E-kniha: Skryto v Paříži – Corine Gantz | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Skryto v Paříži – Corine Gantz\n> Skryto v Paříži\nElektronická kniha: Skryto v Paříži\nAnnie žije ve zdánlivě dokonalém manželství, ale že je to omyl, zjišťuje krátce před nečekanou smrtí manžela. Velmi těžko se s ní vyrovnává, útěchu hledá ve vaření a odmítá ... (celý popis)\nAnnie žije ve zdánlivě dokonalém manželství, ale že je to omyl, zjišťuje krátce před nečekanou smrtí manžela. Velmi těžko se s ní vyrovnává, útěchu hledá ve vaření a odmítá snahy okolí zapojit ji znovu do života. K tomu ji dožene až hrozící krach, který ji přiměje pronajmout některé pokoje ve svém kouzelném domě. Nakonec se do domku nastěhují tři nájemníci - bývalá modelka, zvláštní tichá dívka a umělec. Jak se všechny nesourodé povahy dokážou sžít, dokonce si pomoci najít smysl života a naučit se užívat si života "po francouzsku"? Každý z nich si nese svůj velký balvan, který se snaží v tom kouzelném útočišti uprostřed Paříže odhodit, aby se pokusil začít znovu. Román o přátelství, lásce a třech ženách hledajících nový život v srdci Paříže.\nKatalog vybraných autorů > G > Gantz – Corine Gantz\nCorine Gantz - další tituly autora:\nK elektronické knize "Skryto v Paříži" doporučujeme také:\nSkryto v Paříži – e-kniha\nPřeložil Jiří Chodil\nMým třem mužům.\nPaříž, před dvěma lety\nJohnny se zase vyfiknul jako opravdový Francouz. Už jen to sako, co na sebe hodil! Dokud ještě žili ve Státech, nikdy tak elegantní hadry nenosil. To Annie na tom byla podstatně hůř. Křivky – ty, na které pyšná být mohla, i ty, co se jimi chlubit už tak moc nemohla – se jí jako obvykle a zcela nefrancouzsky dra ly ven z vínově červených šatů Chantal Thomass.\nChlapcům dali pusu na dobrou noc a holce, co je měla hlí dat, ještě jednou zopakovali, že do postele je má zahnat dříve, než bude deset. Johnny pak rozrazil těžké vstupní dveře jejich pařížského domu a z toho, jak to udělal, z toho, jak měl při tom ramena celá ztuhlá, jakoby vyšprajcovaná prknem, Annie pochopila, že zuří. Neměla ale tušení, kvůli komu nebo kvůli čemu. A tak jenom mohla doufat, že se nevzteká na ni a že to nebude ona, kdo si to, než večer skončí, vyžere.\nNoční vzduch, těžký a horký, ji vlhce laskal po tváři. Kráčeli s Johnnym vedle sebe po Rue Nicolo osvětlené staromódními po uličními lampami. Annie se pokusila chytit Johnnyho za ruku, ten ji ale během pár okamžiků zase pustil. „Budeš řídit,“ zastavil se před její dodávkou. „Dala sis skleničku o něco dříve než já.“\nAnnie se poslušně posadila za volant, Johnny se uvelebil na sedadle vedle ní. Spustila okýnko až úplně dolů, nechala nahou paži volně se klátit venku na dveřích auta, vzduch ji hladil. Jeli teď po Rue de Passy směrem k Trocadéru. Psal se dvacátý prv ní červen, byla noc letního slunovratu a zároveň i noc, kdy se koná Fête de la Musique – Svátek hudby. Noc jako stvořená pro to, aby se v ulicích tančilo, noc pro ivresse et amour, pro opoje ní a lásku. A Annie pořád ještě doufala, že se této noci dočká trochy z obojího.\nJohnny se na sedačce vedle ní snažil v obvyklém zmatku poházených obalů od bonbonů a polámaných dětských hraček zaujmout co nejpohodlnější polohu.\n„Jsi v pořádku?“ zeptala se váhavě. Johnny jenom pokrčil rameny.\nRue de Boulainvilliers a Avenue Mozart doslova praskaly ve švech, všude davy lidí. Jakási žena pohupovala boky v ryt mu bonga, bubeníkovi ve stejném taktu poskakovaly na zádech dlouhé blonďaté dredy.\n„Po večeři bychom si mohli jít zatančit,“ navrhla Annie. „Je noc, kdy by se mělo tančit.“\nZ Place Rodin se vzduchem nesly zvuky jazzu. Na Place du Costa Rica stál uprostřed chodníku jakýsi podivín ve smokin gu, jeden z těch týpků, které Annie vídávala pískat si operní árie na stanici metra Ranelagh, a z plna hrdla vyřvával Nes sun Dorma.\n„Něco se s tebou děje,“ odvážila se poznamenat.\n„Annie..., musíme si promluvit.“ Když konečně „domluvili“, celá se chvěla. Johnny seděl klid ně a tiše, ruce měl složené v klíně, díval se k zemi jako malý kluk, co ho chytili při nějaké rošťárně. Až na ChampsÉlysées se jí dojet nepodařilo. Zaparkovala dodávku na Avenue Vic tor Hugo, jak to šlo nejlépe, a opřela se lokty i čelem o volant, srdce jí zběsile bilo. Na to, aby dokázala myslet, aby dokázala dýchat, musela vynakládat nadlidské úsilí. Vzápětí ji ale ovlá dl vztek. Popadla, co jí přišlo pod ruku – hračky, svůj mobil, nějaké staré mapy –, a mrštila tím po Johnnym. V obraně zvedl ruce vzhůru, jako jakási podivná stotřicetikilová gorila, oběť domácího násilí.\n„Okamžitě vypadni!“ zaječela.\n„Vypadni z toho auta, ty zasranej kreténe!“\n„Annie, zkus se trochu uklidnit,“ vybídl ji tím teplým a rozum ným hlasem, plynoucím hladce a mazlivě jako to nejdražší čer vené víno. Rukou už ale držel kliku dveří.\nPrudce se odtrhla od opěradla, vrhla se k němu a bušila mu přitom do ramene. „Vypadni sakra z mýho auta!“\nJohnny vyklouzl z auta, zabouchl za sebou dveře, a aniž by se na ni podíval, zamířil pryč.\n„Debile!“ zakvílela směrem k jeho ve tmě se ztrácející siluetě. Bezcílně kamsi jela. Schopnost vidět, cítit, vnímat ji opustila. Kamsi jela, lidi zaplňující ulice ale už neviděla, hudbu neslyše la. Jezdila takhle městem hodinu, nebo snad ještě déle, a celou dobu plakala jako malé dítě.