– Він же будував ринкову економіку. Йому не звикати торгуватися.\n– Але треба віддати йому належне: на більшість запитань він погодився відповісти. А на ті, на які не погоджувався, ми домовилися про формулу "так – ні", він відповідає "так" або "ні". Тобто, у принципі, він умови інтерв'ю злегка змінив, але в цілком припустимій формі. Але найцікавіше – це було не з ним спілкування, а спілкування з тими людьми, яких він привів до влади і які на той момент були в двох різних таборах: так звані гарвардські хлопчики. Одні були соціалістами, інші – скажімо так, капіталістами. Цікаво було те, що диктатор зробив можливою демократичну систему. Ось спостерігати за цим ефектом, коли він уже був не при владі... Його, до речі, заарештували за два місяці після того, як ми взяли у нього інтерв'ю. Тобто, по суті, ми були останніми журналістами, яким він давав інтерв'ю взагалі.\nПрезидент Республіки Чилі з 1974-го до 1990-го Августо Піночет. Фото: Eduardo Beyer / ЕРА\n– Це вже після того, як він був у Англії, там лікувався і його заарештували?\n– Ми були в серпні, а його заарештували, по-моєму, у жовтні чи щось типу цього.\n– Він хворів уже? Як він почувався?\n– Ні. Він був живчиком.\n– Добре. Ви навіть його бачили в нестандартній ситуації, якщо ви взаємодіяли з ним із погляду переговорів. Що ви про нього зрозуміли?\n– Він дуже щиро вірив у те, що робить. І дуже пишався тим, що зробив можливим перехід від імовірного комуністичного розвитку до капіталістичного, вільного, розвитку своєї країни. Йому, звісно, украй некомфортно було говорити про жертви режиму. Але з іншого боку, його почуття гордості, що те, у що він вірив, він зумів утілити в життя, було очевидним.\n– А ви запитували його про злочини й убивства, які йому приписують?\n– Так, було запитання. Але це було з категорії запитань "так – ні". Я його запитав, чи відчував він провину, що він думає щодо цього. Він відповідав коротко, але намагався уникнути цих запитань.\n– Україні свій Піночет потрібен сьогодні?\n– Жодні жертви не виправдовують досягнень, які були і є в Чилі. Це одна з найстабільніших економік у Латинській Америці. Але не можна не звернути уваги на цей перехід. Для мене був важливішим перехід: те, що диктатор зумів зробити цей перехід до демократії.\n– А в Україні є така людина, яка могла б потенційно стати таким Піночетом, на вашу думку?\n– Є такий фільм, я його нещодавно подивився, який розповідає про компанію рекламників у Чилі, має назву "Ні". Коли відбулася рекламна кампанія в дуже обмежений час, який давали в ефірі, і вона зробила можливим перехід до демократичного режиму там. І мені здається, Чилі й Україну певною мірою ріднить те, що демократичні настрої там доволі сильно розвинені.\nПо-перше, не можна двічі ввійти в одну й ту саму річку. По-друге, українське суспільство – історія останніх 25 років це показала – будь-яку форму диктату не сприймає. Для цього в нас є чарівний ключик – Майдан.\n– І свобода слова.\nСаме за Порошенка стала можливою ситуація, коли замість діалогу є правильна точка зору, а всі інші – вороги\n– У вас було дуже багато різних співрозмовників. Хто був найразючішим?\n– Був такий прем'єр Жан Кретьєн, який був ініціатором проведення референдуму в Канаді стосовно незалежності Квебеку. Тобто це питання там дуже багато будирувалося. Він ризикнув і виграв. Це суттєво відрізняє його від [експрем'єра Великобританії Девіда] Кемерона, який ризикнув і програв (Кемерон пішов у відставку 2016 року після того, як країна на референдумі підтримала вихід із Євросоюзу. – "ГОРДОН").\nАле цікаво, що за три дні до голосування на цьому референдумі все показувало, що Квебек може відокремитися. І тоді Кретьєн після неуспішної телевізійній промови зробив останній крок, який виявився, як кажуть експерти, потім вирішальним. Він приїхав на великий мітинг у Монреалі й виступив із полум'яною промовою, яка надихала, французькою (він француз за походженням) закликав співгромадян голосувати за вільний Квебек і за єдину Канаду. І так вийшло, що, у принципі, після цього про цей референдум ніхто не згадував.\nЧому це цікаво для нас? Тому що в разі демократичних інституцій усі сепаратистські рухи було в Канаді раз і назавжди вирішено демократичним шляхом і методом діалогу, дискусії. І для мене приклади політиків, які змогли подолати серйозні виклики, завжди є такими, що надихають: [Вацлава] Гавела, [Леха] Валенси й усіх інших. Вони починали хвилю, яка потім мала успішне продовження...\n– ...але яка їх не заливала, а йшла, щоб оживити й підживити.\n– Вона відкривала дорогу для послідовників. Вона відкривала шлях для можливостей країни розвиватися в режимі, за який виступала більшість населення, який сприяв добробуту і гармонійному розвитку суспільства.\n– "Вікіпедія" пише, що 2004 року ви вели дебати кандидатів у президенти [Віктора] Януковича і [Віктора] Ющенка. Але я, чесно кажучи, не пам'ятаю цього і відео в інтернеті я не знайшла. Ви вели їх чи ні?\n– Я не знаю, звідки взялася ця історія у "Вікіпедії". Я вів один раз дискусію з Януковичем, іншого разу – дискусію з Ющенком. У "Вікіпедії" якимось чином це склалося в дебати. Тобто це був окремий ефір із Ющенком і окремий ефір із Януковичем.\n– Тобто просто інтерв'ю, правильно?\n– Ну, це було у прямому ефірі на каналі, так.\n– Під час передвиборчої кампанії?\n– Ющенко вже був після отруєння?\n– Адже ви знайомі з усіма шістьма президентами України. Я підозрюю, що з багатьма навіть дуже добре знайомі. Я вас хочу попросити охарактеризувати кожного з них. Про Кравчука Леоніда Макаровича ми вже поговорили. Давайте про [другого президента] Леоніда Даниловича Кучму поговоримо. Як ви його оцінюєте?\n– Ну, для початку в мене є конфлікт інтересів. Я був позаштатним радником Ющенка і Кучми.\n– Так. Тому до Леоніда Даниловича, особливо першого періоду його правління, я ставлюся як до можливості перезапуску, насамперед економіки країни, можливості знаходження консенсусу в політичній еліті. Тому я оцінюю цей етап багато в чому рятівним для країни, із погляду економіки. Тому що реформи, які він почав, – так, доволі жорсткими методами, однак – дали країні змогу перезавантажитися з економічної точки зору. Тоді саме прийшла молода команда Кучми, яку він привів у економічний, насамперед, сектор. До другого етапу я ставлюся інакше. Я вважаю, це етап утрачених можливостей і формування, власне кажучи, олігархічного класу у країні.\nДо Віктора Андрійовича [Ющенка] часів прем'єрства і початку його президентства в мене таке саме ставлення, як до Леоніда Даниловича. Це був успішний хід, успішний кейс демократично обраного президента, успішного економіста, який закінчився однак розчаруванням і приходом до влади Віктора Федоровича [Януковича]. Тобто, по суті, він заклав можливість приходу Віктора Федоровича до влади після нього.\nЧервень 2013 року, Київ. Напередодні Дня журналіста тодішній президент України Віктор Янукович (праворуч) зустрівся з представниками ЗМІ. Другий ліворуч – Олександр Ткаченко. Фото Михаил Маркив / УНИАН\n– Не виправдав він надій, Віктор Андрійович?\n– Не Жан Кретьєн.\n– До Віктора Федоровича в мене немає жодного ставлення, окрім того, що це помилка... Грубо так говорити – помилка природи чи вибору нашого. І те, чим це все закінчилося... Петро Олексійович [Порошенко] – я за нього голосував...\n– А яка роль в історії Януковича?\n– (Пауза). Це людина, яка знехтувала можливістю діалогу всередині суспільства і поставила свої особисті інтереси вище за інтереси суспільства. Суспільство відповіло так, як воно відповіло.\n– Ох ви який політкоректний...\n– Дивіться, я можу, звісно, стилем багатьох нинішніх...\n– Ви ж політик, починайте.