Табірні дарунки від Ярослави Музики\nЩе в перші роки роботи Національного музею-меморіалу «Тюрма на Лонцького» його фонди поповнилися цінним експонатом – роботою відомого українського художника Володимира Патика – дружнім шаржем на Василя Стуса. Цей артефакт подарували музею львів’яни Вікторія та Ігор Садові.\nЦей графічний портрет поета зроблений у січні 1972 року під час його приїзду до Львова на Різдвяні свята. Василь Стус на той момент лікувався у санаторії в Моршині і, користуючись нагодою, двічі навідувався до Львова – на Новий рік та на Стефана 9 січня, щоб взяти участь у Вертепі, полюбуватися Львовом, а найголовніше поспілкуватися з своїми львівським друзями та однодумцями — молодою, опозиційною до радянської влади інтелігенцією.\nПісля повернення Василя Стуса до Києва, 12 січня 1972 року почалися арешти українських шістдесятників. Був заарештований і сам поет і багато з тих, з ким він колядував на Свята 1972 року. Ця подія відома в історіографії як «великий покіс» української інтелігенції 1972 року.\nНа невеликому графічному зображенні, виконаному на аркуші білого паперу, розміром 11,4×15,1 см, зображено профіль поета з вольовим, впертим підборіддям. Володимир Патик лише декількома штрихами майстерно передав безкомпромісну та непохитну вдачу Стуса, якою він запам’ятався друзям і ворогам. Перші його за це поважали та любили, другі – намагалися знищити, бо зламати не могли.\nВолодимир Патик (1926—2016) – український живописець, пейзажист, майстер натюрморту, лауреат Національної премії ім. Т. Г. Шевченка (1999). Належав до кола художників-шістдесятників.\nУ фондах Національного музею-меморіалу «Тюрма на Лонцького» зберігається листівка ручної роботи, якою художник, шістдесятник, правозахисник, політв’язень Опанас Заливаха вітав у далекому 1980 році Ірину та Ігоря Калинців :\n«Дорогі Калинці! Іринко та Ігоре! Вітаємо Вас, Ваші музи! З Новим, 1980 роком! Здоров’я, творчості, витримки та скорого повернення до рідних порогів! Сійся родися все добре. Любимо, чекаємо. Ваші – Панас і всі! Христос рождається!»\nПривітання актуальне та кожне слово побажання наповнене особливим змістом, якщо врахувати, що подружжя Калинців відбували заслання в Читинській області (с. Ундино-Посельє).\nІрина Калинець була заарештована 12 січня 1972 року та засуджена на шість років таборів суворого режиму і 3 років заслання. Через декілька місяців, 11 серпня заарештували й її чоловіка, поета Ігоря Калинця та засудили на такий же ж термін. Їх, як і інших заарештованих дисидентів, судили за статтею 62 КК УРСР «антирадянська агітація та пропаганда».\nОпанас Заливаха був заарештований ще під час першої хвилі арештів української інтелігенції – в 1965 році за звинуваченням у розповсюдження самвидаву. У серпні 1970 року звільнився з мордовських таборів та повернувся до Івано-Франківська. Продовжив творчу діяльність, займався художнім оформленням книжок. Під час численних обшуків було вилучено низку його творів.\nНевеличку листівку, розміром 8,5×14,5 см, на якій фломастером намальовано стилізоване сонце, ялинку та зоряний шлях, очевидно, створили син та донька Опанаса Заливахи. Таким чином, сім’я Заливах бажає своїм друзям швидкого повернення додому до своєї родини, в першу чергу доньки. Власноруч зроблена листівка і щире різдвяно-новорічне привітання від однодумців – своєрідний та єдино можливий засіб моральної підтримки для людей силоміць відірваних від дому, рідних та близьких.\nСтефанія Шабатура листопад 1979 р. Кургнська область Макушино\n5 грудня відомій художниці-шістдесятниці, активній громадській діячці, політув’язненій радянських таборів Стефанії Шабатурі виповнилося б 80 років. А 17 грудня цього року минає четверта річниця її смерті.\nУ фондах Національного музею-меморіалу «Тюрма на Лонцького» є декілька предметів, пов’язаних із нею. Серед них дві вишитих закладки до книжки, фото Стефанії Шабатури та повість Гната Хоткевича «Тарас Шевченко». Фото і книжка із дарчим написом та автографом художниці.\nДві вишитих закладки до книг: менша – розміром 16,5×2,5 см, яка лежала у книжці та більша – 28,5×3,2 см, оправлена в рамку під склом, виготовлені в таборі у Мордовії між 1972–1978 рр. Перша вишита гладдю, друга – хрестиком блакитно-чорними нитками на полотні. Обидві ідеально збереглися.\nЧорно-біле фото художниці зроблене в листопаді 1979 року на засланні у Макушино. Про що свідчить підпис на звороті. Присвята на книжці є наступною: «На пам'ять про несподівану зустріч у Львові. Стефанія Шабатура. 16 липня 1979 року».\nЦі речі влітку 1979 року Стефанія Шабатура подарувала молодому чоловікові, канадійцеві з українським корінням Ігореві Томківу. А фото, очевидно, надіслано пізніше у листі. Вони познайомилися у Львові, куди чоловік приїхав з мамою на екскурсію, а Стефанія відбувала останні дні зустрічі з мамою перед поверненням до місця заслання у с. Макушино Курганської обл.\nНавесні 2017 року Ігор Томків приїздив в Україну і відвідував Національний музей-меморіал «Тюрма на Лонцького». Тоді він й вирішив передати до музею ці пам’ятки від Стефанії Шабатури, а також листи і листівки – результат їх багатолітньої переписки.\nТоді Ігор Томків і розповів історію їх знайомства з Стефанією Шабатурою.\n«В 1979 я приїхав в Україну вдруге. Головною причиною була зустріч мами з її родиною (мама ще хотіла зустрітися з своєю родиною). Вона сама не бажала їхати і я поїхав з нею. Як і вперше, ми спробували поїхати в село. Це нам вдалося. Ми приїхали туди, але по селі пішла одразу чутка. Хтось доніс і ми змушені були втікати. Зустріч не відбулася. Якщо б нас зловили, то ми відразу змушені були виїхати з України. Для родичів то б створило великі проблеми. Бо ж вони порушили б тоді заборону.\nМи тоді мали чотири дні у Львові і приїхали сюди. По приїзді одразу мама відпочивала у готелі, а я пішов подивитися місто. Коло пам’ятника Федорову і руїн (давніх мурів – І.Є.) я побачив, як жінка пояснює якомусь чоловікові, що це таке. Надзвичайним було те, що вона була у вишиваній сорочці. Я такого ніде не бачив ні першого разу, ні під час цих відвідин України. Це привернуло мою увагу і викликало неабиякий подив, бо так люди не ходили. Я тоді пройшов повз, а вони припинили розмову і відвернулися від мене. Я нічого не сказав. Вони тоді пішли до Успенської церкви в дворик. Я тоді підійшов до них, сказав, що з Канади і попросив послухати її розповідь про це місце. Вона тоді сказала, що якщо хочете це чути від дисидентки, то прошу дуже. Я тоді запитав її, хто вона. Жінка назвала своє ім’я, і воно було відоме мені. Я знав, що вона мала семирічний термін ув’язнення і три роки заслання. Це мене здивувало, бо той час ще не минув. Чому ж вона у Львові? Вона пояснила, що під час заслання дозволяють відвідати родину. І вона, власне, у Львові відвідувала маму. Чоловік, котрий був з нею, був із Москви з фонду Солженіцина. Він приїхав, щоб зустрітися з нею. Думаю, той фонд допомагав її мамі, котра не мала інших доходів. І тоді вона сказала до нього, не пам’ятаю як точно «ви, москалі» чи «ви, росіяни» (сміється – І. Є.) говорите, що наші мови такі схожі, що немає жодної проблеми говорити однією або іншою. І сказала йому, що буде говорити українською, бо я не розумію російської. І він не так добре розумів, деякі слова ловив. Так що то було цікаво, що вона йому таке сказала, і він побачив, що мови наші хоч схожі, але не все можна зрозуміти.\nМи тоді домовилися зустрітися на наступний день. Я сказав, якщо це створюватиме їй якісь проблеми, то я не хочу їй зашкодити. Я не впевнений, чи саме в той час вона звернула мою увагу, що за ними слідкує якась особа. Вона погодилася мене поводити по місту. Наша зустрічна наступний день відбулася. Але вона, я думаю, передумала, подумавши, що можливо, цього краще не робити. Цього разу, пам’ятаю, вона показала осіб, які слідкували за нами.\nВона принесла мені книжечку про Тараса Шевченка і декілька маленьких вишивок своєї роботи в подарунок. Це була Божа Матір з Дитятком, закладка до книжки і що третє – я забув. Я маю це вдома. І це був кінець. Зустріч була короткою. І нічого, ніхто нічого не говорив.\nА як ми виїжджали з України, в Чопі є довга зупинка… О, що було дивно. Ми сіли в поїзд з однією канадійською сім’єю – мамою і донькою були в одному купе. Прийшла особа і нас з мамою і речами забрали й повели в інше купе. Ми думали: «О, може є багато місця і вони роблять нам, щоб було вигідніше. Ми там трошки розпакувалися. Тоді вони прийшли і почали питати, в кого і де ми були. Сказали відкрити нам валізи. Почали все переглядати. Тоді забрали маму, а мене залишили і сказали роздягнутися. Валізу в середині роздерли, щоб подивитися, чи я чогось не вивожу. Знайшли ту книжку і вишивки. Питали мене, що я ще вивожу. Сказали, що та книжка, яку мені дала Стефанія, не є легальна. Не пам’ятаю, яке слово вони вживали точно. Я ж сказав, що ця книжка була надрукована в Радянському Союзі так, що я не розумію, в чому вона нелегальна. Вони її таки залишили. Тоді вони мене тільки в підштанцях забрали. Я навіть не одягнувся. Взяли мене в другий кінець вагону, посадили і почав щось питати російською. Я сказав, що не розумію і мені треба українською. Я також тоді запитав, в того, хто мене випитував його ім’я. Я хотів знати якесь ім’я, щоб пізніше знати, з ким я говорив. Вони розкричалися, що це не моя робота питати, то вони ставлять питання. Хотіли, щоб я написав заяву.\nКазали мені, що в той час один українець з Бельгії був заарештований. Питали мене, чи я чув про такого (Ярослава Добоша-І.Є.). Я сказав, що так. А вони тоді кажуть, що зі мною станеться те саме, що й з ним. Я був членом Пласту. Це була молодеча організація, неполітична. Мені їхні слова були дивними, тому, що я нічого не привозив і нічого не вивозив. Я навіть був такий лютий на цю систему. Взагалі не боявся, бо я знав, що є цілком невинний. Хоч я знав, що вони хоч винен, хоч не винен можуть задержати. Я почав писати таку заяву. Вони хотіли,щоб я описав, як відбулися події. Я почав писати, але англійською, а не українською. Сказав їм, що я не вмію добре писати українською. Я почав писати, що я « I’m leading this under stress»[i]. Він це побачили і каже, що ти не пиши «under stress», що треба то закреслити. Я закреслив і тоді написав слово «under dаvers»[ii](сміється- І.Є.) «Under dаvers» – означає те саме, але він того не знав (сміється- І.Є.).\nІ ще питали про нашу зустріч із Стефанією. Я сказав, що я з Канади і хотів, щоб вона мені розповіла про те, що вона розповідала тому чоловікові. Вони тоді маму привели. Вона була дуже знервована. Я ж мамі нічого не говорив про зустріч з Стефанією Шабатурою, щоб вона не журилася і не думала, що я зроблю щось небезпечне. Вона від них почула це вперше. Мама була дуже невдоволена і спитала, що я робив. Я їй сказав, що я нічого не робив, тільки зустрів Стефанію і це все, і що вона мені зробила подарунок. І нічого. Вони нічого не мали, нічого не знайшли, нічого не було і нас відпустили.\nНаша зустріч з Стефанією була абсолютно випадкова. Як ми повернулися до Канади я не знав, що буде, чи її будуть викликати. І щоб вони знали, щоб з нею не було – хтось слідкує за нею. І я тоді подумав, що буду до неї писати. І я це почав робити. І з наміром подружжя. Так ми почали писати один до одного. Так, що я знав, що вона отримує мої листи».\nЯ на ці листи 30 чи 40 років не дивився. Навіть не пригадую, що я точно тоді писав. Я тоді подав подання до Посольства. Я це робив через Ігоря Бардина. Він мені в цьому помагав. Ігор Бардин адвокат з Торонто. Він усі офіційні документи для мене полагоджував. Зі мною також сконтактував отець Чинченко з Вінніпегу. Про нього я дізнався від Стефанії Шабатури. Вона мені про нього написала. Я його до того часу не знав. Він писав мені і казав, що також вживає заходів, щоб Стефанію забрати до Канади. Ми так переписувалися. І всі ті з радянським урядом … Тоді вони сказали, щоб я туди поїхав, щоб одружитися. Я би цього не робив, бо якби я поїхав, то вже знову б може не виїхав. Я їм взагалі не довіряв.\nЗмінювався час, Горбачов прийшов до влади. Вже видно було, що Союз розпадеться. Вже був навіть дозвіл (на виїзд –І.Є.), вона пройшла медичний огляд. Це було приблизно в середині, може, 1986 року. Тоді вона написала мені і сказала, що в неї є тільки мама, нікого коло мами немає ближче. Просила забрати її і маму. Я тоді написав, що в моїх обставинах не міг утримати маму і Стефанію. Так, що та справа, щодо її переїзду до Канади закінчилася. Пізніше вона приїздила до Канади на запрошення однієї української жіночої організації. Я мав з нею зустріч. Тоді я знову поїхав в Україну. Знову ми бачилися. Вона вже жила на площі Свободи. Познайомився з її мамою, побачив мамині картини. От так закінчилася ця маленька історія».