\nTrvalo snad celou věčnost, než objela konečně blok, v němž se nacházel domov, neschopná přes slzy stékající jí stále z očí najít místo na zaparkování. Doma. Musí se vrátit domů. Sundala si střevíčky od Manola Blahnika s pětipalcovými podpatky, které si pořídila jenom pro tuto noc, a bosá zamířila přes ulici. Byla vděčna za chlad asfaltu, který cítila pod holými chodidly. Pak se usadila na nejnižším stupínku kamenného schodiště a ještě chvíli plakala. Konečně si osušila oči, postavila se a zamířila po schodech vzhůru.\nNa druhém konci Paříže mezitím Johnny se Stevem vyšli z baru v Rue des Pyrénées. Hlasitě se smáli. Steve už skoro nemohl chodit, Johnny se proto usadil za volant jeho jaguaru a s pištícími pneumatikami vyrazil jako šílenec směrem k Péri phérique, dálničnímu obchvatu jako had obkružujícímu celou Paříž.\nVe chvíli, kdy Annie vstupovala do domu, byli Johnny a Ste ve už mrtví.\nTenkrát před deseti lety, to bylo ještě v zemi cheeseburgerů a koblih s dírou uprostřed, to si Annie vůbec nelámala hlavu nad tím, co jí a co jíst bude, nebo nebude. Tehdy to dokázala, teď to ale bylo všechno úplně jinak. Teď pro ni bylo JÍDLO, ano, JÍDLO, psané přesně takhle, velikými, co největšími písmeny, vším. Myslela na jídlo, mluvila o jídle, připravovala jídlo... a přitom jaksi mimoděk nabírala další a další kilogramy, zcela nevhodné kilogramy, tedy alespoň podle pařížských standardů. Byly to dny, kdy pro ni jídlo představovalo posedlost. Například včera. To klesla na samotné dno kulinářského pekla, když si – a to na prázdný žaludek prosím! – koupila knihu Bible du Beurre. Byla to vlastně kuchařka zasvěcená jednomu jedinému – máslu. Jmenovalo se to bible másla a bible másla to opravdu byla, autor máslo miloval, rochnil se v něm a napsal na ně ódu.\nA hned téže noci, sotva Annie zahnala chlapce do postele, sebrala odvahu a zahloubala se do receptu na croissanty. Myslíte si, že se zděsila, když zjistila, že tohle nevinně vypadající pečivo, jež v posledních deseti letech bez sebemenší špetky podezření hltala jako hroch v zoologické zahradě pecny chleba, sestává z devětadevadesáti procent z másla? To si tedy pište! A myslíte si, že jí to zabránilo pustit se do přípravy svých vlastních croissantů? Ani náhodou!\nMožná to ale byla terapie. Máslo. Možná potřebovala máslo, snila o másle, brodila se máslem. Potřebovala máslo, protože – a teď to bude znít divně – byla nešťastná.\nOtázkou tedy bylo, jestli to, co cítila skutečně, byl více smutek, nebo více vztek. Celkově ale Annie, když už by si měla vybírat, dávala přednost tomu, že za nárůst její váhy o čtrnáct kilo od oné noci, kdy k té nehodě došlo, může smutek, a ne vztek. Na tom, že zapomněla, k čemu se používá rtěnka, nebo že už několik let nebyla u kadeřníka, to sice nic neměnilo, připadalo jí ale jaksi lepší, že za to může fakt, že je nešťastná, a ne pekelně naštvaná.\nBez ohledu na to, jak dlouho a zoufale vyhlížela z okna, Paříž se dneska tvrdošíjně odmítala probrat. Bylo šest hodin ráno a dosud ani náznak nového dne. Annie se dnes – znovu – probudila už ve čtyři, nesoustředěná a osamělá. Dokonce natolik osamělá, že zvažovala, že vyšplhá ty troje schody a vytáhne chlapce z postelí na brzkou snídani.\nJeště pořád na sobě měla župan, byla neučesaná a dosud se neumyla, ale sprcha musela počkat. Vodovodní trubky vydávaly při jakémkoliv pokusu přimět je k činnosti kvílivý zvuk připomínající mrouskající se kočku, a kluci se potřebovali vyspat. A tak Annie studovala zdi kuchyně a vysoký strop a zoufale se snažila vymyslet nějakou činnost, pokud možno co nejnáročnější, kterou by zabila nejbližší hodinu. Ale i ta stará dlážděná podlaha byla bez poskvrnky. Sbírka nejrůznějšího barevného harampádí z blešího trhu na otevřených policích byla dokonale srovnaná. A v dalších přihrádkách zase ležely ve skleněných nádobách ořechy, semínka, hrách, čočka a fazole, všechno pečlivě roztříděno podle barev. Ani tady nebylo co uklízet. Na plotýnce stařičkého sporáku už probublávala kuřecí polévka a na ploše kuchyňského pracovního stolu z carrarského mramoru leželo dvanáct roztomilých miniaturních croissantů, co si je přichystala už v noci, připravených jenjen strčit do trouby a odtud rovnou do pusy.\nRanní kuchyni plnil zvuk bublající polévky, cítit byly kvasnice, vařená zelenina a čerstvě spařená káva. Annie netrpělivě popadla kuchařku a častým používáním hodně opotřebovaný francouzsko-anglický slovník a usadila se k masivnímu stolu uprostřed místnosti. Začala knihou listovat sem a tam, tam a sem. Konečně její pozornost zaujal snímek ryby obalené do něčeho bílého. Recept se jmenoval Bar de mer dans sa croûte de sel. Jenom aby se ujistila, že se nemýlí, rychle zalistovala slovníkem, aby si ověřila, že doopravdy ví, co znamená slovo croûte.\nKrusta! Samozřejmě. Mořský vlk v solné krustě. Na recept bylo třeba celé kilo hrubě mleté soli z oblasti Guérande, protože použít obyčejnou sůl, to zřejmě podle francouzských mistrů kuchyně znamenalo něco jako hrdelní zločin. Jak si tak četla ten recept, usoudila, že se podle něj nejen nedá nic uvařit, ale dokonce i nakoupit suroviny na jeho realizaci je prakticky nemožné. Perfektní! Zrovna něco takového hledala! Annie popadla kalkulačku s pokémony a prsty se jí hbitě rozběhly po tlačítkách. Už to bylo sice deset let, co přišla do Francie, pořád si ale převáděla recepty z francouzštiny do angličtiny, gramy na unce, centilitry na standardní americké šálky, což byla jednotka, kterou by Francouzi nepochopili, ať by se snažili, jak by chtěli.