\n– Ні, я можу у стилі багатьох нинішніх друзяк-хлопців клеїти штампи, але я яким був, таким і залишився. Тобто я не можу говорити грубощами чи яскравими образами. Я буду говорити так, як я думаю. Я вважаю, що помилка природи була для нас, для країни.\nПетро Олексійович хоч і мав не менш унікальні стартові можливості з погляду бажання людей бачити нового президента у владі, скористався ними лише частково. І теж на першому етапі, як і Віктор Андрійович. Чого я ніколи йому не пробачу – я це можу говорити відкрито – це розчарування від можливостей, які він мав, і до чого він привів, і тих зерен ненависті, які він посіяв у суспільстві. Тобто саме за його влади стала можливою ситуація, коли замість діалогу є правильна точка зору, а всі інші – вороги.\nНа жаль, ці зерна ненависті особливо нікуди не діваються, вони й далі в якийсь спосіб виростають. І це багато в чому те, що заважає нам налагодити нормальний, природний і цивілізований діалог усередині суспільства. Тому що щойно ти заводиш спробу діалогу, одразу, з одного боку, виникають прихильники "русского мира", а з іншого боку – ненависники всього того, що має іншу точку зору. І ти перебуваєш між ними й маєш відповідати не по суті, а по формі висунутих претензій.\n– А які запитання найкритичнішими стали – ті, які Порошенко витягнув і почав на них розгортати свою платформу, власне кажучи, політизувати і роздувати?\n– Мова, війна, історія й усе те, що було на прапорах його передвиборчої кампанії. (Одним із гасел передвиборчої кампанії Порошенка 2019 року було "Армія. Мова. Віра". – "ГОРДОН")\n– На вашу думку, які дійсно важливі для України питання і виклики стоять, про які реально потрібно говорити й займатися ними?\n– Здоров'я. Зараз особливо. Економіка. Зараз особливо. Необхідність діалогу національного на різні сенситивні теми, зокрема й ці. Безумовно.\nРозмови, що між мною і Зеленським напружені стосунки, ми з ним можемо зарахувати до категорії казок\n– Хто був, є і буде найкращим президентом України?\n– Не хочу давати таких оцінок. Це був вибір народу. У мене може бути різне ставлення до різних президентів. Із погляду тих основ руху економічного, поступального, який було закладено за влади Кучми, можна говорити, що він. Питання, які порушував Ющенко щодо свободи, – це, безумовно, його частина досягнень. Незалежність – частина Кравчука. У кожного були свої переваги. Але, зокрема, і з тими недоліками, про які я говорив.\n– Володимир Зеленський?\n– Ну тому що я чинний депутат провладної фракції.\n– І що? Ну похваліть.\n– Я скажу так. Є одна важлива особливість, яка відрізняє його від усіх попередніх президентів і яку, у принципі, можуть оцінити або досвідчені журналісти, або досвідчені політики. Коли ми з ними заводимо розмову про це, вони всі це визнають. Перше: це доволі щира людина. Друге: із корупцією у вищих ешелонах влади ми начебто питання закрили. Третє: він усе-таки прихильник діалогу.\nЯ сам як прихильник діалогу дуже вітаю таку форму спілкування з населенням і всередині партії, усередині фракції. Поки є можливість діалогу, є можливість поступального руху вперед. Поки люди спілкуються, є можливість не застосовувати інших засобів спілкування. І це вкрай важлива цінність, яка не завжди очевидна, але це єдина форма спілкування, яка можлива в цивілізованому світі.\n– Ходили розмови, що у вас із Володимиром Зеленським доволі натягнуті стосунки. Історично, мовляв, так склалося, тому що коли він був керівником "Кварталу 95", а ви були генпродюсером телеканала "1+1", то, з огляду на те, що "Плюси" були винні грошей "Кварталу" хронічно... І ще ми пам'ятаємо цей смішний ролик, який хтось злив у інтернет, де "кварталівці" вітали [власника каналу, бізнесмена] Ігоря Валерійовича Коломойського з днем народження і, узагалі-то, просили свої ж гроші повернути. Так от, враховуючи це все, у мене до вас запитання: на сьогодні "Плюси" винні "Кварталу" якісь гроші чи все, закрили всі борги?\n– Я сиджу в офісі, який не схожий на офіс "Плюсів". Це мій офіс зараз. Тому винен "Квартал" чи винні "Плюси" зараз, на цьому етапі, я не знаю точно. Кажу щиро. А що стосується взаємин – це взаємовідносини з керівником групи, для якої "Квартал 95" робив велику кількість продуктів. І не тільки для "Плюсів", але і для інших каналів. У нас навіть був і є досі спільний проєкт – кабельний канал "Квартал". Тому це теж діалог.\n2017 рік. У жартівливому відеоролику "Квартал 95" вітає Ігоря Коломойського з днем народження і просить повернути борг. Відео: Українська правда / YouTube\nТобто це не так питання економічних взаємин, як спільного бачення цілей і завдань. Безумовно, там були дискусії, і дискусії бували різні. Але, знову ж таки, ми обидва як прихильники діалогу казки стосовно того, що між нами напружені стосунки, можемо зарахувати до категорії казок. Вони нормальні, людські, ділові. Ми досі спілкуємося. І це відбувається у вигляді діалогу. І що важливо в цьому спілкуванні – ми дозволяємо зберегти собі той рівень щирості, який є можливим на цьому етапі.\n– Тобто ми можемо сказати, що президент – ваш друг?\n– Ні, він мій товариш. Але я не належу до категорії його близьких друзів.\n– Тобто ми можемо сказати, що президент – ваш бізнес-партнер? Тому що, як ви сказали, навіть канал...\n– Був. Тоді ще одне уточнення. Ви сказали, що зараз ви не знаєте, розрахувався канал із "Кварталом" чи ні. Окей, я вам вірю. На той момент, коли ви пішли з посади керівника каналу, "1+1" розрахувався нарешті з "Кварталом"?\n– Дивіться. Система взаємин між великою структурою, якою є "Квартал 95", і великою структурою, якою є холдинг "1+1 Медіа"... Вони різнорівневі. Є проєкти, умовно кажучи, які ми купували як бібліотеку. Це один рівень контрактів. Є проєкти, які були на ходу. Такі, як "Квартал" чи серіали. І це різні контракти. І неможливо все оцінювати ось так, одним валом. Десь були аванси, десь була заборгованість. Тобто немає такої історії, коли можна в таких...\n– Разом? Я люблю цю, знаєте, фінальну цифру завжди дивитися.\n– "Разом" неможливо сказати. Тому що якщо ти заплатив аванс, то що "разом"?\n– Ну а баланс однаково йде.\n– Ні, баланс буває по-різному. Різний за різними контрактами. Так, бували якісь періоди затримок, але головне – щоб усі завжди знаходили спільну мову.\n– Саме рік минув, як Володимир Зеленський став президентом. Усі зараз підбивають підсумки – кожен свої. Перерахуймо ваші особисті підсумки. Кілька плюсів, кілька мінусів, якщо, звісно, те і те маєте.\n– Плюси я вже сказав: щирість, відкритість до діалогу.\n– Я не про ті "Плюси". (Сміється).\n– Так. Але з погляду економіки є очевидні питання, пов'язані зі зростанням мінімальних доходів, і з ціною на газ, і з питаннями, пов'язаними із запуском ринку землі, і з відкритістю для інвестицій, і орієнтацією, зокрема, на малий і середній бізнес. Із погляду діалогу є зрушення в нормандському форматі певні, є обмін полоненими. Із погляду негативів для мене, як і раніше, є питання, пов'язані з кадровою політикою, питання в режимі комунікації, яка відбувається дуже часто хаотично. Тобто, безумовно, і недоліки, і переваги є. Але ще раз хотів би підкреслити: для мене цивілізаційно як для людини, яка бачила різні рівні спілкування президентів із народом, із медіа, зі своїми фракціями, політиками, головна особливість і важливість – це, звісно, дотримання парадигми діалогу всередині суспільства і серед політиків.\n"Зеленський мій товариш. Але я не належу до категорії його близьких друзів". Володимир Зеленський і Олександр Ткаченко. Фото: Олександр Ткаченко / Facebook\n– Ви згадали кадрову політику. У моєму рейтингу це перший і головний мінус – кадрова політика. Розкажіть про невдачі в ній на вашу думку. Назвімо кілька прізвищ: хто, на вашу думку, не зовсім на своєму місці сьогодні перебуває?