\nСтефанія Шабатура (1938–2014) – талановита художниця-шістдесятниця, ткаля, активна громадська діячка, , дисидентка, член Української Гельсінської Групи та Спілки художників України, політув’язнена радянських тюрем та концтаборів.\nНародилася 5 листопада 1938 року в селі Іванє-Золоте (тепер Заліщицького району Тернопільської області). Рано втратила батька, який загинув на війні. Виховувала її мама Ганна, знана народна художниця і майстриня, від якої очевидно, й передався дочці талант. У 1961 р. закінчила художнє училище, а в 1967 р.– Львівський інститут прикладного та декоративного мистецтва за фахом художник-прикладник.\nУ 1960 – х роках С. Шабатура брала активну участь у роботі львівського Клубу творчої молоді “Пролісок”, а також виготовленні та розповсюдженні самвидаву. Належала до когорти небайдужих молодих митців, роботи яких формою і змістовним наповненням так відрізнялися від соцреалізму. У її квартирі збиралися талановиті молоді люди на літературні вечори, альтернативні до офіційних радянських з їх задушливою атмосферою. Водночас займала активну громадську позицію, була співавтором і підписантом численних заяв, протестів, листів до вищого партійного керівництва на захист української культури та проти репресій інакодумців. Зокрема у 1970 р. разом із групою львівських письменників і художників виступила на захист Валентина Мороза.\nУв’язнена під час так званого «Великого покосу» — масових арештів української інтелігенції 12 січня 1972 року, невдовзі виключена зі Спілки художників. Зокрема їй інкримінували, розповсюдження самвидавних збірок «Веселий цвинтар» Василя Стуса, «Крик з могили» Миколи Холодного, статті Валентина Мороза «Серед снігів». Під час слідства перебувала у сумнозвісному слідчому ізоляторі Управління КГБ у Львівській області, широко відомому в народі як «тюрма на Лонцького».\n12 – 13 липня 1972 року засуджена Львівським обласним судом за ст. 62 ч. 1 КК УРСР – проведення антирадянської агітації та пропаганди, до 5 років ув’язнення в таборах суворого режиму та 3 років заслання.\nКаралася в жіночому таборі ЖХ-385/3-4 в селищі Барашево у Мордовії. Разом з своєю подругою Іриною Калинець, Надією Світличною, Іриною Сеник, Ніною Строкатою та іншими жінками-політв’язнями брала активну участь в акціях протесту, голодівках, домагалася статусу політв’язня, амністії для всіх в’язнів сумління, за що її неодноразово карали ШІЗО (штрафний ізолятор, карцер) і ПКТ (приміщення камерного типу). Усього на її долю випало 115 діб карцерів і півтора року ПКТ.\nУ таборі С. Шабатурі заборонялося малювати, у зв’язку з чим жінки-політв’язні на знак протесту оголошували голодівки. Лише в 1974 р. одержала малярський набір. Наприкінці 1975 р. С. Шабатуру возили етапом до Львова на «перевиховання». 10 грудня 1975 р., у День прав людини, перебуваючи у львівському сізо КГБ, вона, як і в попередні роки, оголосила голодування в знак протесту проти порушень прав людини в СРСР. За таку непокору, одразу ж після повернення до табору, жінці оголосили акт про спалення 150 її малюнків та екслібрисів. «Крамольною» виявилася навіть літера «Ш» – підпис автора під малюнками, оскільки нагадувала тризуб. На знак протесту в лютому 1976 р. художниця відмовилася від примусової табірної роботи. За це її покарали карцером, а в квітні того ж року на півроку кинули до ПКТ.\nТабірна адміністрація не одноразово погрожувала тендітній молодій жінці фізичною розправою за непокору у відстоюванні своїх людських і громадянських прав, участі у протестних акціях політв’язнів.\nЗаслання відбувала в с. Макушино Курганської обл. Працювала в художній майстерні при Будинку культури (оформлення наочної агітації). 2 грудня 1979 року повернулася до Львова. Рік перебувала під адміністративним наглядом. Як й інші політв’язні пройшла через відмову у прописці, проблемами з працевлаштуванням, тиск за відмову співпрацювати з КГБ. Розглядала навіть варіант еміграції до Канади через шлюб з канадійцем українського походження. Однак через численні бюрократичні перепони та втручання КГБ виїхати їй не вдалося.\nНаприкінці 1980-х рр... С. Шабатура активно поринає в національне відродження. Була активісткою Львівських організацій “Меморіал", Народного Руху України, брала участь у боротьбі за відродження катакомбної УГКЦ. Впродовж 1990—1995 рр. була депутатом Львівської міськради. З 1991 р. – голова Марійського товариства милосердя. В роки незалежності отримала можливість вільно займатися творчістю і донести її до публіки. Гобелени Стефанії Шабатури не раз експонувалися на виставках і були високо оцінені критиками та глядачами.\nРеабілітована у 1994 р. У 1999 р. нагороджена Орденом Княгині Ольги ІІІ ступеня. Указом Президента України від 8.11. 2006, як член УГГ, нагороджена орденом «За мужність» І ступеня.\n17 грудня 2014 року померла у Львові після тривалої важкої недуги на 76 році життя.\n[i] Я перебуваю в стресі.\n[ii] Під тиском.\nЕтнораритет родини Калинців у музеї — меморіалі «Тюрма на Лонцького»\n6 грудня поетесі та громадській діячці Ірині Калинець виповнилося б 78 років. Цій даті присвячена міні виставка у Національному музеї-меморіалі «тюрма на Лонцького» — торбинка із вишивкою, яка належала Ірині Калинець. Поетеса-шістдесятниця, дуже любила додати до свого одягу народні мотиви вишила і носила цей аксесуар в молодому віці у 1960-х роках в розпал активної дисидентської діяльності.\nЦю невеличку торбинку, розміром 15×27,5 см, з вишивкою хрестиком червоними та чорними нитками з вкрапленнями синього та жовтого на мішковині, передала на тимчасове зберігання донька Ірина та Ігоря Калинців — Звенислава Калинець-Мамчур.\nОсь що вона згадує про цю сумку, тодішній побут та мамину любов до етніки:\n«Наскільки скромніше жили матеріально. Це вважалося тоді нормально, тому що всі були більш-менш в однакових умовах і якось не превалювали якісь ті матеріальні цінності. Одяги були шалено дорогі на ті часи. Ну і мама мені багато розповідала, як вони виходили з тої ситуації. Вона завжди хотіла виглядати гарно. І вона завжди щось додавала від народного стилю. Мала торбинку з вишивки перероблену. Потім Людмила Семикіна їм першим зробила такі, типу, свитки…»\nІрина Калинець (1940—2012)\nУкраїнська письменниця та поетеса-шістдесятниця, діячка дисидентського руху, багаторічна політув’язнена радянських таборів, активістка українського національного і правозахисного руху. Заарештована 12 січня 1972 року і засуджена за ст. 62 ч. 1 КК УРСР до 6 років таборів суворого режиму та 3 років заслання. Після звільнення поринула в активну громадську роботу, національно-демократичний рух кінця 1980-х – поч. 1990-х рр..., була депутаткою Верховної Ради України І скликання, працювала начальницею Львівського обласного управління освіти, викладала в Львівському національному університеті ім. І. Франка. У 2000 році нагороджена Орденом княгині Ольги ІІІ ступеня.\nВишивка в житті Ірини Калинець\nУ Національному музеї-меморіалі «Тюрма на Лонцького» з 31 липня 2018 року експонується блузка відомої поетеси, шістдесят ниці, громадської діячки, політув’язненої радянських таборів Ірини Стасів-Калинець. У далекому 1972 році 32-річна Ірина майже дев’ять місяців каралася у стінах слідчого ізолятора КГБ, на місці якого згодом постав музей. Особисто вона доклала багато зусиль, щоб цей музей постав, як місце пам’яті жертв політичних репресій та пересторога для можливого повторення злочинів проти людяності. Будучи головою наглядової ради музею, підтримувала його, захищала у нелегкі часи.\nІрина Калинець любила вишиванки, завжди одягала їх в урочисті моменти. Вони їй дуже пасували,зважаючи на її гарну струнку поставу, горду осанку, які вона зберегла до кінця життя. Тепер одна з її вишиванок зберігається у фондах меморіалу. ЇЇ нещодавно подарувала донька Ірини Калинець Звенислава Калинець-Мамчур.\nЧорна полотняна блузка сучасного крою, оздоблена старовинною вишивкою з Городоччини, з якої тягнеться коріння родини Стасівих. Ця блузка – подарунок від доньки, з’явилася в гардеробі Ірини Калинець уже в останні роки життя.\nДень відкриття виставки обраний не випадково. Саме 31 липня минає шість років з дня смерті Ірини Калинець. Активна громадська діячка, поетеса, шістдесятниця, правозахисниця, учасниця дисидентського руху є однією з тих моральних авторитетів, котрих в останні роки так багато втратила Україна, людей з покоління безкомпромісних до неправди та незламних у своїх переконаннях.\nПро цю непересічну жінку написано і сказано дуже багато. Її принциповість, незламність та неймовірна енергійність – це те, що виділяють усі, кому пощастило її знати. Належала до людей, котрі вже своєї поставою вселяють повагу. ЇЇ неймовірна тверда вдача і харизматичність проявлялися у зовнішності – фактурній екзотичній вроді, гордій осанці, блиску величезних темних очей.\nУ колі молодих львівських митців та інтелігенції 1960-х років, котрі виділялися антирадянськими поглядами, Ірина Калинець була справжньою зіркою. І справа не лише в тому, що вона не боялася різко критикувати радянську дійсність. У радянському Львові вона була господинею своєрідного модного мистецького салону (як би це назвали десь у Парижі), куди збиралися молоді поети, письменники, художники, публіцисти, журналісти та всі ті, хто стомився від соцреалізму, цензури, комуністичної ідеології. Квартира подружжя Калинців у Львові, а ще помешкання їх сусідки та вірної подруги художниці Стефанії Шабатури були своєрідними острівцями вільної творчості та вільної думки. На літературні вечори сюди приходили не лише львівські інакодумці, а й багато гостей з інших міст УРСР та СРСР, зокрема киянин Василь Стус, та навіть іноземці – друзі господарів із «ворожого» Заходу – США, ФРН, Канади та дружніх, але не менш підозрілих – Югославії, Чехії, Польщі. В ізольованому «залізною завісою» Союзі це не могло залишитися поза увагою спецорганів.\nЯк і личить справжній зірці та власниці літературного салону, Ірина Калинець мала власний імідж. Причому склався він ненавмисно, а випливав з її світогляду та переконань. А про його самобутність свідчить те, що незалежно від особистого ставлення конкретної людини до Ірини Калинець, його відзначають всі. Її багатий внутрішній світ та оригінальність проявлялися у зовнішності. Ірина Калинець відрізнялася від середньостатистичної радянської обивательки і це було очевидним і незаперечним фактом.\nМаючи обмежені матеріальні можливості, живучи в умовах вічного дефіциту ця жінка зуміла витворити і підримувати свій стиль, якому не зраджувала впродовж усього життя. Родзинкою цього стилю була вишивка. Етнічні мотиви її одягу у 1960-х роках були справжнім викликом радянській дійсності. І це не залишилося непоміченим. Вже після арешту Ірини Калинець в січні 1972 року, її колишня колега зльвівської СШ№ 63 Марія Браташ скаже слідчим КГБ: «Калинець надто вільно поводила себе серед учителів, своєю поведінкою і одягом старалася підкреслити, що вона є щирою українкою і завжди обурювалася, коли хтось із вчителів говорив російською мовою».\nЗовсім інакшою постає Ірина Калинець, її неймовірна харизматичність, неординарність та елегантність у спогадах своїх близьких подруг та доньки.\nПіаністка Тетяна Воробкевич зазначає наскільки тісно пов'язаний зовнішній вигляд з внутрішнім світом людини. Вона підкреслює наскільки важливим для людей, що пережили тюрми, табори та заслання був охайний зовнішній вигляд. Для них це означало перемогу над брудом (не лише в прямому, а й ментальному значенні), в який їх силоміць кинули, відстояння себе.\nТ. Воробкевич: «Вона була така цікава. А от після… Ті люди, які верталися з табору, вони мали інакше сприйняття одежі. Вони якісь дуже, я б сказала, випрасувані. Таке враження, що кожного разу одяг, який на них є, він є новий. В мене таке враження, що ті люди хіба прасували кожен день. А от в тих людей, які були після таборів, в них було дуже чомусь строго. Ну не тільки в Іри. Я в багатьох (це помічала – І. Є.)»\nТому самотужки вив’язана стрілецька шапка, в якій Ірина Калинець позує у фотосалоні на засланні, є не просто головним убором, а акцентованим проявом нескореності.