\nNebylo to tím, že by se snad všechny ty míry a váhy nedokázala naučit, představovalo to její osobní vzpouru, její snahu dělat věci jinak. Zaschlé zbytky jídla na tlačítkách přístroje praskaly a skřípaly a ona pocítila podivné uspokojení, když si uvědomila, že i kalkulačka má svou croûte.\nRecept byl skvělý, pro její potřeby přímo ideální, okamžitě se jí díky tomu zlepšila nálada. Přinejmenším bude moci nechat toho bezcílného bloumání od ničeho k ničemu, protože se zaměstná tím, že bude plánovat, nakupovat suroviny a nakonec komplikovaně péci mořského vlka..., kterého nikdo nebude jíst. Ji to ale zaměstná natolik, že nebude muset myslet. Myslet na peníze, myslet na to, že jí chybějí, myslet na podobné věci. A možná na chvíli zapomene i na ten nekonečný ping-pong v hlavě, kdy jí myšlenky přeskakují sem a tam jako nějaký podivný míček, který se nikdy nezastaví, míček přelétávající síťku mezi dvěma hráči, z nichž ani jeden není schopen dosáhnout vítězného bodu. Protože tak tomu bylo od té chvíle, co Johnny umřel, pořád... Jeho-vina-její-vina-jeho-chyba-její-chyba-jeho-zrada-její-zrada... Pořád sem a tam, tam a sem, donekonečna.\nTa nehoda, k níž došlo, byla výsledkem jednoduché rovnice – alkohol plus rychlost rovná se smrt – a nikdo se špetkou zdravého rozumu v hlavě by neřekl nic jiného, než že to byla prostě otázka štěstí, či smůly. Ale všechny ty věci, které předtím oné noci řekl on jí a ona jemu, to bylo něco úplně jiného, to nebylo o štěstí nebo neštěstí. Vědět, a přitom předstírat, že neví... Hryzalo ji to u srdce, užíralo ji to zevnitř, pronásledovalo ji to dnem i nocí. Od předních dveří se ozvalo diskrétní zaťukání. Lucas! A v týž okamžik si Annie uvědomila, že minulou noc přední dveře nezamkla – zase. Oh mon Dieu! Lucas se dostane dovnitř a zase ji bude kárat za tu její alarmante nedbalost. Samozřejmě by mohl jít zadem přímo do kuchyně, jako by to udělal každý normální člověk, to ale on ne, on se musí dovnitř drát předními dveřmi, aby měl proti ní munici hned po ránu. Kdo mu vlastně dal právo na to, aby ji kontroloval? Navíc, tohle je šestnáctý pařížský arrondissement, ten nejklidnější, nejbezpečnější, nejpokojnější obvod celé Paříže, a soukromá ulice k tomu.\nAnnie naslouchala, jak se Lucas pokouší otevřít, otáčí koulí, sloužící zvenčí jako klika, sem a tam a pak se do zkřížených a vrzajících dveří opírá celou vahou, jako by jí tím chtěl ukázat, jak věci v jejím domě fungují, tedy spíše nefungují tak, jak by měly. Jak rád Lucas kritizuje všechno, co je v domě v nepořádku! Annie ovšem už dávno pochopila, že ve skutečnosti Lucas kritikou domu nemíří na dům samotný, o ten mu nešlo. Ve skutečnosti totiž kritizoval ji, přímo ji osobně za to, jak vede celý svůj život.\nAnnie si trochu urovnala růžový, notně zválený a srdíčky doslova zamořený froté župan, který jí chlapci věnovali ke Dni matek. Ten župan byl obrovský omyl, totální chyba, vypadala v něm jako velká růžová bečka, co by ale jako máma pro své děti neudělala? Kluci museli dát na hromádku všechny úspory, aby jí ho mohli koupit. Rychle si ještě rukou uhladila vlasy a připravila se na okamžik, kdy Lucasův odmítavý pohled padne na to, čemu chlapci říkali „mamáč“, a také na to, že on sám bude na beton oblečený v kašmíru, bude hladce oholený a vonět bude kolínskou Habit Rouge od Guerlaina. Zatímco Annie je cítit po polévce a vypadá jako jeden z těch vagabundů potulujících se po pařížských ulicích a mluvících sami k sobě. Takových vagabundů, kteří by, když by na to přišlo, na sobě klidně mohli mít i růžový župan se srdíčky, a nikdo by se nedivil.\nS Lucasem vnikl do kuchyně poryv lednového větru, a to už muž zápasil se dveřmi, aby je za sebou zase zavřel. Pofoukal si prsty, pak vrazil ruce do kapes černého kabátu a jako obrovský, sám sebe litující tučňák se přišoural ke sporáku.\n„Dej mi pokoj!“ pozdravila ho Annie nejslušněji, jak si zasloužil.\nLucas došel ke sporáku, podezřívavě nakrčil nos a nasál vůni vařící se polévky, potom natáhl ruce nad hrnec a chvíli je tam podržel v teple. Pak si konečně sundal kabát a poskládal své dlouhé tělo na kuchyňskou židli. „Máš trochu toho mizerného amerického kafe?“ zeptal se nakonec. Lucas mluvil anglicky velmi dobře, ale s těžkým a nezaměnitelným přízvukem. Annie vstala ze židle a obrátila se k němu zády, aby neviděl, že se usmívá. Koneckonců právě teď na něj přece měla mít vztek, stejně tak jako on na ni, to už byla součást každodenní hry. A kdyby Lucas viděl, že se usmívá, celou hru by to pokazilo. Z přihrádky vytáhla kafáč s Mickymauzem a kávovou konvici přesunula z pracovního pultu doprostřed jídelního stolu, celou dobu přitom uvažovala, jestli v tom županu nemá moc velký zadek. Ne snad, že by hrnkem o stůl přímo třískla, když mu do něj nalévala kávu, rozhodně se ale nedalo říci, že by to udělala decentně a s elegancí.