\n– У мене є запитання щодо низки кадрових призначень, які були і які є. Усередині політичної сили, до якої я належу, я про це відверто кажу. Іноді навіть кричу. Але це діалог усередині нашої політичної сили. І низка рішень, які ухвалювали, зокрема, стосовно цієї консультативної групи в Мінську... Я належу до тієї частини депутатів, яка підписувала заяву щодо певних ризиків, пов'язаних із таким рішенням. Низку цих заяв я роблю публічною. Але до того моменту, поки є можливість діалогу всередині нашої політичної сили – монобільшості – я волію, на відміну від цілої групи наших колег, зберігати коректність і цей діалог вести всередині. Якщо ми будемо бачити чи я буду бачити, що мене не почули, тоді я робитиму публічні заяви.\n– Зверху є вето, щоб виносити сміття з хати чи це особисто ваше рішення?\n– Ні, це особисто моє рішення. Як ви бачите, у нас багатоголосий не "Голос", а "Слуга народу".\n– Ви керувати каналом "1+1" стали ще тоді, коли ним володіли Олександр Роднянський і Борис Фуксман, його двоюрідний брат, який, власне кажучи...\n– Мене запросила на "1+1" компанія CME, яка до цього моменту володіла контрольним пакетом акцій "1+1". Так, там була невелика частина, по-моєму, Фуксмана чи Роднянського, але основну кадрову політику до цього моменту здійснювала публічна американська компанія CME.\n– Добре. Ви ж із Роднянським устигли попрацювати, правильно?\n– Із ким я тільки не встиг попрацювати...\n– Він талановита людина?\n– Як ви його охарактеризуєте? Комфортно було з ним працювати?\n– У нас із ним своя, непроста історія взаємин, яка, зокрема, пов'язана з тим, як я покидав "Плюси" після вимушеного закриття "Післямови". Однак ми контакт певною мірою зберігали й після того. Безумовно, це талановитий продюсер, який дав старт "Плюсам", СТС. Він є продюсером багатьох успішних кінопроєктів і неординарна, безумовно, людина. У мене є своя думка щодо деяких його рішень або вчинків, але, знову ж таки, говорити це за його відсутності я б не став.\n– Ви зараз підтримуєте якийсь зв'язок із ним?\n– Ви знаєте, більшість контактів із людьми, які живуть зараз у Росії, у мене припинилася у квітні 2014 року. Десь свідомо, десь не було приводу чи ґрунту розмовляти про що-небудь. Тому зараз не підтримую.\n– Восени пройшла інформація, що Олександра Роднянського – молодшого, сина Олександра Роднянського – призначили економічним радником [тодішнього] прем'єр-міністра [Олексія] Гончарука. Ви про це щось знаєте?\n– Ви знаєте, нам би встигати стежити за змінами уряду, а за змінами радників уже я не стежив.\n– Він дійсно працював радником?\n– Якщо вірити інформації, яку всі бачили, то так, напевно. Але я не знаю.\nЯ сказав Коломойському, що спілкування на високих тонах мене не влаштовує, і пояснив, як краще вести ефективний діалог. Після цього таких випадків не було\n– 2010 року на "Плюси" прийшов новий власник – Ігор Коломойський. Але цей прихід і змінення власника відбувалися з публічними скандалами. Тому що і Роднянський, і Фуксман дорікали Коломойському, звинувачували його в тому, що він нечесно купив канал тощо. Скажіть, чому так усе сталося?\n– Я мав нещастя – чи радше щастя – не бути під час їхніх розмов один з одним. Тому мені складно щось коментувати. Я знаю, що до того моменту контрольним пакетом акцій володіла CME. І саме 2010 року викуп акцій Коломойського відбувся гладесенько-рівнесенько в американської публічної компанії.\n– Тобто в цьому сенсі ви повністю підтримуєте Ігоря Валерійовича – із погляду процедури, яка була?\n– Дивіться. Мене запросили американці – публічна компанія. Потім мене запросив Коломойський як приватний власник і далі займатися "Плюсами". Із того, що я бачив на той момент, – унаслідок цієї угоди жодних розбіжностей між CME і Коломойським я не бачив.\n– А чому він вас запросив очолити "Плюси"? Як ви до цього були знайомі й скільки?\n– Ми коротко перетнулися, по-моєму, 2005 року. До того раз бачилися року так 2000-го. Тобто ми поверхово були знайомі за підсумками двох чи трьох зустрічей. Але він до моменту, коли став власником "Плюсів", уже входив до наглядової ради CME, яка керувала "Плюсами". Тобто я вже з ним тоді спілкувався як із людиною, яка входить до наглядової ради "1+1 Медіа". Тому що він володів акціями CME. Тому ми так і спілкувалися. Він бачив, що я робив на "Плюсах", спілкувався з американцями й зі мною. Очевидно, вважав за можливе, що "у цього хлопця все вийде".\n– Як це – працювати з Коломойським?\n– (Сміється). Захоплива подорож.\n– "Дива на віражах"?\n– Він неординарна людина, безумовно. У нього є кілька цікавих рис. Це швидкий розум. Із ним я навчився складати в розумі шестизначні цифри швидко, тому що інакше вступати в діалог украй складно, тому що треба оперувати цифрами дуже легко. Він гарний шахіст і математик. Але у нього є інша важлива риса, окрім багатьох, про які знає громадськість, – цінності свободи для нього дійсно не порожній звук. Коли ми переживали етапи і з Майданом, і з Порошенком, було очевидно, що його розуміння того, що "плюсівський" ньюзрум, ТСН – це самодостатня одиниця, яка живе за своїми принципами, – для нього це також цінність. І якщо перед ним буде вибір: або свобода слова, або тиск на свободу слова – він, очевидно, опиниться на боці журналістів.\nІгор Коломойський. Фото: Ростислав Гордон / Gordonua.com\n– Він людина дуже цікава, але складна. Однак ви з ним пропрацювали 10 років, правильно?\n– Так, якраз 10 років пропрацював.\n– Отже, якось усе-таки змогли притертися один до одного. Що найскладніше в роботі з Ігорем Валерійовичем?\n– Ну, річ у тім, що щирість і чесність у взаєминах із ним – це головна і важлива риса, яку я використовував як, скажімо так, механізм побудови своїх особистих взаємин. Тому що, по-перше, це ефективний механізм. По-друге, він дає змогу багато складних питань розв'язувати не на рівні плетіння, там, інтриг чи сварок, а на рівні відвертого діалогу. Цей діалог може комусь подобатися, може мені не подобатися, йому не подобатися, але якщо ти ставиш запитання відкрито і це відповідає дійсності, знайти вихід навіть зі складних ситуацій завжди можливо.\n– То що найскладніше з ним?\n– У нього специфічний стиль спілкування. Це треба мати досвід, звикнути до цього стилю спілкування. Але з іншого боку, якщо він приймає формулу, яку ти озвучуєш відверто і чесно, він, треба віддати йому належне, дотримується цієї формули. Ну, наприклад, у якийсь момент я йому сказав, що спілкування на високих тонах мене не влаштовує, і пояснив, як краще вести ефективний діалог.\n– Та ну! Ось так узяли і сказали: "Ігорю Валерійовичу, зі мною в такому тоні прошу більше не спілкуватися".\n– Це було після кількох кейсів, але я пояснив, чому це неефективний інструмент спілкування. І треба віддати йому належне, що після цього жодних випадків із підвищеними інтонаціями не було.\n– Розумію, чому ви говорите про стиль спілкування. Судячи з тих записів, які злили в інтернет... Там було кілька телефонних розмов, зокрема кілька з вами. Коли я їх почула, подумала: у вас реально сталеві нерви, потрібно мати спартанську витримку, щоб звикнути до такого стилю спілкування. Ви говорите, що це просто стиль спілкування, але якщо не знати і збоку подивитися, можна сказати, що це дуже по-грубіянськи щодо вас.\n– Я вже говорив стосовно цих записів. По-перше, вони не повні, тому що була відповідь із мого боку. Я теж щось висловлював.\n– А що ви сказали йому? Я погано собі уявляю, щоб Ігореві Валерійовичу теж можна було у відповідь нагрубіянити. І що далі після цього буде?\n– Після цього можна якийсь час не спілкуватися.\n– Або дістати запрошення на каву.