\nТ. Воробкевич: «То ж, фактично, була та шапочка, то я Іру навчила в'язати. Ту – таку, як у Січових Стрільців. Вона сама зв’язала, але я знайшла – моя мама дуже добре в’язала, мене навчила і я їй показала як. І вона вже сама зробила. То було свідомо обрано таку форму, аякже! Вона могла бути так (показує прямо – І. Є.), але Ірі ми зробили ті додатки. Такі, як вони мали. То така свідома. І попробуй сказати, що то щось не те. То було з білої вовни зв’язано».\nА перше знайомство Т. Воробкевич та І. Калинець відбулося завдяки спільній любові до етнічних мотивів в одязі.\nТ. Воробкевич: «Власне у той час, концерти були цікаві, були цікаві виставки, відбувалося щось в місті. Відповідно вже молодь почала ходити на ті концерти. Молоденькі і трошки старші – вони студенти. Але ми вже бачили себе, один другого. І власне, ми перший раз заговорили з Іриною. В мене був гердан, але в ньому струхліли нитки. Я його десь два роки перенабрала. Дуже гарний гердан, зроблений моєю мамою і раптом мені розірвався. Я ніби зчепила, але очевидно нитка стліла вже. То вже стільки часу. Такий з молодості моєї мами. І власне, я мала той гердан на собі, а Іра в той час … Тоді носили такі зачіски дуже начесані, «бабетти». Власне, то було ще до фільму. Та назва «бабетта» з’явилася вже як наслідок того, що Бриджит Бордо мала ту начесану голову. Але то тоді начісували ті зачіски. І всі дівчата дерли своє волосся, щоб воно було пухнате. І Ірина, ви бачили ту знимку, якось в ту зачіску вчіпала таку стрічку. І та стрічка завжди була того кольору, як і одяг: сріблиста, синява, бордова, зелена. Я перший раз її побачила з тою стрічкою. Я рота відкрила (показує захват – І. Є.) і ми якось так недалеко стояли. А вона на мій гердан. І власне, то таке бачення. І вона сказала: «Боже, хто таке гарне зробив?!» А то такі цікаві квіточки, і дуже дрібнюсіньке таке. І я: «О, яке чудо!» Ну вже не випадало якось до «чуда» договорити до того (сміється – І. Є.) І ми так почали говорити.\nІ так в тракті того говоріння: раптом про вишивку почали говорити. І в мене, власне, є одна підшивка, а решта такі окремі сторінки, або цілі номери журналу «Нова хата». То такий виходив дуже, я б сказала, модерний журнал,чи навіть часопис. Він не журнал, він м’якенький, але він , по моєму, двотижневик. Там були надзвичайно цікаві статті: і історичні, і переклади різних цікавих європейських оповідань, і вірші цікаві. І там була сторінка моди. В той час була така ідея вишивку вплітати в європейський крій. (Журнали 30-40-хроків – І. Є.). Сукні були такі з тими підтинаннями, з такими дуже… дуже модерна сукня і десь на тому (вставка етнічна – І. Є.). Зараз то не те, ще не дійшло до тої вишуканості. Я просто вам покажу, просто, щоб ви подивилися, бо … І ті моделі були роботи Кульчицької, Гординського, Ольшанської дуже багато. То ті відомі художники робили спеціально. І власне ми почали говорити про ті (вишивки в журналі «Нова хата » - І.Є.) І ми щось зачепили. Іра каже: «Я бачила ті вишивки, десь там кілька сторіночок». Я кажу: «В мене є ті журнали». Все, значить, ми подивимося. І ми так мимовільно, власне, вже зазнайомилися з Ірою. Вже потім ще черговий раз десь зустрілися, Іра прийшла на Шашкевича (в дім Т. Костюк-Воробкевич – І. Є. ) дивитися ті журнали, той часопис. І ми так з нею почали товаришувати. Взагалі в тому товаристві, в якому Іра була, то там я знала багатьох людей. Мої батьки знали дуже добре родину Антонівих. Я Оленку знала у всіх її трагічних періодах, тобто щасливих і трагічних періодах. І так сказати життя її знала: дівчинкою, я її знала в першому шлюбі, в другому шлюбі, ну й в третьому. Відповідно ми вже мали багато спільних зустрічей і цікавих розмов.\n…Вертаючись до Ірини. В них була дуже відкрита хата. Я знаю, що Ігор навіть не раз злостився. Я вже була якось так ближче з Ірою. Він казав: «Так, я хочу писати спокійно». В той час, коли я познайомилася з Ірою, вона кінчала працювати у Будинку творчості. Був такий період. Потім чомусь звільнилася. Не знаю чому. Якийсь час не працювала. І працювала потім в тій школі на Личаківській. Там вона в бібліотеці працювала і дуже так …\nЯ студенткою з нею познайомилася, то вже була та моя синя суконка, яку я собі сама вшила. Така темно-синя, те , що називається — гранатова. Така з коротким рукавом літня суконочка. Називалися вони «принцески». Такі завужені-розширені. Така, що повторювала всі риси, які б мали бути. Може, й тому виділявся дуже той гердан. Такий він дуже кольоровий.\n… Я не є їй кумою. Але нас називали «куми» з Ірою. Я не тримала Дзвінку до хресту, але нас називали «куми» або «дві відьми».\n…Ну моди, які моди?.. Ми дуже любили щось таке оригінальне з національним елементом. Боже, я колись складала свої літні босоніжки. І я їх нарахувала щось сім пар. А тоді була одна пара. Я думаю: Боже, як то в одній парі ходилося? Тепер дійсно: бо ті трохи труть, ті не вигідні, а ті гарні в стоковому центрі куплені – хапаєш, бо вони в п’ять разів дешевші і цілком нові. Таких, що я ношу, я нарахувала сім пар. Я думаю: «Господи Боже, ну точно я мала одну пару босоніжок». Часом дві – білу і ще якусь. В основному – білу або якусь бежеву. Ми не мали багато того одягу, але мали багато… Якось намагалися щось видумати собі,щось пошити. Тоді ж шилося. Щось я , вміла –не вміла шити, але шила собі. Просто мій тато помер, як мені було 13 років. Ми всі – брат і сестра були студенти, а я була учениця. І мама не мала пенсії, бо не мала радянського стажу. Я, як пригадаю, коли б я вночі не відкрила очі часом, чи за потребою, мама щось робила: вишивала для когось, в’язала, цирувала наше, латки пришивала, перешивала. Коли вона спала? Не знаю. Але то життя галицьких родин було таке. І тому я навчилася щось трошки, змушена була навчитися собі сама робити. І щось не раз. Мама мене от навчила в'язати. І ми з Ірою почали щось там плести, і то дуже добре, бо нитки були. Просто ми тоді були дуже зграбні. Таким фігуркам легко то зробити (усміхається – І. Є.). Тому намагалися…\n…Іра виділялася. Її неможна було в сумі, от скільки є, давайте порахуємо, то є 20 рядів – 700-800 людей є у філармонії. Все таки тоді були повні зали. З тих 700-800, все таки не можна було так ковзнути очима мимо неї. Вона мала якийсь свій… Як би ж то назвати? Вона була дуже природна і разом з тим з таким почуттям гідності. Не можна сказати, що вона дуже гарна. В неї дуже гарні очі, в неї гарне волосся. А в цілому лице не є таким, що можна назвати класично правильна красуня. Але мимо неї не можна було якось пройти. Вона неймовірна!\nТо, власне, коли Богдан (Сойка – І. Є.) намалював її з тими лілеями. Він давніше той портрет намалював. А була така виставка, здається, до 2000 року, 40 років шістдесятництва. Ігор каже: «Слухай, десь там малював Сойка Іру. Чи то є ще він, чи докінчив?» Я поїхала до Янова. Богдан десь там з піддашшя витягнув і каже: «То не закінчена робота». Я кажу: «Нічого страшного. Ми то використаємо»… Потім він дуже гарно, Богдан, вже включився в то, і його поставили на мольберт. Він нормальний, там дійсно руки не прописані. Богдан вміє намалювати руки, але вони не прописані ще. Але то так гарно, бо такою зеленою тканиною оздобили і так на те поставили, як ніби то в майстерні. І всі: «Ах!» Вмирали від того портрету (усміхається – І. Є.) Він дійсно такий вхоплений дуже гарно.\nІру багато хто малював. Вперше вона позувала Власову – такому скульптору. Є така скульптура «До Соломії Крушельницької» — такий поворот голови. Потім ще її різні художники малювали. Потім ті маски. Багато хто впізнавав себе в тих масках Мінька. В Мінька є така ціла серія його ранніх робіт. І там є ті маски. І така на голубому фоні золота і такий відкритий рот – Іра як читала, так широко відкривала рот. Вважалося, що то Ірин портрет. Він так малювала.\n…Так що ми не раз видумували щось собі… Так, що ми якісь такі моди видумували собі».\nНавіть у суворих умовах радянських таборів політув’язнені шістдесятниці боролися за право достойно виглядати і скрашували свої сірі важкі будні вишивкою.\nТ. Воробкевич: «Там була Ірина Сеник. Цікаво, що вона розповідала. Я читала такі її спогади, що вона завжди мала трійку – посередньо – за ручну працю. Від природи то ненавиділа. Вважала, що то непотрібне – робота з голкою. То ж можна сидіти, вірші писати, ще щось робити. А от в тюрмі, вона, фактично, завела це. Але Сеник просто вишивала. А Іра першим ділом вирішила… Вони там боролися за те, щоб їм дозволили носити… (комірці – І. Є.) Бо то ж Дзвінка вже поступила в школу №28. Там діти носили форму, але мали комірчики з вишивкою. Й Іра придумала, що до тих своїх халатів табірних вони будуть мати вишиті комірці. По-друге, вони почали… Їм же ж можна було посилати бандеролі якісь обмежені. Вони почали в бандеролях вимагати помаду, нитки. Тому мами вирішили,що вони цілком зварювали (сміється – І. Є.) Панни в тюрмі.\nНаприклад, пам’ятаю, розповідали. Там же ж вони сиділи в одній камері з Строкатою: Строката, Іра і Стефа. І там були ті бабці-старообрядці. Вони сиділи вже від якогось там 1920-го року. Світ не видів. То вже були «древні старушечки». Вони такі частушки про Леніна вміли. Іра їх співала, то ошаліти можна. Такі, що нечиста сила йде на Росію. Російські такі частушки. І бабці дуже чітко дотримувалися посту. А постів у російській церкві ще в сто разів більше, ніж у нас. А бабці мали під 80-90 років. Їх не відпустили тому, що вони не каялися. Вони все одно: Ленін-Сатана і був ще один термін, і ще один. Коли наставав піст, вони не їли нічого. Тому, що то зварене на якійсь кістці, не дуже там того м’яса було, але вони не їли того. Чи навіть там (хрестить – І. Є.) Ну і дівчата почали задля них голодувати. Це ті перші моменти такого, що ті люди здивовані, що… Тамті українці підтримували також, але так. А ті тут просто оголосили голодування: бабцям давати на час посту 40 днів рибу і до побачення. Начальник тюрми верещав, як скажений. То вже був той час, як не було нічого в магазинах. Казав: «Люди в чергах за м’ясом стоять, а ви не можете. Будете тут крутити голову!» І та голодівка була якась досить довга, щось два чи три, чи навіть більше днів, що вони задля тих бабців голодували. Ну і приїхав з Москви кагебіст, бо…\nСтроката, вона ж хімік: «Дівчата, ми маємо виглядати «на блєск», щоб ми не виглядали якимись такими нещасними». І що зробити? Те волосся таке нещасне, посивілі і так далі. Розпустили хімічний олівець, вирішили зробити собі його трошки гарнішого кольору. Ну і помалювалися і нічого – то був хімічний олівець. Ввечері все було дуже гарно. Іра була ще чорна, то не дуже її, а Стефа, то блондиночка і та також блондинка, Строката. Звечора були такі з відтінком, на ранок були Мальвіни – суцільно голубі (Сміється – І. Є.). Хімічний олівець він проявляється. Голубі, в прямому понятті того слова. Іра казала, що Строката то ще…, а Стефа така рудувата і те лице таке рожевеньке і те на рудому( Сміється – І. Є.). Боже, Стефа: «Я не піду, та ви що, я вар’ятка, мене закриють!» (Сміється – І. Є.). Строката каже: «Найважливіше вдати, що так треба! Він звідки знає, як треба, той дурак!» Коли викликали, то зайшла спочатку Строката. То ще так нічого, він так подивився. Але коли зайшла Стефа, то той кагебіст взагалі не знав, що він має робити. З тими голубими косами (Сміється – І. Є.). Ну потім воно, звісно,змилося за якийсь час. Але то було… то був потрясний варіант, коли вони стали такі голубенькі цілком.\n…Мали свої, звичайно вимоги. Почалися помади, обов’язково, треба було намалюватися. І ті то сприймали дуже… Іра казала, наприклад, що при тому всьому, ті жінки, які там були, наглядачі, спочатку вони всі такі були… Але й вони трактували ту роботу в тому… в тій Мордовії роботи іншої немає, і вони ще задоволені, що мають роботу. Але можна було якимось чином їх перекуповувати. Наприклад, та що пильнує, слідкує кількість бандеролей. Їх не можна було більше встановленого ліміту одержувати. Вона їх записувала. Але як казав відомий ірландський письменник ще з XIX ст..., коли сидів у тюрмі до наглядача: «Я сиджу, бо сиджу, а ти мусиш сидіти. Ти теж сидиш в тюрмі. Ти покидаєш свою жінку, бо ти сидиш. То чому ти думаєш, що ти на свободі, якщо ти мене пильнуєш?» Як розповідала Іра, відповідно, вже там вони дізнаються, що в тої є донька, в тої є син. А, перепрошую, джинси на той час, то ж… валюта. Навіть в дурній Мордовії шмаркачі хочуть мати джинси. То мамами якось передається те і починається пропонувати, що ми вам подаруємо джинси для вашого коханого хлопчика чи дівчинки, а ви вже там… Ну, так би мовити, все в порядку. Найгірше було з Оксаною Попович. Вона принципово була проти будь-яких домовленостей з наглядачками. Особливо в тих бандеролях були і вітаміни, і лікарства, які потрібно. Вона пам’ятала абсолютно все. Треба було їй якось впхати те лікарство: «Пані Оксаночко, знаєте, то в мене тут лишилося». — «Нічого не залишилося. Я з’їла останню вітамінку два тижні тому. То не може бути. Ви знову навели собі ті контакти з тими псами!» ЇЇ намовити, то було страшне. Вона бунтувала, вона злостилася, вона ображалася на них, що як вони… От чергова бандероль, яка прийшла поза тим, бо вони нав’язали той контакт. Ті люди, що там працюють, вони не винні. Для них то робота і вони ще й раділи, що є робота, бо там роботи немає. Але, як казала Іра, Оксана Попович була дуже принципова. Вона, як комп’ютер все: «Тієї помади не було». «Та ні, то вона вицвіла». «Ви знову!..» (Сміється – І. Є.) вона дуже гостро на те реагувала.