\nLucas, musela si to opět připomenout, má na mysli jenom její dobro. Je tu teď, v tuto nekřesťanskou hodinu jenom proto, že ví o její nespavosti, a kdoví o čem všem ještě. Možná vlastně ví skoro úplně o všem. Přijel sem vždycky na šálek kávy před tím, než pokračoval někam, kam takoví pařížští Lucasové, kteří nic nemusí, ale všechno mohou, chodívají, Annie ale měla podezření, že sem chodí z jiného důvodu. Zkontrolovat ji, jestli se vůbec oblékla a aspoň trochu si prohrábla vlasy. A fungovalo to. Nic vás nedokáže dostat do sprchy tak jistě a rychle jako nesouhlasně pozvednuté obočí dekadentně elegantního Francouze.\nAnnie často uvažovala o tom, proč se vlastně s Lucasem trápí, a stejně tak často – jako třeba zrovna teď – si lámala hlavu tím, proč on se trápí s ní. Od chvíle, co Johnny umřel, podařilo se jí od sebe odehnat celou spoustu lidí, kteří to s ní mysleli dobře. Jak říkala svým chlapcům: Než si vybrat špatně, lépe být sama. Ale zrovna teď ji napadlo, zda to v tomhle případě není vlastně úplně naopak. Zda to nebyl Lucas, kdo vybíral a vybíral, až přebral. A zda by pro něj nebylo lepší být sám než s ní.\nLucas pečlivě studoval hrnek, jako by na něm chtěl pohledem zahubit všechny případné bakterie, nebo spíše proto, aby oddálil chvíli, kdy řekne, co říci přišel.\n„Nenabíjejte posly,“ pronesl konečně.\n„Nezabíjejte! Říkáme ‚nezabíjejte‘.“\nUž to tu bylo zase. Annie cítila, jak v ní roste vztek jako tlak páry v kotli staré lokomotivy. Lucas měl skutečně mimořádnou schopnost ji naštvat. Ne, nebylo to jako tamten vztek, ten starý vztek, ten věrný společník, co ji užíral už skoro tři roky. Tenhle vztek byl úplně nový. Nový a pokaždé trochu jiný. A určitě neměl – tím si byla jistá – nic společného s tím, že Lucas jenom náhodou unikl nehodě, která stála Johnnyho život.\nJohnny se totiž pokoušel oné noci vytáhnout Lucase ven, Lucas ale chtěl zůstat doma a sledovat Fête de la Musique v k lidu a v televizi. Nejlepším způsobem, jak Johnnymu uniknout, bylo dělat se mrtvým, takže Lucas jednoduše nezvedl telefon. „Přijdeme tě se Stevem vyzvednout,“ říkal Johnnyho hlas ze záznamníku. „Když budeš pořád jenom čumět na televizi, ty ptáku, nic nezažiješ.“\nJe jisté, že kdyby pro něj nejeli, k nehodě by nedošlo, Lucas za to ale určitě nemohl. Noviny pak psaly o „krvavé lázni“, ve které uvízlo hned deset aut. Příliš mnoho chlastu, co do sebe Johnny nalil, mu zpomalilo reflexy. Alkohol, nebo také ztráta soustředění vyplývající z toho, jak se s ním předtím pohádala. Ne, Annie určitě Lucase z ničeho neobviňovala, to by byl nesmysl. Jenom by si přála, kdyby dokázala se stejnou logikou pohlížet i sama na sebe, na svou vinu či nevinu.\nDůvod, proč se na Lucase zlobila – ve skutečnosti vzteky viděla rudě –, neměl s tou nehodou nic společného a mohl za to stoprocentně jen a pouze Lucas, který se rozhodl strkat nos do věcí, které byly čistě jen její, proto, že se rozhodl jí kontrolovat život.\nLucas vhodil do šálku kostku cukru, zamíchal hnědou tekutinu a pozvedl hrníček k ústům. Rozhlédl se přitom kolem sebe, jako by ho opět vyděsilo to, jak se ocitl v Anniině kuchyni. „Když to půjde dobře, budeš moci dům nabídnout někdy v únoru,“ prohlásil, aniž by se na ni podíval.\nAnnii začalo štípat v nose a v očích, hned nato se rozkřičela. Ukázala prstem k zásobníku, v němž byly pod biolampami úhledně srovnány tři řady dvoupalcových květináčů. „A co moje rajčata?“ zaskuhrala, neuvědomujíc si, že zvyšuje hlas. Ale bylo to tam, znělo to trochu, jako když se rozpiští myš. „Co bude s nimi? Myslel jsi na ně?“\n„To je...,“ spustil Lucas, pak se ale odmlčel. „Nenapadá mě žádný zázračný způsob, jak si vydělat dost peněz na to, aby sis mohla dovolit bydlení v luxusní pařížské čtvrti, a přitom vychovávala tři děti.“\n„Seženu si práci,“ odsekla.\nLucas si zaujatě prohlížel své dokonale upravené nehty. „Na to ti budou chybět praktické zkušenosti.“\n„Zkůšenósti, zkůšenósti,“ pitvořila se a přeháněla francouzský přízvuk jako Peter Sellers, když hrál inspektora Clouseaua v Růžovém panterovi. „Jsem máma tří kluků, kterým není ani devět roků. Tak to musím mít nějaké zkůšenósti. A taky jsem na střední měla závěrečný projev za celý ročník! Copak to nic neznamená?“\n„Ne,“ odpověděl Lucas zcela upřímně a povzdechl si.\nSamozřejmě, že to nic neznamenalo, to Annie sama věděla nejlíp. Ve Francii to nejspíš neznamenalo nikdy vůbec nic a vzhledem k tomu, že k těm jejím patnácti minutám slávy došlo před více než deseti lety a od té doby se nic nenaučila, neznamenalo by to nic už ani ve Státech.\n„Tenhle dům je jediné, co nám po té tragédii zbylo.“\n„Po tragédii, ke které došlo před třemi roky, Annie.“\nS Lucasem to bylo vždycky stejné, připomínalo to stokrát zhlédnutý film, na němž se změnilo pouze to, že ho technici vyčistili a převedli do 3D, herci ale pořád hráli stejné role a vyslovovali stejná slova. Vždycky to byl stejný Lucas. S tím svým aristokratickým držením těla, zasmušilým výrazem, s tím, jak při řeči gestikuloval oběma rukama. Ach, jak byl při tom nechutně a nafoukaně francouzský! Očima mu stále upřeně hleděla na krk. „Dva a půl roku! Kluci to nesou stejně těžce, jako když Johnny umřel. Jsou z toho pořád stejně zkroušení.“\nLucas na ni unaveně pohlédl. „Ty jsi. Možná, že ty. Kluci už to berou dobře.