\n– Справа була різна. Головне, що протягом 10 років ми були в різних кризових ситуаціях, але знаходили вихід із них за допомогою діалогу. Щирого діалогу.\nОдин із численних аудіофрагментів, викладених у мережу, на якому зафіксовано спілкування, імовірно, Коломойського із Ткаченком. Відео: EuroMaydan / YouTube\n– У мене дуже людське, практичне запитання. У пікові моменти вам не хотілося психанути і сказати: "Та звільняюся!"?\n– Або краще, там, піти й напитися замість цього. Ну, судячи з того, що не звільнилися...\n– Ні. Були різні розмови на цю тему, але знову ж таки...\n– Заяву ви писали? Клали на стіл заяву?\n– Ні. Озвучував.\n– І що вам говорив Ігор Валерійович?\n– Ну якось же я й далі працював.\n– Тобто він переконував вас?\n– Або я його переконував.\n– Узагалі-то, якщо ви говорите "я звільняюся", вас треба переконувати не звільнятися, правильно?\n– Але якщо я кажу, що я звільняюся, я ж кажу з якоїсь причини.\nЯ – людина Коломойського? Я людина своєї дружини і своєї дитини\n– Я запитувала про труднощі у спілкуванні з Ігорем Валерійовичем, а зараз хочу запитати: що найприємніше у спілкуванні з ним?\n– У нього багато чого можна навчитися. Швидкості розуму насамперед, дуже зворушливим стосункам у сім'ї. Для нього сімейні цінності все-таки не порожній звук. Він доволі турботливий чоловік. І те, що для мене як журналіста у глибині душі важливо, – це все-таки відчуття або вірність цінностям свободи. Він сам людина, яка дотримується цих цінностей. І тому йому було, на відміну від багатьох інших відомих власників ЗМІ, набагато швидше і простіше прийняти ці цінності журналістського колективу.\n– От ви сказали, що він уміє бути турботливим. У чому його турбота виражається?\n– Ну, він дуже часто перепитує не просто "Де ти?" і "Як у тебе справи?", що можна було чути в телефонних розмовах, але й це, зокрема, турбота про людей, із якими він працює, про близьких людей. Тобто якщо стається щось неприємне, він завжди прийде на допомогу. Я мало знаю людей, які готові відгукнутися на особисті проблеми, з такою готовністю зануритися в не свої труднощі, як він.\n– За час роботи, коли ви очолювали "Плюси", скільки разів на день він міг вам зателефонувати?\n– Міг узагалі не телефонувати, а міг разів три-чотири зателефонувати.\n– Найяскравіші історії, які його цікаво характеризують або коли ви були здивовані тим, як він повівся, згадайте щось.\n– Є одна смішна історія часів Майдану, коли, власне, Майдан був у розквіті: це, по-моєму, листопад чи грудень 2013 року. Журналісти "Плюсів" активно висвітлювали ці події, як ви пам'ятаєте. І якось нам на думку разом із маркетологами і людьми, які роблять проморолики, спала ідея, як обіграти перебіг подій на Майдані у промо фільму "Пірати Карибського моря".Там був такий смішний епізод: коли цей відомий пірат, який був мерцем, виходив до своєї команди й говорив: "Треба змінити курс". І команда кричала: "Геть, ганьба! Геть!" – тощо.\nМи використали цей момент для промо "Піратів Карибського моря", але в тому контексті це звучало такою зухвалою й очевидною паралеллю... Тобто, здавалося, ми начебто нічого такого не говоримо, але ніби всім було зрозуміло щодо Януковича і зміни курсу з Європою. Цей ролик уже був в ефірі днів зо два. І я якось під час зустрічі показую йому цей ролик із телефона. Він спочатку дуже здивувався, що цей ролик уже йде в ефірі, а потім забрав у мене телефон і став бігати по всьому офісу показувати цей ролик. Тобто реакція природна в людини. Тому що він здивувався, але потім зрадів креативному перебігу думки нашої стосовно цього.\n– Він сам щось вам хоча б раз підказував прикольне, що можна було потім використати в роботі?\n– Знаєте, я дуже часто пізно прислухався до його порад. І вони часто стосувалися не так творчих рішень, як підходів певних у бізнесі. І я змушений був визнавати помилки за деякий час. Тому що його аналіз обставин справи та підходів у бізнесі або якихось рішень, які з ходу здаються: "Ну що за дурниця?" – я згодом зрозумів, чому він приходив до цієї думки. Але для цього потрібен час, виявляється, – щоб зрозуміти, чому така реакція була повільною і дуже часто була справедливою.\n– Ви згадали веселу історію, пов'язану з Ігорем Валерійовичем, а згадайте його улюблені анекдоти.\n– Ну, ви знаєте, я б не сказав, що він сильно багато любив анекдотів. Він радше любить дивитися епізоди з фільмів, згадувати якісь історії... Він знавець історії, точніше, подорожей в історичне минуле. Таких історій він розповідав доволі багато.\n– "1+1" на сьогодні – один із найпопулярніших українських телеканалів. А ви один із найкращих українських телеменеджерів. "Плюси" поступаються за рейтингами лише телеканалу "Україна". От скажіть: а чого забракло, щоб вивести "Плюси" все-таки на перше місце, а не на друге?\n– "Плюси", власне, певний період часу були першими. Тобто в телевізійному світі все рухається, усе змінюється. Якщо два чи три роки тому "Плюси" однозначно були попереду інших, то зараз ТРК, яка доволі багато інвестувала свого часу в серіальне виробництво, зміцнилася в цьому сегменті. Але якщо у "Плюсів" чи в холдингу Star Light Media є різноманітність проєктів, які базуються на жанрах як серіальних, так і розважальних проєктів та новин, то, у принципі, канал "Україна" можна назвати каналом суцільних серіалів.\n– Добре. А Коломойський як власник ставив завдання стати першою кнопкою "Плюсам" чи ні?\n– Ми ставили перед собою такі KPI, із якими був солідарним Коломойський.\n– От умієте ви так відповідати...\n– Дивіться. Для нас було на якомусь етапі...\n– Як Піночет: "так" і "ні".\n– Ні. У нас на якомусь етапі було важливіше завдання: ми ставили завдання бути економічно ефективним бізнесом. І в цій моделі не так важливо, ти перший чи другий, – важливо, ти прибутковий чи ні.\n– Ви в січні, по-моєму, говорили: "Плюсам", щоб бути прибутковими, потрібно ще кілька років. Я так розумію, вони все-таки не прибуткові?\n– "Плюси" наближаються, наскільки я розумію, до цієї мети, і доволі успішно. Єдине, що може зараз перешкодити, – це та криза, у яку ми всі входимо.\n– Ви зараз у політиці. Про вас кажуть "людина Коломойського". Це відповідає дійсності? Ви – людина Коломойського?\n– Я людина своєї дружини і своєї дитини.\n– Піти в політику – чия це ідея була? І як ви на це зважилися?\n– Це була моя ідея. Я поставив перед фактом багатьох і в сім'ї, і на роботі, і власника. Тобто я в якийсь момент зрозумів, що прихід Зеленського до влади відкриває унікальні можливості спробувати себе на ниві, на яку я, чесно кажучи, як політичний журналіст ніколи не думав заходити. Тобто для мене це було вікно можливостей і спроба спробувати себе в чомусь іншому, де я вже відбувся.\n– Що зараз зі справою стосовно прослуховування кабінету прем'єр-міністра тодішнього Гончарука? У цій справі, я нагадаю, у вас на "Плюсах" тоді був обшук.\n– Я приїжджав тоді на "Плюси" розібратися із цією справою. Вона якось стихла. Жодного руху особливого я не бачу. Був депутатський запит. Останні новини, які я чув тижнів два-три тому, ні про що.\n– Ви тоді говорили, що це абсолютно політично мотивована історія й узагалі її використовують як важіль тиску на журналістику і свободу слова. Ви вже розумієте, хто і навіщо це робив?\n– Мене здивував вкрай дивний підхід правоохоронних органів до цього процесу. Замість того, щоб покликати журналістів і відразу приходити в офіс з опечатуванням та обшуками, є набагато цивілізованіші способи дістати ту інформацію, яку їм хотілося дістати.\n– Ви знаєте, хто за цим стоїть і навіщо це зроблено?\n– Чесно кажучи, не маю ані найменшого уявлення. Я спілкувався щодо цього із правоохоронцями. Мене запевнили, що жодних намірів тиснути на "Плюси" і на ЗМІ в них не було.