\nВони вишивали такі закладочки, іконки маленькі, вони вишивали собі ті комірці і якісь такі речі. Пробували доказати, що вони не є в’язнями, що вони мають свої естетичні потреби і вони їх будуть задовольняти. Спочатку їм взагалі не заборонили. Але вони там бунтували. Казали, що нікому не заважає. Ну важко було ту норму виконати. І вона розрахована, щоб її не виконати тому, що норма дає право мати гроші. І щось купити в тому кіоску. А якщо ти не виконуєш, то ти не має тих грошей. Я вже забула, як то Іра пояснювала, родині дозволялося переказати незначну суму, але дуже малу. Там не можна було… Я знаю, що в шпульки клали гроші (котушка з нитками – І. Є. ), навіть я одного разу мотала, але то не Ірі, по-моєму, Олі Горинь допомагала. Треба було гроші замотати, щоб так рівненькобуло. Оля мене попросила, бо я ніби маю пальці до фортепіано. Я кажу, що до фортепіано, але не до того, а трохи маю до в’язання (сміється – І. Є.). То треба так рівно намотати шпульку, в середину поставили 100 карбованців складені, а тоді треба на шпульку намотати рівно так ниточки, щоб так, як машина. Пам’ятаю, досить довго мучилася, а потім таки змотала».\nСкульпторка Марія Савка-Качмар згадує:\n«Дуже все одно ми бажані були одна одній. І знаєте чому? Тому, може, що ми були будовою своєю трохи подібні. Їй було приємно ходити з високими кобітами разом. Компанію таку робили. Наприклад, Таня Костюк-Воробкевич, вона піаністка. Вона була дуже гарна, правда трошки молодша, досить молодша, але гарна була: така чорнобрива, смуглява радше. І вона підходила так, бо ми були чорночубі з Ірою, також і стрункі достатньо, тонконогі, високі. І Іра любила це. Стефа була трохи нижча, коренастіша, але така була гарна. Гарна була. Вона гарна була. Але вона як йшла, то то так було відчутно (Усміхається – І. Є.).\nДочка Звенислава Калинець-Мамчур з перспективи часу роздумує про тодішній побут, пріоритети своїх батьків та їх близького кола і спілкування і ,звичайно, мамину любов до етніки:\n«Наскільки скромніше жили матеріально. Це вважалося тоді нормально, тому що всі були більш-менш в однакових умовах і якось не превалювали якісь оті матеріальні цінності. Одяги були шалено дорогі на ті часи. Ну і мама мені багато розповідала, як вони виходили з тої ситуації. Воно завжди хотіла виглядати гарно. І вона завжди щось додавала від народного стилю. Мала торбинку з вишивки перероблену. Потім Людмила Семикіна їм першим зробила такі, типу, свитки… Мінялися з товаришками і косметикою, і одягами. І одна другу виручали. Були в неї такі спогади… Ну але це були такі речі, що просто не було в чому ходити, і важко влаштуватися на роботу було дуже. Особливо вчителювання в ті роки було… Безперечно, що були дуже важкі такі моменти. Я не хочу це переносити на сьогодні, бо сьогодні інші часи. Сьогодні зовсім інші часи і не можна порівнювати, як ото старші боркутуни кажуть: «В наші часи ми того не мали, ми того не мали!» Не в цьому справа, а в цьому, що молодь ставить перед собою за основне. Тоді, скажімо, було питання національного визволення. Зараз, я би сказала, що молодь мала би ставити пріоритетом освіту. І, мабуть, вона так і ставить. Це є дуже добре. Добра освіта – це є запорука потім і доброго життя усіх. Інша справа, що, на жаль, після того, як дістають тут добру освіту – їдуть ще далі діставати добру освіту. І таким чином, ми тут, фактично, сиротіємо, тому що наші дуже добрі студенти покидають Україну. Але порівнювати?.. Ну такі були часи: і скромніше харчування (зараз ми маємо значно краще харчування). Але, з другого боку, тоді люди «советскі» звикли жити – знали, що їм кожен день дістанеться їхня пайка. Сьогодні люди мусять…, не мають на ліки грошей і заплатити за газ. Тобто – це теж не можна відкидати. Але я б не бралася того аналізувати. Тоді жили ідеями.\nЗнаєте, я найкраще згадую часи кінця 1980-х років, початок «перебудови», Товариство Лева. І тоді, я пам’ятаю, вже як в батьків збиралися. Вони видавали альманах «Євшан-зілля». Тоді стільки людей перейшло. Власне, і УГКЦ відновлення… Це все… Дитина в мене була маленька народжена. І ми жили в невеличкій двокімнатній «хрущовці» і все перейшло через нашу хату. То я вже оці часи згадую, такими і напруженими, і цікавими. Але вони були надзвичайно цікаві. Можливо, вам дивно буде почути, але, наприклад, вийшла якась цікава стаття в газеті чи журналі, особливо в якихось російськомовних виданнях, «Литературной газете» чи в чомусь. І всі це читали і обговорювали. І така відчувалася єдність у повітрі. От у Львові, ти прийшов кудись на каву і тому, хтось не прочитав тієї статті, то йому одразу давали і це все обговорювалося, всі були єдині. Зараз, те, що відчуваю, в соцмережах і, буквально, де на вулиці – весь час нарікання, претензії і незадоволення. Є від чого мати претензії, але не ті акценти. От немає тієї єдності, яка тоді породжувалася. От навіть журналісти, письменники тоді були дійсно в авангарді, а зараз я цього не відчуваю. Ну знову ж таки, мабуть, інші часи».\nІрина Стасів-Калинець (6 грудня 1940, Львів – 31 липня 2012, Львів) –українська письменниця, поетеса, шістдесятниця, діячка дисидентського руху багаторічна політув'язнена радянських таборів, активістка українського національного і правозахисного руху.\nЯк сама зазначала щодо свого соціального походження, народилася у робітничій українській християнській сім’ї. Як згадувала уже у зрілому віці, від дитинства, що припало на час Другої світової війни і післявоєнних років радянської окупації із репресіями та депортаціями, у жінки залишилися сумні спогади: «Тому, що всі ми жили під страхом вивозу. Людей вивозили за будь-що. А насамперед за те, що ти українець.\nКоли я вчилася у першому класі середньої школи № 87, нас було 56 учениць. У другому залишилося близько двадцяти п’яти. Решта були вивезені. Найбільше запам’яталося мені, як ми шукали маминого двоюрідного брата по тюрмах. Його вивезли лише за те, що він був господар. Згодом його реабілітували. Та сталося це, на жаль, уже після його смерті».\nРадянська школа не сприяла формуванню вільної, всебічно розвиненої, здатної до критичного мислення, а тим паче національно свідомої особистості.\n«Запам’яталася школа, де все було поставлене в рамках атеїстичного виховання: дитину, яка йшла до церкви, страшенно ганьбили. Пам’ятаю зруйновані стрілецькі могили, на які я ходила ще з дитинства. Все це поступово відкладалося в пам’яті і формувало нетерпимість до фальші, до тої дволикості, в якій ми змушені були жити».\nСвій життєвий вибір та вибір своїх однодумців-шістдесятників – молодих митців, письменників, поетів, науковців, І. Калинець згодом пояснить наступним чином: «Політик не може в умовах такої страшної системи порушити принципові питання, які б прояснили, що та чи інша зміна нас врятує. Він це може зробити тільки в умовах демократизації гласності. В умовах імперського насильства зробити це було неможливо. А що Україна так часто перебувала під пресом імперського насильства, то про ці речі говорили поети. Можна сказати, що ми навчилися думати політично через поезію. Вірші стали засобом виявлення почуттів і того розуміння, що таке свобода».\nПісля закінчення середньої школи у 1957 році два роки працювала на виробництві задля здобуття трудового стажу – обов’язкової умови у «країні пролетарів» для подальшого здобуття освіти у вищих навчальних закладах. У 1959 р. поступила на філологічний факультет Львівського державного університету ім. І. Франка, відділення слов’янських мов.\nЧас навчання припав на таку звану хрущовську «відлигу». Тодішні суспільно-політичні процеси в Угорщині й Чехословаччині збуджували думку західноукраїнського студентства. Вже тоді молода поетеса публікує свої твори у періодичних виданнях.\nНа останніх курсах університету одружується з поетом-шістдесятником Ігорем Калинцем і народжує у 1963 р. доньку Звениславу.\nПісля закінчення Львівського університету університету викладала українську мову і літературу на підготовчому курсі Львівського Політехнічного Інституту. Продовжує публікувати вірші та казки для дітей у періодичних виданнях.\nПодружжя Калинців були близькими друзями та однодумцями таких відомих дисидентів і політв’язнів, як Валентин Мороз, В'ячеслав Чорновіл, Василь Стус, Михайло Горинь, Іван Світличний, Надія Світлична, Стефанії Шабатури, Іван Гель та багатьох інших. Разом ці молоді люди проводили акції на захист української мови та культури в умовах тотальної русифікації, захищали національну пам'ять та історію, були активними авторами, видавцями та поширювачами самвидаву.\nЯк згадувала згодом сама Ірина Калинець, під час арештів української інтелігенції 1965 р. її не заарештували лише тому, що мала маленьку дворічну дитину. Але про спокійне життя довелося забути. Молоде подружжя Калинців постійно викликали на допити до КГБ, вони відчували себе під пильним стеженням, на них чинився моральний тиск, переслідування вилилися в постійних звільненнях з роботи і неможливість знайти добру роботу за фахом і що особливо боляче для митців – їхніх творів не погоджувалося публікувати жодне офіційне видавництво. Самвидав – став єдиною можливістю сказати своє слово хоча б нечисельній аудиторії.\nПід час другої хвилі брежнєвських репресій за виступи на оборону переслідуваних діячів культури 1970 р. звільнена з роботи. Згодом влаштувалася ткалею-надомницею. Викладала мову та літературу в школі — на замінах. Молодій жінці із когорти інакомислячих важко було знайти роботу за фахом: викладати чи працювати десь в гуманітарній сфері, що була в тоталітарній державі вкрай заідеологізована. Однак всебічна розвиненість, широке коло зацікавлень (музика, малювання, ткацтво, вишивання, література) допомагали заробити на прожиття.\nУ липні 1970 р. підписала протест дев’яти осіб проти арешту Валентина Мороза. Восени того ж року разом з чоловіком надіслала петицію до прокуратури УРСР з проханням дозволити бути присутніми на судовому розгляді справи В. Мороза, листа Голові Ради міністрів СРСР О.Косигіну від імені родичів і друзів В. Мороза, листа до Верховної Ради УРСР з протестом проти порушень у ході судового розгляду. У грудні 1971 Ірина Калинець, В'ячеслав Чорновіл, Василь Стус, Петро Якір, Леонід Тимчук підписали декларацію про створення Громадського комітету захисту Ніни Строкатої.\n12 січня 1972 заарештована у Львові. Перебувала у слідчому ізоляторі КГБ, відомому в народі, як тюрма «на Лонцького». Під час слідства слідчі викликали на допити її друзів, співробітників, учнів. Зі ста школярів, які пройшли свідками у її справі, лише двоє чи троє свідчили проти неї: читала вірші, присвячені В'ячеславу Чорноволу, давала читати есеї Валентина Мороза та інші позацензурні твори, говорила про незалежну Україну. Хоч слідство так і не довело причетності І. Стасів-Калинець до діяльності якоїсь організованої групи, що займалася «антирадянською діяльністю» і участі у виданні самвидавного журналу «Український вісник», все ж таки наприкінці липня 1972 Львівський обласний суд засудив її за ст. 62 КК УРСР «антирадянська агітація і пропаганда», яку побачили в її творах, офіційних листах і зверненнях на захист прав людини та поглядах, висловлених усно, до 6 років ув'язнення в таборах суворого режиму та 3 років заслання. Ірина Калинець опротестовувала вирок, не визнавала свою вину, обурюючись, що «за поезію не судять». Однак даремно, оскільки вироки дисидентів були визначені заздалегідь, а закриті судові процеси були лише формальністю. Через півроку такий же вирок дістав її чоловік. Їхня маленька донька Звенислава була розлучена з батьками на 9 років. На подружжя Калинців тиснули погрозами віддати дитину до дитячого будинку, схиляючи покаятися.