“\n„Nikdo to nebere dobře! Všechny nás to poznamenalo! Na celý život!“ Hlas se jí zlomil a dříve, než tomu stihla vědomě zabránit, se zhroutila na stůl a tiše vzlykla.\nLucas se zvedl ze židle, vytáhl z kapsy kapesník a podal jí ho. Nevšímala si kapesníku, natáhla se místo toho po papírové utěrce, ležící na stole, a vysmrkala se do ní. Lucas k ní přistoupil a neohrabaně ji poplácal po zádech. Slzy, jež jí tekly z očí, ho ale nemohly odradit nadlouho. „Annie, musíš to prodat, protože jinak o ten dům stejně přijdeš a nebudeš z toho mít nic. Nejsi schopná splácet hypotéku. Je mi to moc líto, ale z finančního hlediska nemáš na výběr.“\nAnnie si otřela oči papírovou utěrkou a vyskočila ze židle. „To neudělám, kčertu!“ vyhrkla. Lucas, uklidněný tím, že slzy již zmizely, se opět usadil na židli a sledoval ji, jak pobíhá po kuchyni, otvírá a zase s prásknutím zavírá dvířka skříněk, vytahuje odtud mouku, máslo a vajíčka a vše to vrství na jednu hromadu uprostřed stolu.\n„A teď děláš co?“ pozvedl Lucas obočí. „Co plánuješ? Budeš péct koláče?“\nSe zuby vztekle zaťatými, divže si nerozdrtila stoličky, odměřila tři šálky mouky a vysypala je na hromádku. Potěšilo ji přitom, že zvířený bílý obláček dolétl až do prostoru, v němž Francouz seděl. Mávnutím ruky obláček odehnal pryč, ona zatím do hromádky mouky vyhloubila důlek a do něj vhodila několik lžic změklého másla.\n„C’est beaucoup de beurre, non?“ poznamenal Lucas.\n„Jo, je to hodně másla, a co má být? Je to moje věc, stejně jako ten dům. Mám stovky možností na výběr, stovky tisíců možností,“ vrčela a rozbíjela vajíčka, jedno po druhém, slizkou hmotu z výšky, plop, plop, přidávala ke směsi. Chaos na stole jako by vystihoval její rozpoložení.\n„Prosím tě, sedni si na chvilku. Nech toho s těmi vajíčky,“ zaprosil Lucas.\n„Raději vajíčka, než aby to byla tvoje lebka, Lucasi. A taky musím platit daně! A elektřinu!“ Teď už prakticky ječela. „A přesto si celou dobu jsem schopna ten zasraný barák držet!“\n„Jenom to, co měsíčně vydáváš za potraviny,“ odvážil se znovu ozvat Lucas, „je docela nepřiměřené, řekl bych.“\nO čem to Lucas pořád mluví...? A najednou, najednou na ni přišlo cosi jako osvícení. Právě teď, o půl sedmé ráno. Všechno se to propojilo dohromady: ty úžasné půlměsíčky těsta vyrovnané na pracovní desce, čekající až se promění v nadýchané croissanty, Lucas ve svém designovém obleku, to, jak pořád něco říkal, děti spící v ložnici nahoře nad schody, kávový hrnek s Mickymauzem, otevřená kuchařka, mazlavá hromada uprostřed dřevěného stolu... Annie zvedla ruce umazané od těsta a podržela je před sebou. Ve vlasech měla mouku, v obličeji nepřítomný výraz jako věštkyně.\n„Co se děje?“ pohlédl na ni vyplašeně Lucas.\n„Páni, dostala jsem nápad!“ vydechla Annie s očima doširoka otevřenýma a náhle bílá jako stěna.\nA mozek se jí rozběhl na plné obrátky.\nNěkde tam nahoře na Rue Cambronne zablokoval náklaďák oba jízdní pruhy. Závozníci auto vykládali, pomalu a systematicky, hluší ke vzteklému troubení řidičů. Jared to sledoval z okna bytu, čelo tiskl k chladnému sklu a doufal, že se mu tak podaří z hlavy vyhnat bolest a kocovinu. Byl si téměř stoprocentně jistý, že noc nestrávil sám, nikde zde ale nebyla žádná stopa po nějaké ženě. To mohlo věci řádně zkomplikovat. Tedy v případě, že by se s ní ještě někdy někde setkal. Merde, pomyslel si.\nNepřítomně si sloupával z předloktí kousky zaschlé červené barvy. Jako by ho tou barvou minulou noc někdo pocákal. Byly dvě hodiny odpoledne a Jared opravdu pochyboval, že by se mu podařilo z kohoutku vyždímat horkou vodu. Nemýlil se, vytékal pouze sotva vlažný čúrek, jako by to měl být trest za to, co v noci prováděl. Vzpomněl si, že poslední žiletka už minule nestačila ani na to, aby si jí odřel tvář více než z poloviny, a taky že nemá žádné cigarety, což bylo mnohem horší. Sprchu a holení tedy bude muset odložit na jindy. Skvrny rudé barvy měl i ve vlasech, na tváři a na hrudi. Jako by hrál paintball a byl při tom úplně nahý. Pokusil se dostat barvu dolů, voda ale byla opravdu příliš studená. Oblečení, které měl den předtím na sobě, našel poházené po celém bytě, což jenom dokazovalo, že tu skutečně nějaká žena byla. Prohrábl si vlasy mokrými prsty a vypadl z bytu.\nBytná v županu a bačkorách už na něj čekala, její drobné vyschlé tělo se mu snažilo zabránit dostat se k výtahu. „Bon jour, madame Dumont!“ zahalekal zvesela, provedl obrat o sto osmdesát stupňů a vrhl se ke schodišti.\nCapkání bačkor na dřevěné podlaze ho pronásledovalo, jak se ho stará paní zoufale snažila dohnat. „Mais c’est l’aprèsmidi! Myslíte si snad, že je pořád ještě ráno? Ne, není. Už je odpoledne. A možná si myslíte, že je pořád prosinec, ale on je už leden a majitelé chtějí za leden dostat zaplaceno.“\n„Ono není ráno? A já si myslel, že je, když máte na sobě ty bačkory!“ pokusil se s ní s úsměvem zaflirtovat. „Ta barva vám moc sluší.“\nBytná zčervenala, zahihňala se jako malá holčička, pak se ale zase rychle vzpamatovala. „Nájemné! La propriétaire chce nájemné!“\n„Bien sûr, madame Dumont. Demain,“ zavolal na ni a po třech schodech seskakoval dolů.\nZpomalil, teprve když vyběhl ven na ulici. Vtrhl do rohové Café Des Artistes, kde se zastavil u pozinkovaného pultu a začal si prohrabávat kapsy ve snaze najít nějaké peníze.