\nІз дружиною Анною і сином Данилом. Фото: Anna Tkachenko / Facebook\n– Ваша дружина Анна залишилася працювати на "Плюсах". Що вона зараз робить там?\n– Вона діджитал-директор.\n– Ви познайомилися на роботі. Як це взагалі – коли колеги, лав-сторі, яка перетворюється на сімейну історію журналістів?\n– Вона прийшла до нас HR-директором, і ми разом із колегами перезавантажували "Плюси" протягом двох років, коли з публічної компанії, у якій витали різні духи минулого, потрібно було робити принципово іншу компанію. Ми обрали свою стратегію перезавантаження – назвали це "системою цінностей" політики процедур, – унаслідок якої змінилося 70% топменеджменту компанії, і вона стала принципово іншою до 2012 року і з погляду системи управління, і з погляду підходів, і політик. Й Анна відіграла в цьому одну з головних, якщо не головну, роль як HR-директор. Довго-довго спілкувалися – і так доспілкувалися.\n– Я належу до малого або середнього бізнесу. Не можна сказати, що я багатий, але я й не бідний.\n– Вам вистачає грошей на всі ваші бажання?\n– А які залишаються нереалізованими через брак грошей?\n– Ну, в космос полетіти.\n– Тобто ви хочете стати космічним туристом?\n– А ви щось у цьому напрямі вже робите? (Сміються).\n– Ні, нічого. Але ви питаєте "чого ви хочете". От, наприклад, космічним туристом.\nРозмова із Зеленським про вибори мера Києва була, рішення про кандидата ще не ухвалено\n– Хочу тепер поговорити про мерську історію. Ви заявляли, що були б не проти балотуватися в мери Києва. Зараз ви для себе рішення ухвалили: йдете в мери чи ні?\n– Ні, рішення ще не ухвалив. Ситуація постійно змінюється, коронавірус зараз у нас. Але Київ у моєму серці, це щиро. І я в будь-якому разі небайдужий до процесів, які відбуваються в Києві, стежу за ними й активно намагаюся брати участь. І просто так від цієї історії вже навряд чи коли-небудь відмовлюся.\n– Тобто з вашої відповіді я розумію, що, найімовірніше, ви будете балотуватися?\n– Дивіться, коли настане час, я про це скажу.\n– От коли настане час і коли він настане, тоді я про це скажу.\n– Піночет: "так" – "ні". Версія 2.0.\n– Мені [експрезидент Литви Альгірдас] Бразаускас одного разу сказав одну фразу: що відрізняє успішного політика, або нормального цивілізованого європейського політика, від політика, який бреше? Ти завжди маєш говорити правду, але ти можеш щось недоговорювати.\n– Тоді поговорімо про інших, поки ви ухвалюєте рішення і ще думаєте. Ви сказали, що вам не однаково й ви до цієї історії однаково будете залучені. Поговорімо про ваших імовірних конкурентів. Наприклад, почнемо з [бізнесмена] Андрія Пальчевського. Він вам подобається?\n– Він же не красень.\n– А чи готовий він стати мером Києва?\n– Не знаю, треба його питати. Ми знайомі, але я б не сказав, що дуже близько.\n– Ви вважаєте його своїм серйозним конкурентом, якщо ви підете на вибори?\n– Я вважаю, що в усіх киян є один серйозний конкурент – це проблеми, які є в місті: медицина, дороги, корупція, ЖКГ. І вони всі відомі. Немає значення, яке зараз прізвище людини, котра відповідає за ці проблеми, але із цими проблемами треба щось робити. Тому мій конкурент – як вирішити ці виклики, які є в киян.\n– У [шоумена] Сергія Притули є шанси очолити Київ?\n– Гарний актор "Вар'яти-шоу".\n– Ну, слухайте, за таким принципом можна сказати, що половина фракції "Слуги народу" теж гарні актори, співаки, тамади...\n– Чому я так кажу? Це не запитання. Ніхто з них офіційно не сказав про своє бажання кудись іти чи балотуватися. Про них сказали, якщо мені не зраджує пам'ять, [екснардеп Борислав] Береза чи ще хтось, але ніхто – ні Пальчевський, ні Притула – не говорили, що вони зробили свій вибір. Тому мені дивно коментувати рейтинги. Рейтинги – так, я бачу.\n– Я якраз про рейтинги не питаю, тому що я їм не вірю. Я відразу дивлюся на назву фірми, яка їх робила, і де спочатку це опублікували. І можна вже далі не дивитися.\n– Я думаю, що серйозно можна буде говорити про конкуренцію на цьому полі після закінчення коронавірусної історії – десь у червні – липні місяці. Тобто це старт, коли буде зрозуміло, хто, власне, перебуває на виборчому полі мерської кампанії та кампанії з виборів у Київраду.\n– Кажуть, коли змінився глава Офісу президента, то змінився і, власне, кандидат від "Слуги народу" на вибори мера Києва. Тому що Андрій Богдан лобіював вас, а зараз Андрій Єрмак нібито лобіює [нардепа від "Слуги народу"] Миколу Тищенка на цю посаду. Це правда?\n– Рішення в партії щодо виборчої кампанії в Києві не ухвалено.\n– А які у вас стосунки з Миколою Тищенком?\n– Ну, дивні. Мені складно їх описати. Вони в різний час були різними. Тобто колись були товариськими, колись... Але я не завжди розумію комунікаційний ряд, яким він спілкується з колегами або коли намагається донести свою думку. Я не завжди її вловлюю.\n– Для Києва це був би гарний вибір як мера?\n– Для Києва будь-який вибір людини, яка буде професіоналом, експертом у тому, як налагодити життя в місті Києві, і чесної людини був би гарним.\n– Він відповідає тим критеріям, які ви зараз озвучили?\n– Це не мені вирішувати.\n– Та я ж вас питаю. Ми ж не на вибори з вами йдемо.\n– Я ж кажу: зважаючи на те, що він говорить, я не завжди розумію. Тому мені складно відповісти на ваше запитання.\n– Добре, по-іншому. У вас із Володимиром Зеленським була розмова щодо виборів мера Києва і стосовно того, що ви хотіли б балотуватися? І якщо так, то чи підтримує він вас у вашому бажанні стати мером міста?\n– Мені просто цікаво, що ви думаєте. Була розмова чи ні?\n– Якщо була, то рішення, напевно, ще не ухвалено.\n– Ви відповіли на моє запитання.\n– Добре. Тобто розмова була – рішення не ухвалено. Із якої причини?\n– Це дискусія, яка відбувалася між нами. Я б хотів її залишити в межах розмови між двома людьми.\n– Хто вам більше подобається, глава Офісу президента Єрмак чи глава Офісу президента Богдан?\n– Як глава Офісу?\n– Ми довго спілкувалися з Богданом. Тобто з людської точки зору мені Богдан ближче знайомий. Із професійного погляду в кожного з них є свої плюси й мінуси. Зрозуміло, що Андрій [Богдан] набагато вибуховіша, відкритіша людина, а Андрій [Єрмак] дипломатичніший, більшою мірою політик у цьому сенсі. Але стосунки в нас складаються доволі рівні. Принаймні ми навчилися відверто говорити один одному неприємні речі.\n– Це які неприємні речі ви вже сказали один одному в очі?\n– Ще раз: це розмова між двома людьми. Я перестану відповідати своїм принципам і цінностям, щойно почну порушувати це правило. Ні, не буду говорити.\nКличко – гарний боксер, але хріновий мер\n– Щойно Володимир Зеленський став президентом, почалася масована, активна кампанія з усування чинного мера Києва Віталія Кличка. Це було не в останню чергу зумовлено їхньою особистою неприязню. Але зараз, як кажуть, їх помирили. І я хочу вас запитати: чи можливий варіант, коли Віталій Кличко піде на вибори мера Києва і його підтримуватиме Володимир Зеленський?\n– Я сумніваюся. Хоча в політиці ніколи не говори "ніколи". Це ж мистецтво компромісів. У мене від того, яке буде рішення політичне про виборчу кампанію щодо Києва, своє ставлення до Кличка не зміниться. Я вважаю, що він – гарний боксер, але хріновий мер.\n– Коли Володимир Зеленський проводив передвиборчу кампанію, він говорив про те, що закон про мову потрібно коригувати. Нещодавно ви підтвердили цю тезу і сказали, що так, його все-таки потрібно змінювати. Скажіть: у яких місцях і в чому саме треба змінювати? Які сфери ви бачите особисто? Це ЗМІ, це побутова сфера, освітня сфера? І якщо так, то коли це робитимуть?\n– Те, як ухвалювали закон про мову, – його ухвалювали на піку виборчої кампанії і він відповідав гаслу тодішнього президента в межах його виборчої кампанії, – у мене викликало сумніви. Ухвалювати такі рішення під час виборчих процесів – украй ризикована річ, тому що ти залишаєш спадщину для тих, хто прийде після тебе. Власне, так і вийшло.