\nУв'язнення І. Калинець відбувала у таборі ЖХ-385/3 (сел. Барашево, Мордовія) разом із своїми товаришками Стефанією Шабатурою, Надією Світличною, Іриною Сеник, Оксаною Попович та іншими. Брала участь у всіх акціях жіночої політзони: підписала листа в прокуратуру, в якому звинувачували табірне начальство в перешкоджанню святкування Великодня, листа Генеральному секретареві ООН з проханням сприяти проведенню справедливого судового розгляду в присутності представників ООН, лист до Комітету прав людини ООН зі скаргою на табірні умови і проханням надіслати представника, колективного листа на підтримку Андрія Сахарова; заяву на захист важкохворого В. Стуса, голодуваннях з вимогою статусу політв'язня, на знак протесту проти відмови надати побачення з ріднею; відмові від тяжкої фізичної праці у зв'язку з Міжнародним роком жінок та багато інших. Багато разів довелося зазнати жорстоких репресій з боку табірних властей. У березні 1977 року її відвезли до Львова з метою схилити до написання покаяння.\nЗаслання відбувала разом з чоловіком у селі Ундіно-Посєльє у Читинській області. Попри погане здоров’я змушена була працювати у колгоспі.\nДо Львова повернулася 1981 р. і розпочала важку боротьбу за прописку та роботу. Влаштуватися на роботу можна було тільки за вказівкою КДБ: довелося працювати секретарем-касиром в Львівському обласному будинку вчителя.\nПочинаючи з 1987 р. Ірина Калинець бере активну участь у відродженні вільного культурного та громадського життя Львова, основну діяльність зосередивши на вихованні молодого покоління. Одна з ініціаторів створення Клубу молодих учених, згодом Товариства Лева – однієї з перших незалежних молодіжних організацій Львова, Товариства української мови (ТУМ), «Меморіалу», Народного Руху України. Разом з однодумцями започаткувала видавництво незалежного культурологічного альманаху «Євшан-зілля». Була учасницею руху за відродження УГКЦ. Багато публікувалася в пресі, читала публічні лекції.\nУ 1990 р. Ірину Калинець обирають депутатом Верховної Ради України, була головою підкомії в Комісії Верховної ради з питань освіти (1992—1994). З травня 1990 до 1992 р. працює начальником Львівського обласного управління освіти. Вона провела реформу школи в напрямку українізації шкільної системи. Ірина Стасів-Калинець брала участь у створенні низки нових навчальних закладів (ліцеїв, гімназій, зокрема ліцею «Героїв Крут».), профільної газети «Основа», Міжнародного центру освіти, науки й культури. В часи незалежності отримала можливість займатися науковою та викладацькою діяльністю, працювати над розвитком гуманітарної сфери.\nУ 1998 р. за громадську діяльність її визнано «Героїнею світу» (США, Ротчестер ), 2000 року — нагороджено орденом Княгині Ольги ІІІ ступеня.\nПомерла внаслідок тяжкої і тривалої недуги на 72-му році життя 31 липня 2012 р.\nЗ 2013 р. Міжнародний освітній фонд імені Ярослава Мудрого присуджує Премію імені Ірини Калинець за активну участь у громадсько-політичному житті України.\nВ одному зі своїх інтерв’ю підсумувала довгі роки протистояння тоталітарній системі наступний чином:\nРЕЛІКВІЯ СІМ'Ї ІВАНА ГЕЛЯ — ТАБІРНІ ШАХИ\n17 липня провідному громадському діячеві, дисиденту, правозахиснику, історику та публіцисту Івану Гелю виповнилося б 81 рік. На жаль, уже сім років минуло від часу, коли його не стало.\nДля українського дисидентського руху Іван Гель є знаковою постаттю, багатолітнім видавцем та розповсюджувачем самвидаву. Він був одним з ініціаторів створення та членом наглядової ради Національного музею-меморіалу «Тюрма на Лонцького», що поставна місці слідчої в’язниці КГБ, в якій Іван Гель та його соратники утримувалися після арешту за їх боротьбу із тоталітарною системою. Музей береже та увічнює пам'ять про мужніх людей, на долю яких випали жорсткі випробування радянськими репресіями.\nДаниною пам’яті видатного українця є виставка у Національному музеї-меморіалі «Тюрма на Лонцького» шахів, які йому подарував його товариш, відомий живописець-шістдесятник, дисидент Опанас Заливаха на 30-річчя, яке Іван Гель зустрів у радянському концтаборі Мордовії в 1967 році.\nОпанас Заливаха працював тоді на меблевій фабриці, тому мав можливість використати добротний матеріал і технічні засоби, щоб зробити шахову дошку та фігури, якій майстерністю виконання не поступаються, а то й перевершують шахи промислового виробництва.\nФілігранне різьблення кожної фігури, художнє оформлення лакованої дошки розміром 36,5×36,5 см, внутрішнє оздоблення цупкою тканиною, добротна фурнітура, акуратна робота свідчать, що художник ретельно та відповідально підходив до подарунку друга, бажаючи засвідчити йому свою повагу та підтримку.\nТакі речі, очевидно, зовсім по-особливому сприймаються в неволі, коли усі можливості є доволі обмеженими. Варто зазначити,що свою дружбу Іван Гель та Опанас Заливаха, загартовану радянськими тюрмами, пронесли крізь життя, закріпивши особливою духовною формою родинних стосунків, адже Іван Гель був хрещеним батьком сина Опанаса Заливахи Ярка.\nЕкспоновані шахи – ще одне свідчення табірної творчості, прагнення до інтелектуальної діяльності політв’язнів. Цю сімейну реліквію родина Івана Геля передала до музею на тимчасове експонування. Відвідувачі зможуть побачити їх у нас з 17 липня.\nГель Іван народився 17 липня 1937 року у с. Кліцко Городоцького району Львівської області. Як сам зазначив, доля його була обумовлена з дитинства родинним вихованням і середовищем, в якому зростав і формувався як особистість. «Мої батьки – звичайні селяни, проте глибоко віруючі люди з твердими правилами життя, що базувалися на заповідях Божих, християнських цінностях, українських звичаях та патріотизмі».\nБатько, Андрій Гель захищав ЗУНР від польської окупації, будучи стрільцем УГА, був головою «Просвіти» у селі. Згодом – станичним і зв’язковим Окружного Проводу СБ, за що був засуджений совєтами у 1950 році до 20 років таборів. На волю вийшов у 1956 року з підірваним здоров’ям.\nВперше свою тверду і свідому громадянську і людську позицію Іван Гель проявив ще у 13 років, коли під час арешту батька енкаведисти побили матір і самого Івана, який намагався захистити батьків. Першим свідомим виступом проти радянської системи була публічна відмова вступити до комсомолу, за що був виключений із Комарнівської середньої школи. Тому довелось завершувати навчання у вечірній школі у Самборі. Мріяв стати юристом, але «компетентні органи» не допустили вступу «неблагонадійного» юнака, сина бандерівця на юридичний факультет Львівського університету. Попереду була армія (1956–1959), робота слюсарем на Львівському заводі автонавантажувачів, бригадиром на Львівському електровакуумному заводі. Не полишав мрії вчитися, тому довелося таки вступити до комсомолу, через який відкривався для радянської молоді єдиний шлях здобути вищу освіту і зробити кар’єру. І. Гель поступив на заочне відділення історичного факультету, оскільки на юридичний дорога йому була все таки закрита.\nПід час навчання активно друкував та поширював український самвидав, зокрема праці «Стан і завдання українського визвольного руху» Є. Пронюка, «Що таке поступ» І. Франка, «Вивід прав України», «Україна і українська політика Москви») і діаспорну літературу, за що його неодноразово викликали на профілактичні бесіди в управління КДБ у Львівській області.\n1961 року на сторіччя з дня смерті Т. Шевченка разом із другом поклав терновий вінок до його пам’ятника в Києві.\nУ цей час знайомиться з Михайлом Горинем, а через нього з київськими шістдесятниками І. Світличним, І. Дзюбою, Є. Сверстюком, В. Симоненком та ін. І. Гель та М. Горинь формулюють свою програму як «боротьбу за державність України».\n24 серпня 1965 року студент шостого курсу І. Гель був заарештований та звинувачений у порушенні ст.ст. 62 ч. 2 («Антирадянська агітація і пропаганда») і 64 КК УРСР («Організаційна діяльність, спрямована до вчинення особливо небезпечних державних злочинів, а так само участь в антирадянській організації»). Під час слідства перебував у сумнозвісній ще з часів першої радянської окупації 1939–1941 рр. «тюрмі на Лонцького» – слідчій в’язниці КДБ. 25 березня 1966 року Львівський обласний суд засудив Івана Геля на три роки таборів суворого режиму. Караючись у мордовських таборах впродовж 1966–1968 рр. познайомився з багатьма представниками демократичного руху СРСР. не зрікся активної громадської і людської позиції. В таборі активно домагався статусу політв’язня. В 1967 р. двічі звертався до Президії Верховної Ради СРСР з листами на захист УГКЦ, вимогою скасувати ст. 62 КК УРСР. Організатор передачі з табору творів дисидентів на волю (зокрема стаття В. Мороза «Репортаж із заповідника імені Берії»).\nПісля повернення в Україну у 1968 р. І. Геля чекала доля багатьох його однодумців – відмова на поновлення в університеті (диплом про закінчення університету одержав аж у 1991 році), прописці у Львові, можливості працювати за фахом. Довелося поселитися у Самборі, де з великими труднощами вдалося влаштуватися на короткий час техніком Самбірського управління експлуатації осушувальних систем гірських річок.\nАктивна участь у русі опору продовжувалася. Надалі займався розмноженням і поширенням самвидаву, зокрема за 3 роки виготовив і підручними методами поширив 11 книг, серед яких «Інтернаціоналізм чи русифікація?» Івана Дзюби, «Серед снігів» В. Мороза, збірку віршів «Крик з могили» Миколи Холодного, книжку листів М. Гориня з неволі «Листи з-за грат» та ін.), перших п’яти випусків журналу «Український вісник».\nЗахищав своїх однодумців, зокрема у грудні 1969 р. першим підписав протест під заявою групи колишніх політв’язнів проти переслідувань та антигуманних вироків в Україні, насамперед С. Караванському. У листопаді 1970 р. надіслав до Верховного суду УРСР заяву з протестом проти вироку В. Морозові. 7 грудня 1970 р. виступив на похороні загиблої при загадкових умовах художниці, шістдесятниці Алли Горської, за що отримав на роботі сувору догану «за прогул».\nУ 1971 р. написав передмову до розповсюджуваної ним збірки статей В. Мороза «Тоталітаризм, українське відродження і Валентин Мороз», у якій аналізує історичні зміни, що відбулися на теренах колишньої Російської імперії від 1917 р., зокрема й в Україні та запропонував створення легальної організації, яка засудила б злочини тоталітарного режиму.\nВдруге заарештований 12 січня 1972 р., а 4 серпня того ж року засуджений за ст. 62 ч. 2 КК УРСР на 10 років таборів суворого режиму і 5 років заслання, визнаний особливо небезпечним рецидивістом. Винним себе не визнав. Термін відбував у Мордовії (Сосновка) та Пермській області (Кучино), заслання – в Комі АРСР Троїцько-Печерський район селище Милва.\nІ знову довелося відстоювати себе як особистість: у таборах брав участь у правозахисних акціях, у тривалих голодуваннях-протестах, зокрема вимагаючи статус політв’язня. Одне з голодувань, коли домагався реєстрації шлюбу з своєю фактичною дружиною Марією, матір’ю їхньої доньки Оксани (1964 р. н.) тривало 100 діб. У 1975 році шлюб був зареєстрований.\nСаме під час другого засудження, у 1976 р., перебуваючи в одиночній камері, написав свою працю «Грані культури», яку під час зустрічі зумів таємно передати дружині. Праця розповсюджувалася в самвидаві, була нелегально передана за кордон і видана у Лондоні в 1984 році завдяки місцевій Українській Видавничій Спілці під псевдонімом автора – Степан Говерля. В Україні книга під справжнім іменем автора побачила світ аж у часи незалежності – 1993 року.\nПісля повернення знову ті ж самі труднощі із пропискою і працевлаштуванням. Цій непересічній людині, талановитому публіцисту і науковцю довелося пропрацювати деякий час навіть пастухом у колгоспі в рідному селі.\nВодночас разом з В. Чорноволом, М. Горинем, П. Скочком був відповідальним секретарем відродженого «Українського вісника».\nСпівзасновник «Української ініціативної групи за звільнення в’язнів сумління». 1987 р. очолив Комітет захисту УГКЦ, а у 1988 редагував газету «Християнський голос». Був одним з організаторів і активним учасником перших масових релігійних і політичних акції в Західній Україні. Одна з таких акцій за легалізацію УГКЦ відбулася 17 вересня 1989 р. біля собору св. Юра у Львові і налічувала 250 тис. осіб. Зусиллями Комітету і релігійної громадськості, УГКЦ в листопаді 1989 року вийшла з підпілля.\nНаприкінці 1980-х років брав активну участь у створенні всеукраїнської організації «Меморіал» і Народного Руху країни. 1990–1994 рр. був першим заступником голови Львівської обласної Ради, головою обласної комісії відновлення прав реабілітованих. Домігся визнання УПА на території Львівської області воюючою стороною в Другій світовій війні.