\n„Salut, Jared,“ zamručel Maurice. Všiml si červené barvy na Jaredově tváři. „Copak, podřízl jsi někoho hned po ránu?“\n„Salut, Maurice. Jako obvykle.“ Jared přepočítával mince. „Nech si ten croissant,“ zakroutil hlavou. „Ale dej mi balíček gitanek.“\n„Nemám hlad,“ zalhal Jared.\nMaurice by působil důstojným dojmem, nebýt toho, že měl tvář zbrázděnou jizvičkami po akné. Beze spěchu otíral jednu po druhé lahve na polici za sebou a vracel je pak zase zpět na místo. Likér de Framboise, Grand Marnier, Courvoisier. Tahle činnost si vyžadovala jeho plnou pozornost, takže rozhodně nespěchal obsloužit Jareda nebo kohokoliv jiného. Konečně, jako by si vzpomněl na dobré vychování, přistrčil před Jareda balíček cigaret Gitanes. Jared nedočkavě roztrhl celofán na své první krabičce tohoto dne, strčil si cigaretu do pusy a škrtl zapalovačem Zippo, benzin zavoněl. Maurice před něj posunul café au lait a tři do papíru zabalené kostky cukru. Dým z cigarety Jaredovi pomalu stoupal nad prsty, mezi nimiž ji držel, usrkával kávu a nořil se do typické pařížské kavárenské kakofonie zvuků – syčení kávovaru, chřestění lisu na pomeranče a zuřivé troubení aut venku. Trhl sebou, protože si uvědomil, že ho Maurice oslovil.\n„Ten pohovor!“ Maurice to ze sebe vyplivl, jako by to bylo sprosté slovo. „Jak to šlo?“\n„ Ne v y š lo to.“\n„Ty jsi neprošel? Vždyť to měla být tutovka!“\n„Nejsem natolik zoufalý, abych v jednu odpoledne ve smokingu nějakým panákům roznášel předkrmy,“ zavrčel Jared, dříve než si stihl uvědomit, že Maurice má na sobě bílou košili a černý motýlek, mezinárodně uznávanou uniformu číšníka.\nKdyby Maurice dokázal pohledem zabíjet, bylo by už po Jaredovi. „Tak to ses měl držet té bohaté kočeny, co ti kupovala všechny ty hračky.“\n„Nebyla bohatá, akorát chodila dobře oblečená.“\n„To je fuk, kdyby ses jí držel, mohl sis teď dát i croissant,“ pokrčil Maurice rameny. „Debilové, co se živí tím, že nosí smokingy, mají na takové věci čuch.“\nJared hodil na pult pár zmuchlaných eur, naposledy zhluboka potáhl z cigarety a pak, předtím, než vyšel ven, rozdrtil nedopalek na podlaze podpatkem.\nMaurice se se smetákem v ruce vyštrachal zpoza pultu a začal jím prohánět ten asi tucet vajglů, které se povalovaly na kachlíčkové podlaze kavárny. „Connard – debile!“ téměř neslyšně procedil mezi zuby.\n„Crétin – kreténe!“ zamumlal Jared a zamířil ke stanici metra.\nOči několika důchodců se nevěřícně rozšířily, když na ulici pohlédly na šarlatovou barvu na Jaredových rukou, ve vlasech a na neoholené bradě. Pár školaček se pobaveně zasmálo, matky je ale okamžitě zpražily pohledy.\nJared kráčel dlouho. Za sebou nechal vůni koření a pach výfukových plynů své čtvrti, pokračoval dále přes bulváry a avenue. Hodně času uplynulo, než vstoupil do čisťounkých ulic a mezi honosné domy devatenáctého arrondissementu.\nA po chvíli dorazil na Rue Meynadier, kde se zastavil před tří\npatrovou budovou. Stiskl jeden ze tří zvonků na panelu u dveří. Lucas D’Arbanville. Držel tlačítko stisknuté tak dlouho, dokud se z interkomu neozval Lucasův zoufalý křik.\n„Kdo to proboha dělá tak strašný kravál?“\n„Byl bys tak hodný a přestal mačkat ten zatracený zvonek? Pustím tě!“\nLucas otevřel. Na sobě měl upnuté džíny a tričko Lacoste v atypickém odstínu plodu manga. Lucas, ač již bezmála čtyřicátník, vypadal ve srovnání se svým návštěvníkem jako reklama na zdraví a eleganci. Stačil mu jediný pohled, aby se rozesmál. „Vypadáš naprosto nechutně! A co to je za smrad?“\nJared se mlčky otočil ke schodišti, jako že zase odejde.\n„Prosím tě, pojď dál, Jarede, dělal jsem si jenom legraci.“\n„A ještě budeš dělat fóry!“ zavrtěl hlavou Lucas, stále se při tom ale smál. Jared se znovu otočil ke schodům.\n„Ale ne, klid, pojď dál, kamaráde.“ Lucas popadl Jareda za paži a vtáhl ho do bytu. Políbili se navzájem na tváře. „Udělá m k a fe .“\nJared vstoupil do bytu. Lucas sbíral nábytek z období císařství, což byl styl, který k němu dokonale seděl. Spoustu kousků sice zdědil, to, co si pořídil sám, byly ale skvosty. Na zdi naproti gauči visel akvarel Henryho Millera, což byla na Lucase pořádná divočina, dokazující však, že Annie má na něj pozitivní vliv. Na zbývajících zdech byly vidět staromódní obrazy, mezi nimi ale také tři plátna, která Lucas koupil od něj v době, kdy se Jaredovy abstraktní oleje prodávaly snad rychleji, než stačily uschnout. O nějaké lidské aktivitě v tomto muzeu nasvědčoval otevřený notebook na mahagonovém psacím stole s elegantním zlacením, několik listů vkusného dopisního papíru a pero Mont Blanc se sundaným krytem. Jared, aniž by projevil patřičnou úctu k Lucasovu skvělému nábytku, zamířil rovnou do kuchyně. Užuž strkal ruku do kapsy pro gitanky, když najednou dostal lepší nápad.\n„Potřebuju cigaretu,“ vydechl a zhroutil se na židli.\nLucas vstoupil do kuchyně za ním. „Snažím se toho nechat. Žádné tu nemám.“\nJared po něm loupl zoufalým pohledem.\n„Tak jo, mám tu pár balíčků pro případ nouze,“ vzdychl Lucas. „A tohle, to je nejspíš případ nouze, že jo?“\n„Merde, to teda je.“\nLucas se obrátil ke kávovaru a začal šátrat v zásuvce pod ním. Konečně odtud vydoloval nový paklík cigaret a podal ho Jaredovi.