\nЦей закон недосконалий. Хоча вдома я українськомовна людина, маленький син спілкується зі мною українською, ми вдома із дружиною спілкуємося українською, я розумію ризики, які закладено в цьому законі. Тому що він неконсенсусний із погляду ставлення суспільства до цього закону. Безумовно, українська мова, яка довгі роки була у пригнобленому стані в цьому суспільстві, – це факт – потребує промоції, потребує свого затвердження. Інше питання, що в результаті діалогу важливо знайти ті больові точки, які викликають побоювання в інших людей, що мають інше ставлення до цього закону.\nУ мене немає точних відповідей, що й коли, що найважливіше, можна змінювати в цьому законі. Тому до епідемії коронавірусу ми запропонували формулу спілкування з експертами – з ученими насамперед, не політиками, які готові були розпочати наукову дискусію. Національну дискусію із залученням науковців із різних міст про те, що, власне, варто змінити з погляду єднання суспільства, виявлення консенсусних рішень. І не тільки в цьому питанні, але й у питанні ставлення до історії, і в низці інших сенситивних моментів, які можуть бути ризикованими з погляду суспільного розвитку у країні.\n– Тобто після карантину ви відновите роботу над цим діалогом?\nЗасідання комітету Верховної Ради з питань гуманітарної та інформаційної політики, у центрі – голова комітету Олександр Ткаченко. Фото: Олександр Ткаченко / Facebook\n– На основі чого ця платформа відбуватиметься? На основі вашого комітету у Верховній Раді? (Ткаченко очолює парламентський комітет із питань гуманітарної та інформаційної політики. – "ГОРДОН").\n– Комітету, так. До сфери повноважень комітету входять питання релігії, історії, історичної пам'яті, питання мови. Оскільки в нас постійно з'являються ініціативи депутатів поміняти то тут, то там, в одному-іншому законі, які пов'язані із цими сферами, – очевидно, що якби ми намагалися склеїти полотно з усіх цих пропозицій, просто всі нинішні закони розвалилися б. Ми зайняли в цьому сенсі консервативну позицію: зараз нічого не змінюємо, але ми хочемо провести діалог.\n– Хто братиме участь у цьому діалозі? Ви вже знаєте список людей і будете їх обдзвонювати? Чи будете публічно оголошувати, щоб ініціативу всі виявляли?\n– Із частиною вчених із наших провідних інститутів і розпочали діалог про те, хто може скласти базу для такої розмови, і накидали широкий список людей. Ще раз хочу підкреслити: це не політики, не, скажімо там, лідери громадської думки, які публічно засвітилися. Це провідні вчені в різних сферах.\n– Тобто ви вже розумієте приблизно список людей?\n– Широкий список у нас складено.\n– І ви його покажете публічно? Чи ви готові зараз уже назвати?\n– Ми не закінчили цієї розмови, на жаль. Ми тільки її почали. І тому ми домовилися про певний механізм. Ми спочатку зустрічаємося вузькою групою, потім ми розширюємо її, потім робимо ширшою. І потім проводимо такі зустрічі в різних містах країни.\n– Тобто це з різних університетів? Не тільки Києва, але й інших міст?\n– Одеси, Харкова, Львова, Дніпра тощо.\n– Список можна буде подивитися десь?\n– Щойно ми прийдемо до фінального списку – безумовно.\n– Тобто, умовно кажучи, ініціативно туди потрапити не можна? Якщо, скажімо, я хочу.\n– Нам пишуть люди. Можна. Але я зараз свідомо не хочу педалювати цю проблему. У нас зараз дві важливі проблеми: як залишитися живими та здоровими і як вийти з економічної кризи. Мене це хвилює набагато більше.\n– От я хочу у вас запитати щодо економічної кризи. Тому що комітет під вашим керівництвом кілька ініціатив уже запропонував. Розкажіть, що це? Найосновніше.\n– Ми погодили зміни в цілу низку законів, які мають допомогти креативним індустріям вижити в умовах кризи. Креативні індустрії – це не тільки телек, медіа, кіно. Це велика сфера, яка належить до музеїв, театрів, креативних бізнесів у вигляді дизайну тощо. Це, на секундочку, 4% ВВП країни, у якій працює понад мільйон людей. Найбільшу додану вартість дають ці індустрії.\nМи розуміємо, що після кризи такі об'єкти, як кінотеатри або туризм, що належить до сфери креативної індустрії, будуть схильні до найбільших ризиків із погляду закриття і кризи. Ми також розуміємо, що до цієї сфери – те, що ми зараз розпочали діалог з урядом, – належить багато представників малого й середнього бізнесу. А це вже сфера, у якій працює більше ніж 8 млн людей. І перед ними стоять ті самі виклики, що й перед креативними індустріями.\nМи збираємося на базі нашого комітету запустити своєрідний пілотний проєкт, який ми б хотіли запропонувати як орієнтир для підтримки малого та середнього бізнесу. Він дає значно більший відсоток, ніж креативні індустрії, у ВВП країни. І нам здається, що щонайменше ці люди, які працюють на малих і середніх підприємствах, мільйони людей – заслуговують на те, щоб залишитися з роботою і далі наповнювати економіку країни "живими" грошима.\nРоскомнагляд нас не надихає\n– Ми підійшли до найважливішого і найскладнішого запитання, яке я залишила на фінал. Для мене воно точно найважливіше. Я хочу з вами поговорити щодо свободи слова та законопроєкту "Про медіа", який ви ініціювали та автором якого ви стали. Тому що, ви знаєте, ми з вами спілкуємося трошки більше ніж годину, і скільки ви всього правильного, потрібного й важливого сказали про роботу журналістів, розповідали про себе, про свій досвід... Те, що ви говорите про свободу слова, – я під кожним словом готова підписатися. Якби мені хтось сказав, що ви напишете такий законопроєкт, я б, чесно, ніколи не повірила, тому що в мене це погано монтується. Я це говорила публічно і зараз можу повторити. Дуже добре, що в нас зараз є така можливість це обговорити, бо ця тема хвилює не тільки мене, – ця тема хвилює дуже багатьох людей – не тільки наших із вами колег, а, власне, і суспільство, тому що це вплине й на все інше.\nЗазвичай не в моїх звичках ставити довгі запитання, але в цьому випадку ситуація екстраординарна з погляду професійного інтересу. Що найважливіше й найнебезпечніше в цьому законопроєкті? Те, що, згідно з документом, буде створено мегаорган із мегаповноваженнями, як Нацрада [з питань телебачення і радіомовлення]. Якщо зараз він контролює, координує роботу радіо і телебачення, то тепер пропонують, щоб він координував, контролював ще й роботу і друкованих ЗМІ, і сайтів, і блогосфери, тобто умовних блогерів, ЛГД, Facebook їхній, YouTube тощо. Виписано так закрутисто в цьому сенсі. Я вам скажу, що з погляду духу законопроєкту він мені схожий на ініціативу [президента РФ Володимира] Путіна про суверенний інтернет, яку він почав втілювати у РФ і я не можу сказати, що неуспішно.\nЩо тут насамперед небезпечне? Те, що держава намагається ввійти у сферу інтернету і поширити на нього функції контролю. Водночас ви – людина, яка багато років страждає від дій Нацради, тому що в нас історично так склалося, що Нацрада завжди була політичним органом і судила не за тим, що були порушення дуже часто в телеканалів, а просто за тим, що потрібно було якійсь владі зробити цей канал слухнянішим і не таким кусючим. Виписували штрафи, погрожували позбавити ліцензії і таке інше, і таке інше...\n– Вибачте, у чому запитання?