\nАвтор близько ста публікацій у періодичних виданнях. Займався викладацькою діяльністю,зокрема читав студентам історичного факультету Львівського університету спецкурс з історії українського визвольного руху 1950–1980-х років. На основі зібраного матеріалу, власного життєвого досвіду, рефлексій та переосмислень з перспективи часу підготував книгу з історії визвольного руху 1950–1980-х років, яка вже побачила світ після його смерті у 2013 році під назвою «Виклик системі: український визвольний рух другої половини ХХ ст.»\nНагороджений орденами князя Ярослава Мудрого V ст. (2002), ІV ст.(2006).\n16 березня 2011 року Іван Гель після тривалої хвороби відійшов у засвіти. Як сказав на заупокійному богослужінні в соборі святого Юра владика Венедикт, ця людини вклала своє життя в те, що не точить шашіль і не покриває ржа.\n«Не лічу днів, не лічу ночей»: поезія з неволі\n8 червня минуло 135 років з дня народження письменниці, поетки, публіцистки, журналістки, перекладачки, народної вчительки, культурно-освітньої діячки та однієї з активних організаторок жіночого руху в Україні Ольги Дучимінської (1883 – 1988).\nПедагогічна діяльність О. Дучимінської розпочалася у 1902 році і тривала майже 30 років у селах сучасних Львівської та Івано-Франківської областей. Літературну діяльність розпочала у 16 років і знайшла підтримку Івана Франка. Друкувати твори почала у 1905 році у «Літературно-науковому віснику» під псевдонімом Ірма Остапівна. Першу її поетичну збірку було опубліковано у Чернівцях у 1911 році. Про поезії молодої авторки схвально відгукувався Іван Нечуй-Левицький. Прозові твори публікувала під псевдонімом Олег Барвінок і Рута, Поважна та ін.У своїй громадській діяльності співпрацювала з Наталею Кобринською та Ольгою Кобилянською. Від 1939 до 1949 рр. – наукова співробітниця етнографічного музею у Львові.\nЗаарештована 23 листопада 1949 року у віці 66 років у справі замаху на Ярослава Галана. У травні 1951 році військовий трибунал засудив її до 25 років таборів за статтями 54-1а та 54-11 Кримінального кодексу УРСР. Не маючи змоги записувати у таборах вірші, товаришки з ув’язнення вивчали вірші О. Дучимінської напам’ять і після звільнення виносили поезію на волю. Звільнена 75-річна О. Дучимінська у 1958 році. Не мала права повертатися до Львова. Деякий час жила нелегально, зазнаючи цькувань у пресі. Притулок знаходила в Ірини Вільде, родини Ольги Кобилянської та інших своїх небайдужих друзів тазнайомих. З 1977 р. жила в Івано-Франківську, де й померла на 105 році життя. Реабілітована посмертно у 1992 році.\nУ фондах Національного музею-меморіалу зберігається декілька невеликих аркушів паперу з віршами О. Дучимінської. Передала їх львів’янка Зоряна Сивуляк, старша сестра якої Люба Барабаш-Білинська познайомилася з поеткою у радянському концтаборі. З. Сивуляк згадує, що О. Дучимінська гостювала у їх родинному домі у Стрию після звільнення і вела листування з їх матір’ю та сестрою. Декілька збережених вітальних листівок жінка також передала до музею. Чиєю рукою зроблено записи віршів на даний момент не вдалося встановити. Датування вказує на те, що створені вони в неволі.\nНижче пропонуємо шановним читачам ознайомитися із віршами О. Дучимінської, які зберігаються у рукописному вигляді в музеї. Оригінальний правопис збережено.\nВірші із заслання\nВтомлений метелик на зону прилетів,\nна моє рам’я відпочити сів\nі з крилець стрясає подорожну пиль\nі з ніжок зсуває мов пчілка прибиль.\nГоловку дрібную і ріжки помив\nі крильця радужні вахляром розкрив\nпіднісся угору й бистро полетів\nна розквітлу квітку спустився, присів.\nКвітка йому чашу свою отвира,\nНектаром солодким його напува,\nСтомленого горне до грудей як стій:\nКоханий , райдужний метелику мій!\nЗ якої країни ти до нас летиш,\nЩо так утомився, з утоми дріжиш?\nІ якеє сонце ростило тебе,\nЩо твоє тіло хорошеє, гладке\nІ якої райдуги красок позичав,\nЩо так свої крильця ти розмалював.\nІ якії вітри тебе занесли\nУ цей світ неволі… коханий, скажи!\nА метелик квітку пестить, обніма\nІ тихонько шепче:квіточко моя!\nЯ з такого краю, де сонце панує,\nДе моргають зорі і місяць мандрує,\nДе золоті поля немов з оксамиту,\nНебо з шовкового виткане блакиту.\nВітри навівають там думи бойовії,\nНарод в душі носить гарячії мрії.\nІз такого краю я до вас лечу\nІ щире вітання вам усім несу…\nЗ дорогої вам усім країни…,\nЯ, квітко кохана, лечу - з України!\nБула колись любов пречиста,\nПолуменіла і душа\nІ так богато дечого було…\nІ були молоді літа!\nБуло – хотілось бути героєм,\nСміливих подвигів було бажання,\nБула весна… і соловії\nБуло і палке кохання!\nІ були мрії на будуче…\nВеселощів скільки в серці було!\nБули надії, сподівання…\nЦе все давно вже прогуло!\nБула рідня, були подруги.\nЦе все прогуло вже давно,\nУдарив грім, все спопеліло,\nЖиття розплилось – мов не було.\nІ були сторогії слідчі,\nА ще строгіші суди судили…\nІ народилось нове життя:\nБалони, топори і пили!\n- - — — — — — —\nА в серцях іскра жевріє…\nЇї роздують ще бажання,\nІз попелу пожар спалахне,\nРостопить нашеє кайдання!\nІ підоймем прапор високо,\nПісню свободи ще заспіваєм,\nБудем орати всі перелоги,\nЗлату пшеницю позасіваєм!\n14.III. 1952 (032)\nОЙ ПІСНІ, ПІСНІ…\nОй пісні, пісні , тюремнії пісні\nРоджені в кайданах, виросли в тюрмі,\nНаписані кров’ю, бо у серці рана.\nМов ріднії діти, дорогі мені!\nОй пісні, пісні, тюремнії пісні\nВи мої рідні, ви моя сім’я,\nВас – у сірому смутку, у горю тяжкому\nГлибоко нещасная породила я!\nВи одинокі остали мені\nЗі всего обдерли (так боляче було!)\nплюнули брехнею у лице мені.\nМов на Голгофті, була перед ними,\nвони терня в серце вбивали мені,\nвбивали те, що зветься «людина»,\nщо ж з мене остало? – Ой пісні мої!\nЛипень, 1950 (032).\nПерецвило вже літо. Розвилася осінь…\nна свою палітру , красок набіра.\nприбіра природу, очепурить, малює,\nкуди не поглянеш, картина нова.\nСама прибралась в тужні хризантеми,\nкучеряві айстри, сумне, сине зілля\nв золоту кирею себе зодягає\nусе прибірає немов на весілля.\nБілим березам чеше золоті коси\nгузики червоні пришила шипшині,\nв криваві китиці прибрала рябину,\nчервоні коралі чіпає калині.\nСама сіла прясти срібную куделю\nнитки павутинні на клубок звиває,\nа вітер хапає срібнеє повісмо\nу повітрю носить, поля укриває.\nА як Покрова на землю сходить\nз полонин стадо вже повертає,\n«Хід полонинський» іде повагом,\nсумно трембіта гори пращає.\nВ городі квіти головки клонять…\nвечером айстри ще цвили-жили,\nранком – (ніччю мороз брав їх в обійми)\nна вічний сон вже очі стулили.\nІ листям плаче деревина…\nпишну кирею осінь скидає,\nдрібен дощ крізь сито сіє,\nмраками поля укриває.\nСама вбирає сірий, скромний одяг,\nбо перед нею дальна дорога\nзимі вже треба місце вступати.\nЗима стоїть вже біля порога.\nПо осені тільки спомин стане…\nземлю прикриють білії шати,\nбистрії води скують кришталі,\nприрода може відпочивати.\nЦе наша осінь … Там на Україні!\nТам – крізь простори думками лину\nЦілую землю… й тобі вкланяюсь,\nмій рідний краю, моя Україно!\nІ прийде осінь, така воскресна…\nТак радісно, весело буде,\nповернуть діти у рідну хату,\nїх всіх пригорне Мати до груди!\nЛистопад 1953 (032)\nНЕ ЛІЧУ ДНІВ...\nНе лічу днів, не лічу ночий,\nТо що ж лічити їх…Дарма!\nВони летять в простори часу,\nмов білі перли зі шнурка.\nТа білі перли ще позбирає\nІ посилля чиясь рука…\nа моїх днів і моїх ночей\nне позбирати вже дарма!\nВони пропали в просторах часу\nі навіть спомину нема…\nТо що ж лічити їх?.. Дарма!\n(Тюрма, 1949, грудень)


Секрети вирощування цукрової кукурудзи\nГоловнаНовини сайтуВирощування кукурудзи на дачі\nВирощування кукурудзи починаються з розсади. Вирощують її в касетах, які наповнюють сумішшю перегною і землі в пропорції 1: 1 або сумішшю компосту, піску і перегнилого торфу в співвідношенні 2: 1: 1 з додаванням невеликої кількості золи.\nЗерна висівають по одному або кілька штук в клітинку, присипають шаром землі в 2-3 см і рясно поливають.\nЯкщо планується отримання сверхраннего врожаю, то посів варто проводити не пізніше початку березня.\nТак само варто звернути увагу на розмір осередків в касетах, вони не повинні бути занадто дрібними, інакше коренева система кукурудзи буде дуже слабка.\nСходи кукурудзи з'являються через 6-7 днів, поливають їх помірно, а за 10 днів до висадки в грунт - підгодовують. Оптимальна температура для росту даної культури - 18-20 С.\nРозсаду вирощують до появи 3-4 листків, дана фаза настає через місяць після посіву.\nВажливо: Перетримувати розсаду в касетах більше 4-ох тижнів не варто - переросла розсада погано приживається на новому місці.\nОптимальний термін висадки розсади у відкритий грунт 5-10 травня. Утеплений ж грунт скорочує ці терміни на місяць і, як мінімум, удвічі піднімає ціну ранніх качанів.\nТехнологія вирощування під агроволокном\nСпираючись на порівняльні дані експериментів по вирощуванню ранньої рассадной кукурудзи в різних умовах зростання, які проводилися цієї весни в Херсонській області, можна констатувати, що кукурудзяні качани, вирощені під агроволокном (термін першої вибірки - 27 травня) реалізувалися за ціною 10 грн за штуку і вище , а качани з відкритого грунту (термін першої вибірки - 26 червня) коштували вдвічі дешевше.\nПри сприятливих погодних умовах, з використанням нових технологій агротехніки, абсолютно реально отримувати стабільні врожаї сортовий цукрової кукурудзи в травні місяці. Звичайно, не кожна весна радує раннім теплом.\nЯкщо прогнозується холодна весна з частими поворотними заморозками варто підстрахуватися і вкрити розсаду волокном в комплексі з поліетиленовою плівкою плівкою, два шари укривного матеріалу дають ефект, так званого, «термоса» який захистить рослини від вимерзання.\nПоливний режим для розсади, що виростає під укриттями з агроволокна дуже економічний, норми поливу значно знижуються, в порівнянні з нормами поливу рослин у відкритому грунті за рахунок того, що волокно утримує вологу в ґрунті, перешкоджаючи випаровуванню, а потреба в поливі визначається показником сумарного випаровування і погодних умов.\nЯк і чим проволити підгодівлю\nОптимальна реакція ґрунтового розчину для кукурудзи знаходиться в межах рН = 6-7. На кислих і солоних важких грунтах кукурудза росте дуже погано. Високі врожаї ця культура формує на грунтах, які багаті азотом, мають хороші фізичні властивості, пухких, збагачених вологою і повітрям. Добре себе почуває цукрова кукурудза на легких, заправлених гноєм грунтах. Але хоч як мене була багата грунт, без підгодівлі гідний урожай кукурудзи не вирости. Калійні і фосфорні добрива потрібно вносити восени з розрахунку Р90, К110.\nІнша кількість добрив вносять в період сезону вегетації, залежно від типу грунту і ступеня її виснаження. Сучасні гібриди кукурудзи для створення 1 тонни зерна і відповідної кількості лістостебельной маси ісполбзуется 18-25 кг азоту, 8-12 кг фосфору, 16-24 кг калію.\nВарто відзначити, що підгодівлі доцільно проводити в міру їх потреби відповідно до фази вегетаційного розвитку рослин. Головні елементи живлення на протязі розвитку культура поглинає не рівномірно:\nПоглинання азоту тривати до періоду воскової стиглості.\nПоглинання фосфору протікає рівномірно аж до дозрівання, але особливо гостро потреба в фосфорному харчуванні рослини відчувають в початковому етапі свого життя.\nКалій найбільш інтенсивно кукурудза поглинає в першій стадії вегетації. У цей період розвитку культури відбувається закладка репродуктивних органів, і від наявності елементів живлення, а в особливості фосфору, залежить якість качанів на рослині і зерен на них.\nВисокоефективним є застосування комплексних добрив. Зокрема, таких як:\nКукурудза дуже чуйна до внесення гною та інших органічних добрив.\nПри внесенні органіки рослини краще переносять несприятливі грунтово-кліматичні умови, спостерігається прискорення проходження різних фаз росту і розвитку. Більш конкретні рекомендації внесення добрив можна дати тільки за наявності точних даних за змістом вже наявних поживних речовин в грунті і конкретних даних про сортах і гібридах вирощуваних на цих грунтах.\nНеобхідно також враховувати потребу рослин в достатній кількості вологи в певні фази розвитку. Особливо до нестачі вологи в період перед викиданням мітелок, в період формування зерна, на початку цвітіння, а недолік вологи в період запилення неминуче призведе до слабкого розвитку зерен і недорозвиненості качана.