\n„Marlborky? A lehký? Copak, žiješ si svůj americkej sen a uvěřil jsi všem těm sračkám, co se povídaj v reklamách? Už ti úplně vymyli mozek.“\nLucas si jeho poznámek nevšímal. Zabýval se zrovna složitým přístrojem a potom vytáhl dřevěnou krabici plnou přepychově vyhlížejících kávových kapslí, které vypadaly jako čokoládičky ze zvlášť dekadentního krámu. „Foukej ten kouř pryč ode mě,“ nařídil Lucas svému hostu. „Jestli ze mě Annie ucítí cigarety, neuvěří, že jsem toho doopravdy nechal.“\nUsadili se naproti sobě u kuchyňského stolu a beze slova srkali espresso z miniaturních kávových hrnků. Jared se tvářil, že si nevšímá pobaveného úsměvu svého hostitele – Lucasovy obvyklé reakce na jeho pokusy ho vytočit. Nějakou chvíli bylo slyšet pouze cinkání lžiček v šálcích. Konečně se Jared rozhodl to ticho prolomit.\n„Tak co tvůj milostný život? Dostal ses už Annii do kalhotek?“\n„Jarede, mám tě sice rád, ale občas mě pěkně štveš. Vtrhneš sem jako velká voda, smrdíš jako tchoř, málem mi zničíš zvonek, obereš mě o poslední krabičku cigaret a potom urážíš nejdříve Annii a hned potom mě.“\n„Měl jsem blbej den,“ pokrčil Jared rameny.\n„Mám hlad. Potřebuju prachy. Potřeboval bych nějakou výstavu. Potřebuju místo, kde bych mohl zůstat. Potřebuju sprchu, co by fungovala. Potřebuju ženskou.“\n„Se svými bohatými zkušenostmi milence v nejlepším věku bys s tím posledním problémy mít neměl.“\n„Myslím tím, že potřebuju opravdovou ženskou. Někoho, na kom by mi záleželo.“ Jared teď v Lucasových očích vytušil záblesk opravdového pobavení. „Jasně, jasně. To je přece to nejdůležitější,“ stačil dodat dříve, než by Lucas stihl říci něco podobného.\nLucas se vztyčil, z ledničky vytáhl máslo, jahodový džem a přírodní pomerančový džus, k tomu přidal půlku bagety a vroubkovaný nůž a všechno to položil na kuchyňský stůl.\n„Opravdu jsem slyšel správně? Fakticky chce můj drahý kmotřenec, abych mu radil ve věcech srdce?“\n„ P rosí m .“\n„Můžu ti předtím nabídnout snídani?“\nJared souhlasil a znovu, kdo ví pokolikáté, ho napadlo, čím to je, že Lucas, člověk tolik odlišný od něho samotného, tak jiný než kdokoliv další v jeho životě, je tu pro něj stále, a jak se zdá, nehodlá ho opustit. Annie seděla u tři metry dlouhého kuchyňského stolu ve svém pařížském domě, cítila, jak se jí dělá nevolno, a přemýšlela o tom, k čemu se to vlastně rozhoduje. Seděla tam stejně, jako sedávala každý den, zatímco chlapci byli ve škole, než nastal čas připravovat oběd. Až na to, že ona teď žádný oběd nepřipravovala. Studená polévka na sporáku se proměnila v gigantickou Petriho misku plnou bakterií a mořský vlk se stal nejasnou vzpomínkou zasunutou kdesi v dávné minulosti. Rozhodnutí již padlo. Annie se cítila... úplně stejně jako člověk, který skočil po hlavě do naprosté prázdnoty.\nKonečně vstala a pod hrncem s polévkou zapnula hořák. Zkusí ji znovu převařit, snad bakterie pochopí, co jim tím chce naznačit. Zoufale si teď sama potřebovala dát něco horkého, tekutého a silného. Něco, z čeho načerpá energii, než se rozhodne začít s tím, k čemu se už odhodlala. Její podvědomí to muselo vytušit už dopředu. To ono ji navedlo uvařit kuřecí polévku, tedy jídlo, které na to, aby překonala nevolnost, teď potřebovala nejvíce.\nKuchyň milovala. Postavená byla před dobrými dvěma stoletími, tedy v době, kdy aristokraté jenom zřídkakdy zavítali do těch částí domů, jež obývalo služebnictvo. Snad díky tomu nebyla kuchyň tak škrobeně formální jako zbytek domu. Prosklenými dveřmi se dalo vyjít do malé zahrádky, okrášlené uprostřed kamennou fontánou. Dveře zůstávaly na jaře a v létě neustále otevřeny dokořán, takže zahrádka se proměnila v přirozené prodloužení kuchyně. Když bylo teplo, mohla si tu Annie vypěstovat všechny bylinky, které potřebovala, a také vůbec nejskvělejší rajčata na téhle straně Seiny. Po jižní zdi se divoce pnul maliník a stará jabloň se tyčila k nebi jako stožár a poskytovala nejsladší jablka, navíc druhu, který se na trhu koupit nedal. Stačilo udělat jenom několik kroků z kuchyně, aby se ocitla v jiném světě. Ve své vlastní soukromé rajské zahradě. I teď, v lednu, když rostliny spaly a dveře byly pevně uzavřeny, dokázalo světlo dopadající dovnitř prosklenou plochou udělat z kuchyně to nejjasnější a nejpříjemnější místo v celém domě.\nTo rozhodnutí jí nebylo podobné. Nebo snad ano? Problém byl v tom, že existovala Annie předtím a Annie potom, a ona si nebyla jistá, která Annie se vlastně teď rozhodovala. Osoba, kterou byla před Johnnyho smrtí, by byla schopna se takto rozhodnout, co ale s tou novou Annií z doby po Johnnym, na níž si už zvykla, i když ji neměla moc ráda? Čeho byla tahle nová Annie schopná? Ale nebylo tohle její nové já, to já, které bylo temnější, vzteklejší a méně schopné důvěřovat, mnohem bližší tomu, jaká byla doopravdy?\nPředtím byla schopna se rozhodovat, rozhodovat se o věcech vážných a osudových. A rozhodovat se rychle. Posledních dvanáct let například prožila tak, jak je prožila, jenom v důsledku jednoho jediného slůvka utroušeného jen tak, v té krátké chviličce mezi hlavním chodem a zákuskem. Měla tehdy dvacet tři let, Johnnymu bylo osmadvacet. Zrovna končil vysokou školu, jí chyběly tři roky. Zašli si na oběd do ošuntělé rádoby italské restaurace poblíž kampusu. Nohou se mu pod stolem s plastovým, červenobíle kostkovaným ubrusem lehce dotýkala klína. Vypadal skoro úplně stejně jako Redford v Butchi Cassidym a Sundance Kidovi. Nádherný darebák. Neskutečný a neodolatelný. A kolem vládlo babí léto.