\n– А от довге запитання, я відразу сказала. Я хочу спочатку позначити те, про що ми говоримо, тому що не всі глядачі знають, про що йшлося. Наступне, що хвилює, – це те, що прописано список причин, через які ця Нацрада може наїхати на сайти. Починаючи від "мови ненависті" – під яку ми розуміємо, що можна підвести, – до безпосередньо самої мови, згідно з нинішнім законом про мову. Від фінансової звітності ЗМІ до інтерв'ю з людьми зі списку небезпечних для національних інтересів та медіапростору. Тобто ми розуміємо, знову ж таки, що будь-яка людина, проти якої ведуть кримінальне переслідування, теж теоретично може потрапити під це. Я не буду все перераховувати, що там ще є, там дуже багато бомб закладено. У мене запитання до вас таке. Зрозуміло, що проти законопроєкту виступило дуже багато журналістів. Зрозуміло, що вже є висновок Головного науково-експертного управління, є висновок ОБСЄ, що документ не відповідає стандартам свободи слова й узагалі стандартам журналістики. Незважаючи на це все, законопроєкт сьогодні й далі лежить у Верховній Раді, тобто теоретично його можуть проголосувати в першому читанні в будь-який момент...\n– Давайте запитання розділимо по котлетах.\n– А я от запитання зараз і формулюю.\n– Та вже в ньому стільки запитань, що...\n– Ні, зараз. Чи розумієте ви, що найправильніше, що можна зробити із цим законопроєктом, – багатостраждальним, гучним, багато разів обговореним – це просто відкликати його з Верховної Ради, сказати колегам-журналістам: "Хлопці, неправильно було, не вийшло. Спроба погана, соррі", – і якщо ви хочете зробити щось позитивне, гарне, то просто щось нове написати? Тому що ви заявляли, що можна проголосувати в першому читанні й переробити до другого. А його треба весь переробляти.\n– Можу відповідати? Перше: закон "Про медіа" об'єднав у собі цілу низку інших законів, які були в цій країні. Закон про інформагентства, закон про друковані ЗМІ тощо. Плутанина в тому, що ці закони не збігалися, була давно. І очевидно, що закони, які ухвалювали в середині 90-х років, коли онлайн-медіа взагалі не існувало, і реальність, у якій ми існуємо сьогодні, потребує відповідей на запитання, яких у нас немає.\nУ Києві, наприклад, кияни користуються онлайн-медіа, і для них це головне джерело інформації на сьогодні, на відміну від телебачення й радіомовлення. І якщо стосовно телебачення й радіомовлення ми не мали жодних зауважень і пропозицій... Ну, деякі, коректні. Якщо стосовно онлайн-платформ ми мали невеликий список пропозицій, які ми почули, і один важливий момент, який був щодо друкованих ЗМІ, і ми його теж почули, то більшість запитань, про які ви говорите, стосувалися однієї сфери – онлайн-медіа. І так, безумовно, це новела, якої ніколи в цій країні не було.\nДо речі, висновки ГНЕУ (Головного науково-експертного управління. – "ГОРДОН") у більшості випадків є негативними. І висновки ОБСЄ, якщо ви уважно почитаєте, стосуються двох аспектів. Один – що, вибачте, не можна чіпати ЗМІ держави-агресора. У нас інша думка стосовно цього. І другий стосувався того, що, найімовірніше, це, можливо, мають бути різні закони, присвячені різним медіа та різним регуляторам, але до чого є різні думки, зокрема в європейських інституціях: таких як ЄС або Рада Європи, із якими ми були в постійному діалозі.\nТак от завдяки діалогу, який ми вели і з вами, і з Радою Європи, і з іншими індустріями, ми напрацювали ось такий пакет пропозицій та змін. Я зараз не буду розкривати всіх секретів проходження подальшого цього закону. Але ми домовилися, зокрема і з нашими європейськими колегами, які саме зараз розробляють проєкти законів щодо регулювання онлайн-ЗМІ. Вони перебувають на початковому етапі формування відносин, і вони хочуть це регулювати.\nБезумовно, це набагато тонша сфера, ніж історія із традиційними медіа. І в низці країн її вже певною мірою регулюють. Але ми домовилися поки що винести за дужки цього закону багато аспектів, які стосувалися регулювання онлайн-медіа. Я вам про це говорив. Тобто ми, найімовірніше, діятимемо в унісон із європейськими колегами і користуватимемося їхніми напрацюваннями щодо цього.\nДо речі, ті зміни, які, чув, збираються вносити як новели у країнах Східної Європи, у Британії щодо онлайн-ЗМІ – у мене є ці напрацювання. І я б хотів їх вам потім показати і почути вашу думку щодо цього, тому що вони у низці випадків набагато радикальніші, ніж наші попередні пропозиції. Але ще раз кажу: на цьому етапі ми цілу низку новел, які було внесено насамперед щодо онлайн-ЗМІ, найімовірніше, не зробимо сферою регулювання цього закону. Як? Це вже юридичні, законодавчі тонкощі, як ми це будемо робити далі.\nТочно так само, як і в питанні лібералізації регулювання Нацрадою всього медійного простору – там буде внесено набагато ліберальніші норми, ніж це було спочатку. Ми, найімовірніше, витратимо ще певну кількість часу, працюючи над цим законом. І коли настане час, я скажу, якою процедурою ми будемо користуватися. У будь-якому разі хвилюватися вам, особливо онлайн-медіа, поки що нема про що.\n– "Поки що".\n– Так. У підсумку це однаково буде діалог. Ми чуємо. Ми почули вас, ми почули європейських колег – і зрозуміли, що це доволі незвідана сфера, де ми не хочемо бути першими, очевидно. І Роскомнагляд нас у цьому зв'язку не надихає як приклад.\n– У тому-то й річ! А зараз саме він і виходить як приклад.\n– Це ще одна історія – що не зовсім те, про що ви говорили, відповідає букві й духу цього закону. Але то таке.\n– Олександре, я хочу...\n– Почекайте, Олесю, секунду. У вас же було довге запитання.\n– Окей, давайте довгу відповідь.\n– Так. Тому головний висновок, який я хотів би, щоб ви зробили: ми почули, висновки ми зробили. І найімовірніше, до питання про регулювання онлайн-медіа повернемося не сьогодні й не завтра, а післязавтра.\n– Ну, така відповідь мене не влаштовує. Бо мені ж потрібно розуміти... От ви говорите: "Ми будемо вносити зміни..."\n– У межах комітету... Я зараз не буду всього називати. Тому що інакше це буде новиною. Я журналіст і знаю, що якщо я скажу цю новину, якої не узгоджено цілком із комітетом, – вона викликатиме сумнів у колег. Утім певний вектор руху в бік, як зробити цей закон демократичним, відповідним викликам нашого часу, ми для себе маємо. І процедуру того, як ми будемо проходити. Потім розповім це вам в індивідуальному порядку.\n– Це ж дуже важливо, тому що ми говоримо з вами про журналістику, про публічність, про свободу слова, і чим більше буде якихось публічних, і ваших зокрема, відповідей і дій, тим менше буде місця для маніпуляцій.\n– Мені найпростіше зараз сказати рішення, якого ми дійшли, щоб ви зрозуміли, як ми далі будемо рухатися. Я цього не можу зробити зараз, але, цілком можливо, скажу в доволі визначені строки.\n– Якщо так, як ви говорите і ви розумієте, що це потрібно не просто коригувати, а істотно коригувати, викидаючи цілі пласти, які погрожували тим чи іншим напрямам, – чи не простіше прибрати цей законопроєкт, відкликати зараз, внести всі коригування, обговорити, щоб до першого читання він був уже в нормальному стані?\n– (Переходить на українську) Відповім як відповідають у Верховній Раді. У процедурах та регламенті Верховної Ради є багато інших способів, яким чином можна вийти з цієї ситуації. Не тільки ця, про яку ви говорите.\n– Ну ви ж журналіст, слухайте. Політик ви зовсім нещодавно. Навіщо ви зараз поганому вчитеся так швидко?\n– Я вчуся, тому що дійсно процедури та регламент дають змогу користуватися не тільки єдиною формулою, яку ви запропонували, але ще щонайменше двома чи трьома. Одну з цих формул ми будемо використовувати.\nАле якщо пішла така розмова, я думаю, що все-таки варто було б сказати, що ми розглядаємо зараз як опцію такий підхід. Є така процедура регламентна: ми виносимо цей закон "Про медіа" в зал і просимо проголосувати депутатів, повернути на перший повторний розгляд проєкт цього закону. Що з погляду регламенту нам дає змогу доволі сильно змінити структуру не методом правки, а, по суті, переписавши цей закон. Враховуючи всі ті пропозиції, які надійшли, зокрема від індустрії та від Ради Європи. По суті, зберігши основний напрям і концепцію закону, ми значно змінимо – і будемо розглядати наново і на комітеті, і у Верховній Раді. Така новина.