Анонси | Соціальна справедливість - Part 2\n2018-06-24 м. Київ, парк імені Т.Г. Шевченка\nВже завтра, 24 червня, в Києві відбудеться фестиваль молодіжних ініціатив «Youthday `18»!\nЗапрошуємо вас на фестиваль молодіжних ініціатив #youthday до дня Молоді!\n2018-06-24 Київ, парк імені Т.Г. Шевченка\nБуде гучно, яскраво та дуже круто! На цілий день ми перетворимо гектари парку на найбільшу платформу...\nЧекаємо всіх завтра на чудовому святі «DYNAMO FAMILY FEST»! Буде цікаво та весело!\n2018-06-09 Нивки, парк Сірецький Гай (Дубки)\nНе знаєш чим себе зайняти завтра, а час хочеться провести весело? Тоді приходи на «DYNAMO FAMILY FEST». Очікується...\nЧекаємо всіх на фестивалі ” DYNAMO FAMILY FEST”\n2018-06-09 м. Київ, на Нивках в парку Сирецький Гай (Дубки)\nГромадська організація «Соціальна справедливість «Совість» запрошує всіх прийняти участь у фестивалі...\n2018-06-02 м. Київ, ботанічний сад імені Миколи Гришка НАН України.\nВже завтра, 2 червня, в Києві відбудеться Дитяче свято, організоване до Дня захисту дітей за підтримки...\n≪ 1 2 3 4 … 6 ≫


Політолог вважає, що в питанні мораторію на землю політики слідують за настроями людей – новини ZIK.UA\nНовини » Політика 21 грудня, 2018, 22:30\nПолітолог вважає, що в питанні мораторію на землю політики слідують за настроями людей\nУ питанні мораторію на землю політики мусять іти слідом за настроями значної частини українців, які виступають проти вільного продажу землі.\nПро це в ефірі програми «Перші про головне. Коментарі» на телеканалі ZIK заявив політолог Валентин Гладких.\nВідповідаючи на запитання ведучої про те, як бути з мораторієм на землю, навіщо його продовжувати, пан Гладких сказав, що проблема не в законі про мораторій, а у відсутності закону про ринок землі або про обіг земель сільськогосподарського призначення.\n«Я ситуативно погоджуюсь із тими людьми, які виступали за мораторій на землю, хоча справа не в мораторії, а у відсутності закону. А закону немає тому, що люди, які зацікавлені, не можуть між собою домовитися. Коли ми говоримо про популістів, то ними насправді є не лише ті, хто говорить про необхідність продовжити мораторій, але ті, хто тихенько сидять в Кабміні, ВР і роблять все можливе для того, щоб ці закони були схвалені», – зазначив Гладких.\nЗа його словами, в Україні є потужні впливові групи людей, які зацікавлені в тому, щоб ситуація зі землею була в такому стані, в якому вона є сьогодні. І якраз політики, які говорили про мораторій, в цьому не зацікавлені, адже вони переслідують свої цілі.\n«Я прекрасно розумію, чому Юлія Тимошенко підтримує мораторій. Є соціологія, де відображається ставлення українців до питання створення ринку землі. Значна частина українців виступає на нинішньому етапі проти цього. Відповідно політики мусять іти слідом і якимось чином це враховувати», – переконаний політолог.\nОкрім цього пан Гладких вважає, що земля повинна бути товаром і потрібно забезпечити право громадянам України володіти, використовувати і розпоряджатися нею. Однак це лише початок дискусії, тому що далі постає питання, в який спосіб вона повинна стати товаром, який режим її експлуатації та особливості її розпорядження.\n«У США навіть приватна власність на землю є обмежена. Коли починається сезон мисливства, кожен може ходити по приватній землі і займатися мисливством. Тобто є правовий режим регулювання й експлуатації землі. Чи дійсно на нинішньому історичному етапі, в тій ситуації, в якій перебуває Україна, в стані війни, економічного занепаду, чи це дійсно своєчасне рішення лібералізувати ринок землі? Мабуть-таки ні», – прокоментував гість програми.\nмораторій на продаж земліВалентин ГладкихПерші про головне. Коментаріновини Україниновини політики\nРозумні політики у світі вже давно не брешуть – вони інтерпретують факти, – політолог\nчетвер, 7 лютого, 2019, 15:21\nсереда, 23 січня, 2019, 20:07\n2019-04-19 16:12 :43


Гірудотерапія. Хіджама.Фітотерапія. Медичний Центр др.Куплевської.\nвиявлення та усунення причини захворювання, а не лише симптомів\nоздоровлення цілого організму як єдиної системи\nочищення та оздоровлення натуральними засобами: «лікар лікує, природа зцілює»\nрекомендації щодо правильного харчування, основ здоров’я.\nРАВЛИКОТЕРАПІЯ І РАВЛИКОКОСМЕТОЛОГІЯ\nДОЗВОЛЯЮТЬ досягти суперрезультатів в області естетичної косметології.Слиз Равликів рекомендований при сухій та комбінованій шкірі, виліковує рани, розтяжки, акне,бородавки,опіки,рубцеві наслідки вітрянки ,гірудотерапії,омолоджує та підтягує шкіру\nМАСАЖ різні види\nв медичному центры спеціалісти проводять різні види масажу: загальний, розслабляючий, лімфодренажний, вісцеральний, точковий, баночний, косметичний..\nФІТОТЕРАПІЯ КОМПЛЕКСНЕ ЗАСТОСУВАННЯ\nЛідія Куплевська рекомендує застосовувати лікарські трави паралельно гірудотерапії.\nУ нашому медичному центрі поєднуються з гірудотерапією магнітні акупресурні банки - це новий, прогресивний крок в області вакуумної терапії. Фактично магнітні банки поєднують лікувальні ефекти аспірації, акупунктури і магнітного поля,а також роторні та класичні банки як елементи класичного масажу\nМедичний центр гірудотерапії ( Гірудо-Мед) працює вже більше 15 років. Головний лікар Лідія Антонівна Куплевська. Колектив нашого медичного центру це медики з середньою та вищою медичними освітами. Ми з великою любов’ю та опікою відносимося до кожного пацієнта. МЦ Лідії Куплевської має безтермінову ліцензію МОЗ, являється одним з найкращих в східній Європі. Саме тому наш заклад відомий не тільки в багатьох містах України , але і в інших країнах Європи , Молдові, Білорусії , Ізраілі …\nВ нашому медичному центрі надаємо слідуючі послуги : гірудотерапія , хіджама , фітотерапія , апітерапія , голкотерапія , масажі , банки , мокси , равликотерапія , косметологія , аналіз “живої” краплі крові під мікроскопом…\nМетод лікування та оздоровлення д-ра Куплевської полягає в «очистці» організму природніми засобами та можливостями , приведення «якості крові» до норми , оздоровлення цілого організму як єдиної системи , вибір правильної дієти та способу здорового життя взагалі.\nРозуміння суті дії медичної п ‘явки пояснює, чому вона лікує так багато захворювань. Перевага гірудотерапії в тому , що при цьому методі можна вилікувати зразу декілька захворювань , інакше кажучи лікуємо не хворобу а організм в цілому. Дуже важливо що при допомозі п ‘явок медичних можна вплинути не тільки на прояв хвороби але й забрати її причини.\nХороший терапевтичний ефект можливий тільки у випадку комплексної дії на організм людини.\nГірудотерапія як раз і являється таким комплексом , який діє на хворобу і місцевими , і загальними шляхами за рахунок посилення току лімфи, відновлення розладів мікроциркуляції , активує процеси очищення ( виведення токсинів) , а також нормалізує енергетичний обмін.\nЩО ЛЕЖИТЬ В ОСНОВІ ЗАХВОРЮВАНЬ\nОСНОВИ НАШОГО ЗДОРОВ'Я\nПорушення якості крові. Аналіз по живій краплі крові\nПри порушеннях якості крові, перш за все, підвищенні в’язкості, рівня холестерину, сечової кислоти, наявності паразитів та їх токсинів, тощо, погіршується основна транспортна функція крові, що призводить до порушення окислювально-відновних процесів в усіх органах і тканинах, у т. ч. життєво важливих органах – головному мозку, серці, печінці, нирках . Як наслідок ,- важкі хронічні захворювання , варикозна хвороба , геморой ,простатит , неплідність, інфаркт, інсульт, рак .….\nЦікаві статті , новини


У Львові провели зустріч Патріаршої комісії у справах духовенства\nУ Львові провели зустріч Патріаршої комісії у сп...\n12 травня 2017 року, 20:40\n8-11 травня відбулася зустріч Патріаршої комісії у справах духовенства у гостинних стінах Патріаршого дому в м. Львові, яка була організована Львівською духовною семінарією Святого Духа.\nУ своєму вступному слові голова Комісії владика Богдан (Данило) привітав членів Комісії, ректорів семінарій, доповідачів та гостей із різних областей України, з Європи, Північної Америки та Канади і пригадав, що цими днями виповнилося 12 років від заснування Комісії, яка в той час була ad hoc Комісія священичого виховання. Знаменним було те, що перше засідання відбулося за присутності Блаженнішого Любомира Гузара.\nДля того щоб краще зрозуміти, як Комісія може служити Церкві, було запрошено отця Тараса Шагалу, адміністратора храму Святої Варвари у м. Відні, для презентації його дослідження “Пасторально-теологічний аналіз актуального стану та розвитку священства за останні 15 років на основі результатів соціологічно-емпіричного опитування серед священиків УГКЦ”. Дослідження о. Тараса враховувало основні актуальні труднощі священиків, їх основні потреби, хто служить для них доброю допомогою у служінні, а відтак, що має стояти в центрі священичої освіти та постійної формації.\nЗважаючи на потреби академічної програми семінарій, о. Василь Рудейко запропонував уніфіковану програму літургійного богослов’я в семінаріях, враховуючи добове та тижневе коло. Цей курс матиме за завдання ознайомити із церковним вчення про щоденну молитву, покликаючись на основні церковні документи: Конституцію про Святу Літургію, Загальне впровадження у літургію часів, Інструкцію застосування літургійних приписів та інші.\nКомунікація між комісіями є важливою для побудови ефективної співпраці. Тому, на запрошення владики Богдана (Данила), на зустріч Патріаршої комісії у справах духовенства були запрошені владики Михайло (Бубній), Богдан (Манишин) та Йосафат (Мощич). Кожен із владик, презентуючи актуальні проекти своїх комісій, рівно ж запропонував можливі шляхи найближчої співпраці.\nНа зустрічі Комісії була розглянута та затверджена ідея навчальної програми для отців префектів українських семінарій. Адже не легка праця префектів натрапляє на низку викликів, особливо на ті, які стосуються вирішення конфліктів, ідентифікації психологічних хвороб та побудови ефективної комунікації. Ця програми запланована на 23-27 жовтня 2017 року у стінах Патріаршого дому у м. Львові.\nНе менш важливою була зустріч у приміщенні Митрополичих палат Комісії із Митрополитом Львівським Ігорем (Возняком) та дотеперішнім Єпископом-помічником Львівським Венедиктом (Алексійчуком). Під час зустрічі було висловлено вдячність за гостинність Львівської митрополії та семінарії, а також обговорено очікування від майбутніх священиків, які сьогодні формуються у стінах семінарій УКГЦ.\nЗ великою приємністю отці-ректори семінарій, члени Комісії, відвідали Львівську духовну семінарію Святого Духа, де відбулося представлення діяльності семінарійної спільноти, проект розпису семінарійного храму, виступ музичного семінарійного “SofiBand” та духового оркестру.\nНа завершення зустрічі о. Андрій Онуферко представив актуальні напрацювання підкомісії у справах постійної формації духовенства та презентував робочий план підкомісії на наступний рік.\nНаступна зустріч Комісії запланована на 7-10 травня 2018 року в м. Айхштет (Німеччина).\n« Відбулася проща до Холмської чудотворної ікони Богородиці\n«Знайомити з Церквою не диктуючи правила, а показуючи інший світ...», — інтерв’ю з настоятелем василіянського монастиря в Херсоні о. Іваном Логаєм »


Відреставрована Андріївська церква в Києві відчиняє двері для відвідувачів - ARMIYA'UA\nВідреставрована Андріївська церква в Києві відчиняє двері для відвідувачів\n15.12.2020 | 13:28\nВидатну культову споруду столиці України, споруджену за проектом Растреллі у стилі бароко, внесено до попереднього списку Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО\nЗ вівторка, 15 грудня, у Києві після кількарічної реставрації відчиняє двері для відвідувачів Андріївська церква.\nПро це повідомляє видання Risu.ua.\nОфіційне відкриття культової установи після реставрації відбулося 12 грудня 2020 року.\nЩонеділі та на свята тут відбуватимуться богослужіння, а в інші дні храм працюватиме як музей.\nРеставрація Андріївської церкви тривала 11 років. За цей час майстри відновили оригінальний колір стін, укріпили схил, фундаменти церкви та стилобату. Також проведено реконструкцію іконостасу авторства видатного архітектора Бартоломео Растреллі, якому повернуто автентичне розташування ікон.\nАндріївська церква, що розташована на Андріївському узвозі у Києві, споруджена за проектом архітектора Бартоломео Растреллі у стилі бароко. Вона є пам’яткою архітектури та монументального живопису XVIII ст. світового значення, входить до складу Національного заповідника «Софія Київська». Церкву внесено до попереднього списку Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Незабаром Україна подаватиме номінаційне досьє для включення Андріївської церкви до основного переліку.