\n– Добре. Тоді які строки? І коли можна буде почитати новий текст, – те, що буде запропоновано до голосування?\n– Я думаю, що до актуальності цього питання ми повернемося не раніше ніж наприкінці травня – на початку червня, але вже після коронавірусу ми готові будемо озвучити, скажімо так, roadmap (дорожню карту. – "ГОРДОН"), за якою ми збираємося рухатися з цим законом. І ця дорожня карта відрізнятиметься від тієї, про яку ви чули раніше.\n– Ви не хочете зараз відповідати конкретно щодо процедури. Скажіть чесно, ворогом преси ви ставати не збираєтеся?\n– Боронь Боже (хреститься). Ви що? Ні, звісно! І в думках навіть...\n– Але ви ж добре знаєте історію. Ви як журналіст – журналістів у минулому часі не буває – ви ж розумієте, що жодна війна, яку влада починала з журналістами, – її не вигравали. Ви не збираєтеся починати таку війну?\n– Перше: у нас і в думках ні в кого із членів цього комітету не було. Можу й за інших колег сказати про це. А друге: хочу, щоб ви зрозуміли виклики, які перед нами стоять. Перед нами не тільки агресія з боку певної держави, яку ми маємо зараз, – перед нами необхідність регулювання величезного простору, який регулюють закони середини 90-х років. Тобто коли будь-який регулятор, яких може бути кілька – не має значення – намагатиметься застосовувати ці норми в нинішніх умовах, це неможливо. Точно так само, як поза сферою будь-якого регулювання залишається величезний простір.\nЗМІ – це не тільки онлайн-ЗМІ. Їх, у принципі, ніяк, жодним законом у нас ніде не прописано. І коли до нас приходять із запитаннями, наприклад, представники онлайн-платформ, і кажуть: "А де ми тут?" – ми нічого не можемо сказати. Їх ніде ніяк не врегульовано. Чим ви займаєтеся зараз, коли сидите на [карантині через] коронавірус? Ви багато дивитеся телевізор? Ви дивитеся онлайн-платформи. Вас не бентежить те, що їх ніяк не регулює закон? Мене, наприклад як законодавця бентежить.\n– Мене бентежить інше. Я хочу від вас як від законодавця – тим більше, як від свого колеги в нещодавньому минулому – навпаки, допомоги, а не заборон, розумієте? Не регуляції. Тому що в чому проблема журналістики сучасної? У тому, що рекламний ринок дуже маленький, дуже слабкий. Якби рекламний ринок сьогодні був і ви допомогли йому зокрема, це б дуже сильно допомогло якості журналістики і розв'язало багато проблем, які є в журналістиці. Журналісти чого чекають? Безпечної професії. Журналісти чого чекають? Чекають, що будуть розслідувані злочини, які проти них здійснювали. Тому в цій сфері від вас потрібна допомога.\n– У мене одне прохання. Ви як журналіст зараз змішали все: коні, люди і залпи тисячі знарядь – в одну масу. Розслідування, захист журналістів, необхідність підтримки з погляду падіння рекламного ринку, можливості регулювання онлайн-медіа... Усе це в одну купу не змішується. Ми цим законом не намагаємося відповісти на ці питання. Ми намагаємося мати поле для рівних умов для всіх ЗМІ.\nЩо стосується підтримки журналістів – є напрацювання, які ухвалять у межах пропозиції щодо захисту прав журналістів. Що стосується підтримки медіа в умовах кризи – креативні індустрії, про які я вам перед цим говорив, – зокрема мають допомогти медіа в цій непростій ситуації. Що стосується рівних умов усіх медіа, щоб у них були рівні можливості перед законом, – про це закон "Про медіа". Тому це різні речі. Найменше – точніше, взагалі ніяк – не було й немає думки перешкодити розвитку вільної журналістики, з одного боку, і дати можливість, з іншого боку, ефективнішому розвитку медіа як бізнесу.\n– Ну ви, звісно, заженете за Можайське шосе будь-кого.\n– Ну ви даєте... Дуже коректно і м'яко.\n– Так... Спасибі вам велике.\nТеги: Віктор Янукович, Верховна Рада, Київ, телебачення, Леонід Кравчук, Віталій Кличко, Петро Порошенко, Леонід Кучма, Ігор Коломойський, мовний закон, українська мова, Олександр Ткаченко, Олеся Бацман, Августо Піночет, 1+1, Олександр Роднянський, Володимир Зеленський, журналісти, Слуга народу, Андрій Богдан, Андрій Єрмак, законопроєкт про медіа\nЗеленський, Коломойський, Кличко, цензура, політ у космос. Інтерв'ю Бацман із Ткаченком. Трансляція G\n23 квiтня, 2020 19.00 |коментарів:\nВселенський патріарх вважає, що Росія визнає ПЦУ – Ткаченко\n29 лютого, 2020 21.30 |коментарів:


Топ фільмів, які варто подивитися до Нового року | Волинь 24 - новини Волині та Луцька\nТоп фільмів, які варто подивитися до Нового року\n02 грудня, 2021, 19:22\nМи розуміємо, що свята настали, коли на телебаченні з'являються всім відомі кінострічки, які в кожного асоціюються саме зі святом із ароматом мандарин, ялинки та шампанського.\nПро це повідомляє Marie Claire.\n“Доки ти спав”\nЧудова історія про заплутаний любовний трикутник, події якої відбуваються напередодні Нового року. Звичайна дівчина Люсі у виконанні Сандри Буллок закохується у незнайомця, якого кожного дня бачить на роботі. Вона марно мріє про кохання із ним, проте навіть не здогадується, що доля підготувала для неї незвичний подарунок на Різдво.\nЛегка та невимушена новорічна підліткова драма-комедія — кіноадаптація трьох оповідань відомих американських письменників, зокрема, й автора найромантичніших історій “У пошуках Аляски” та “Винні зірки” — Джона Гріна. Історія трьох кохань, які відбуваються напередодні Нового року у засніженому Іллінойсі. Проста дівчина знаходить кохання в обличчі відомого співака, найкращі друзі намагаються зізнатися у почуттях, а у місті тим часом сніг викликав справжній сполох.\n“Вечора на хуторі поблизу Диканьки”\nЦе мюзикл, який вже 20 років всі українці дивляться чи в новорічну ніч, чи перед Різдвом. Мається на увазі класична кіноадаптація — трохи смішна внаслідок зовсім нереалістичних декорацій, але геніальна за своєю природою. Історія Вакули, який заради кохання готовий прохати червоні черевички навіть у самої імператриці, гідна вашого часу.\nМи не проти зустрічати Новий рік у самотності, якщо думки, емоції та відчуття перебувають у гармонії. Проте головному героєві фільму доведеться у прямому сенсі слова “найняти” родину для того, аби його бос побачив перед собою не парубка, а успішного бізнесмена та коханого чоловіка. Гратися у сім’ю було дуже весело доки головний герой Сем не зрозумів, що “звільняти” доньку та дружину йому зовсім не хочеться.\nЧудовий детектив із красивими акторками-француженками, у розкішних декораціях заміського будинку та із трупом патріарха родини. Події відбуваються на фоні засніженої французької провінції, а злочинницею може стати будь-яка із 8 жінок, які самі й розпочинають розслідування.\nКіноадаптація роману Луїзи Мей Олкотт не зовсім про Різдво чи Новий рік, проте саме у період цих свят в родині Марч відбуваються найприємніші моменти. Бідність залишається позаду, додому повертається з війни батько, а кохання стукає у двері дуже наполегливо. Класична історія про доброту, гідність та чесність, місце яким знайдеться навіть у найскладніші часи.\n“Різдво на двох”\nКрасива та зворушлива історія, яка змушує знову повірити у людяність, доброту та магію долі — ті речі, на які особливо сподіваєшся саме напередодні різдвяних свят. Головна героїня Кейт згадує про те, як перед Новим роком їй пощастило зустріти милого та чарівного Тома. адже, в її житті свято лишилося лише на прилавках магазину різдвяних товарів, де вона працює, проте доля допоможе їй знову віднайти себе та гаразди.\nТеги: фільми, новий рік, перегляд. атмосфера\nТоп найкращих новорічних фільмів для усієї родини\n01 січня, 18:53