Обмін ICON на Advanced Cash RUB, список найвигідніших курсів\nКурси обміну ICON на Advanced Cash RUB\nДе можна вигідно здійснити обмін валюти ICON на Advanced Cash RUB?\tЗагляньте в таблицю і побачите всі актуальні пропозиції від обмінних пунктів. Для підбору найбільш вигідного варіанту зверніть увагу на рядки таблиці, які знаходяться зверху.\tІнформація з описом даних, що містяться в таблиці знаходиться тут.\nCoinstart 1.0000 18.7600 1472029 3.1 0/0/0\nPocket-Exchange 1.0000 16.4100 189615 339.0 7/0/2\nICON на ЮМані (Яндекс Гроші) RUB\nICON на Webmoney RUB\nICON на PayPal RUB\nДе найкраще здійснити обмін ICON (ICX) в Адвансед кеш рублі? Обмінних пунктів існує чимало. Таблиця підкаже, який з них слід вибрати:


Краса вимираючих рифів архіпелагу Фенікс » Семейный журнал (сайт для женщин и мужчин): красота, дети, здоровье, советы, мода\nCryazone.com » Фотоподорожі » Краса вимираючих рифів архіпелагу Фенікс\nРифи і острови архіпелагу Фенікс стали притулком для багатьох дивовижних і рідкісних видів тварин і рослин. З 2008 року Феніксу дали статус найбільшого морського заповідника, а в 2010 його включили до всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.\nУ Фенікса тільки один населений острів. Живе там всього 24 людини, але через дефіцит прісної води їм доводиться не солодко. Зате тваринний світ процвітає на всіх його островах. На жаль, деякі рифи на даний момент визнані мертвими, але у деяких з них виявлені рожеві водорості, а значить, є надія, що і на них з'явиться життя.\nІдеальна температура для життя коралових рифів - 26-27С. Парниковий ефект викликав різке підвищення температури, що вбило корали у деяких островів Фенікса, а значить і все життя, яке вони забезпечували. Але не тільки підвищення температури згубно впливає на коралові рифи. Забруднення води, браконьєрство та інші справи людини - гублять ці дивовижні скарби природи.\nОдин із мертвих рифів біля острова Нікумароро став притулком для цієї дивної рибки. Він теж загинув через підвищення температури.\nЛагуна острова Хорону стала домівкою для багатьох дивних видів риб, як, наприклад цей губан, а також для великих молюсків.\nЦі риби-папуги допомагають цьому мертвому коралового рифу відродитися. У пошуках їжі вони розчищають грунт для рожевих водоростей, з яких згодом з'являться нові корали. Але ми ще не скоро побачимо тут колишній гарний риф, тому що корали ростуть дуже повільно. За рік вони здатні вирости максимум на 10-20 см.\nМорський окунь відпочиває на килимі з рожевих водоростей. Сподіваємося, що з них незабаром з'являться нові коралові поліпи.\nА ось як виглядає живий корал у атолу Кантон. Кантон - це вузька смужка суші, всього 1,5 см шириною.\nДві чудові рибки - синьоперий каранкса і жовтосмуговий летрін, прогулюються недалеко від острова Нікумароро.\nРифи Фенікса дуже постраждали через діяльність людини, але все ж, вони ще можуть прогодувати безліч видів риб. А ті платять їм, допомагаючи коралам відроджуватися.\nПлоща атолу Равак всього 0,5 кв. км. Це єдиний острів, де є прісна вода. Він став домівкою для багатьох видів морських птахів, таких як фрегат.\nХвости риб-хірургів, які супроводжують цю черепаху, гострі, як лезо ножа. Завдяки ним риби і отримали свою назву.\nКорали акропор дуже швидко ростуть. За рік вони можуть стати розміром з баскетбольний кошик. Ці корали люблять рости на мілководді, де є хороше освітлення. Вони служать хорошим будинком для риб.\nЛистовий корал маленького острова Ендербері. За часів Другої світової війни з острівця виїхали всі жителі. Зараз на ньому живуть тільки морські птахи та щури. Сам архіпелаг Фенікс годує більше 800-та видів різних птахів, риб та коралів.\nРиби-янголи - один з рідкісних видів архіпелагу. Їм загрожувало зникнення, але після того, як Фенікс визнали заповідником вони, як і інші рідкісні види, почали відновлювати свою чисельність.\nЦе фрегат - гарний розбійник Фенікса. Розмах його крил може досягати більше 2-х метрів. Живе він в основному мародерством, відбираючи їжу і матеріал для гнізда у слабших видів птахів.\nІнформаційний фоторепортаж про жаб\nОцелоти - хижі кішки


У Полтавській ОДА вирішували питання компенсування перевезень пільгових категорій населення автомобільним та залізничним транспортом – Новини Полтавщини\nГоловна сторінка > Полтавщина > У Полтавській ОДА вирішували питання компенсування перевезень пільгових категорій населення автомобільним та залізничним транспортом\nУ Полтавській ОДА вирішували питання компенсування перевезень пільгових категорій населення автомобільним та залізничним транспортом\nПід час засідання у Полтавській ОДА обговорювали різні шляхи вирішення компенсування перевезень пільгових категорій населення за автомобільним та залізничним транспортуванням. Участь у засіданні взяли перевізники області, представники об’єднаних територіальних громад, районних адміністрацій, місцеве саморядування області.\nУ своєму виступі очільник Полтавської ОДА Валерій Головко наголосив на тому, що вже до першого грудня необхідно ліквідувати усі проблемні питання. Він відмітив, що необхідно заздалегідь закладати у бюджет витрати по пільговим перевезенням.\n— Бюджетні гроші – це не особиста кишеня, а гроші платників податків. Вони мають бути використані для них. Перш за все, місцеві видатки мають використовуватись на виплати та компенсації, потім на благоустрій та інші потреби. Правильно поставлені пріоритети роботи формують злагоджений механізм і приносять ефективні та якісні результати, — зауважив Валерій Головко.\nПершочергово розглядались питання пільгових пасажирських перевезень залізничним транспортом, де існує проблема компенсації пільгових проїздів. Як результат — ПАТ «Укрзалізниця» отримує значні збитки, і не в стані забезпечувати ефективну та якісну роботу.\nЗагалом, за 2018 рік Полтавською областю до ПАТ «Укрзалізниці» відшкодовано лише 2690, 7 тисяч гривень, що становить близько 20% від загальної суми компенсацій.\nТакож у ході засідання обговорювали ситуацію пільгових перевезень автомобільним транспортом. Як зазначив перший заступник голови Полтавської ОДА Андрій Пісоцький, на Полтавщині діє єдина в Україні програма з компенсації витрат на проїзд міжміськими та міжобласними маршрутами громадянам пільгових категорій. Вона на сьогодні постійно фінансується та повністю відпрацьована на якісному рівні.\n— Для вирішення цього питання повинні працювати усі. На жаль, по Полтавській області маємо райони та міста, у яких взагалі не проводиться компенсування за цим напрямком. Саме тому і зібрались, аби у діалозі спільно ліквідувати проблемні питання. Компенсація за перевезенням пільгових категорій людей залізничним транспортом по Полтавській області складає трохи більше 20 %. Це велика проблема, яку необхідно вирішувати, — говорить Андрій Пісоцький.\nЗа даними Управління інфраструктури Полтавської ОДА, не укладені договори з перевізниками залізничного транспортування щодо компенсацій по чотирьох районах та містах Полтавської області. Зокрема, Новосанжарським районом, Оржицьким, містами Полтава та Миргород.\n— Якщо не буде станом на перше грудня компенсовано хоча б 50% відшкодування, то можливе припинення зупинки залізничного транспорту у зазначених містах. ПАТ «Укрзалізниця» лишає за собою це право. Тому, щоб не виникало згодом проблем, ми обговорюємо ці питання та шукаємо консенсус, — розповідає начальник Управління Сергій Марчишинець.\nЗа результатами наради, учасники домовились, що програми скорегують, а там де їх немає — сформують. Вже планують закласти кошти у бюджет 2019 року по кожному місту та територіальній громаді.\nПравоохоронці Полтавщини розшукують зниклу Аліну Ковган\nПеред католицьким Різдвом у Полтаві проведуть напівмарафон\nВалюта Купівля Продаж USD26.2000026.55000EUR29.2000029.95000BTC8801.19909727.6410


Фотозйомка Archives - Весільна фото та відеозйомка, весільні фільми та корпоративне відео | Весільна фото та відеозйомка, весільні фільми та корпоративне відео\nМальовничі місця У водойми: річки, озера, ставка, моря, струмка, водоспаду. Крихкість і красу молодої пари оттенят суворі скелі, химерні гроти, живописні містки.\nЖовтень 24, 2016 Фотозйомка\nПереклад Wedding Photography shot list. У списку розглядається церемонія одруження в церкві. У випадку з РАГСом деякі знімки можна не робити (в якому РАГСі ви балкони знайдете).\nЛипень 19, 2015 Фотозйомка\nВесілля значуща подія в житті кожної людини. Відобразити його на знімках – сенс роботи фотографа. Готуючись до церемонії в день торжества, не треба забувати про погляд в камеру – ніжному і м’якому.\nЩоб весільна фотозйомка не перетворилася на тортури для молодят і гостей до неї доведеться гарненько підготуватися. Професійний весільний фотограф недорого здатний перетворити навіть саму нудну на перший погляд церемонію в справжнє свято. Але без відповідного настрою з боку нареченої і нареченого не обійтися.\nЯк тільки дата весілля визначена, пора починати готуватися і до проведення зйомки. Особливо це стосується нареченої. Всі косметичні процедури слід проводити планомірно, курсами. Шкірі потрібен час для адаптації, інакше може з’явитися подразнення, від якого не позбутися за кілька годин.