\nPoznali se na jednom večírku, kde ona byla tou, která ho dokázala rozesmát. Ano, její staré já umělo být pošetilé a svobodné, umělo se smát a umělo rozesmát. Tenkrát v té falešné italské restauraci už měli za sebou několik měsíců naplněných spoustou milování a jenom minimem studia. Fyzicky do sebe zapadali tak dokonale, jak do sebe jenom dva lidé zapadat mohou. Stačily jí dva dny něčeho, co se ani nedalo nazývat vztahem, aby pochopila, že se do Johnnyho beznadějně zamilovala, ale že musí dělat všechno proto, aby to on nepoznal. Nebyla totiž hloupá – Johnny byl hvězda školy, kapitán lakrosového mužstva, kluk, před nímž se všem holkám podlamovala kolena. Annie měla tolik soudnosti, aby si uvědomovala, že jí byl Johnny dopřán jenom na čas. Scházeli se už půl roku, o budoucnosti ale nikdy nemluvili. Nikdy se o ní nepokoušela začít hovořit, věděla, že nemá smysl ji plánovat.\nTen večer, který jí měl změnit život, ve skutečnosti považovala za součást posledního týdne, kdy jsou s Johnnym spolu. Johnny se totiž chystal odjet do Francie, kde se měl stát partnerem v importní firmě svého staršího bratra. Seděli naproti sobě nad lepkavou porcí lilku posypaného parmazánem a Annie měla zlomené srdce, snažila se ale tvářit, jako že se nic neděje.\nJohnny nalil do sklenice trochu vína, podal jí ji a počkal, až si usrkne. „Tak co?“ zeptal se a lehce se usmál. „Chtěla by ses vdát?“\nPolkla víno a rozkašlala se. „Myslíš jako obecně? Jednoho dne... se správným mužem a ve správný čas...“\n„Ne, nemyslím to obecně. Myslím nás dva. Tenhle týden.“\nŽaludek se jí zhoupl a potom se zřítil snad až někam ke kotníkům. Cítila, že jí hoří tváře a z každičkého póru jí prýští pot. Roztřeseným hlasem vykoktala: „J-já?“\nJohnny se rozesmál nahlas.\nŽivot zničehonic nabral v téhle ošuntělé restauraci jinou rychlost. Johnny ji vzal za ruku, cosi jí vtiskl do dlaně a pak jí kolem toho sevřel prsty. Co doufala, že nalezne, až tu dlaň zase otevře?\n„To má být nějaký hloupý vtip?“ zeptala se, pokoušejíc se zvládnout hlas i tělo, jež se jí neovladatelně rozechvělo.\nOtevřela ruku. Na dlani ležel tenký zlatý kroužek.\nPřes stůl, jenž se teď stal středem celého vesmíru, se k ní nakláněl Johnny, zjevně vyvedený z míry výrazem v její tváři. „Co na to říkáš?“ chtěl vědět a naklonil hlavu do strany jako zvědavý kokršpaněl. „Dokážeš se rozhoupat a odjedeš se mnou do Paříže?“\n„Já... tohle si asi budu muset rozmyslet,“ podařilo se ze sebe Annii dostat, hrdlo měla sevřené.\n„Jasně, v pohodě,“ přikývl. A hned další vteřinu se zeptal: „Tak jak, už ses rozmyslela?“\nZasmála se, současně ale měla co dělat sama se sebou, aby se nervozitou nerozbrečela. Pokud by to měl být kanadský žertík, na který by skočila, byla by v kampusu už navždy odepsaná. Přesto se jí nakonec slzy zadržet nepodařilo. „Nemyslíš to v á ž ně.“\nVzal ji za ruku a pomalu a neuvěřitelně něžně jí nasunul prstýnek na prst. „Myslím to velmi vážně. Řekni ano, nenechávej mě v nejistotě.“\nA potom následovalo to jedno jediné slůvko, které jí mělo změnit úplně celý život.\nVzali se o týden později, takže do Francie už mohli odcestovat jako pan a paní Rolandovi. Nebyla to velká svatba, jí to ale nevadilo. Johnny měl začít pracovat ve firmě s bratrem, hned jak dokončí školu, a nechtěl si tuhle příležitost nechat ujít. Připravoval se na to už celé roky, učil se celou dobu francouzsky, Annie ale s výjimkou slova bonbon a vůlevůparlé neuměla francouzsky vůbec nic. Její rodiče celý nápad s Francií považovali za příšerný, hlavně proto, že to byl Johnnyho nápad. Především její matka byla jako nepříčetná.\n„Sotva ho znáš!“\n„Copak člověk může říct ne, když vyhraje v loterii první cenu?“\n„Vůbec jsi o tom nepřemýšlela. Jako bys dobrovolně chtěla přitisknout ruce k rozpálené plotýnce!“\n„Ale, nech toho, mami, Francouzi nemůžou být tak špatní.“\n„Já ale nemluvím o Francouzích, kčertu! Ten... dobrodruh... tvoje škola!“\nBylo to vůbec poprvé, co slyšela svou matku klít.\nUkázalo se, že její rodiče se dokáží v životě naprosto dokonale shodnout pouze na dvou věcech – na tom, že se neshodují v ničem jiném a budou se o to do krve hádat, a na tom, že nesnášejí Johnnyho. Tvrdili, že je to nespolehlivý a nezralý floutek. Annii dokonce napadlo, jestli to nevychází z toho, že je Johnny tak pohledný, jestli muži, kteří své partnerky o tolik předstihují v kráse, nejsou automaticky podezřelí. A taky ji napadlo, jestli si to o sobě nemyslí i ona sama.\nNásledovala smršť událostí, které si zpětně ani pořádně nedokázala vybavit. Její slibně se vyvíjející (a pořádně drahé) studium se z hodiny na hodinu stalo minulostí. S Johnnyho rodiči se setkala až v den, kdy prostá civilní svatba proběhla. A potom už přišla na řadu uplakaná sbohem na letišti.\nA tak se z Annie během jedné jediné noci a pár hodin stala vdaná panička žijící v Paříži. Její pokojný a bezpečný život vysokoškolské skleníkové květinky se proměnil v chaos, zmatek a tvrdou práci. Musela se naučit úplně cizí jazyk v úplně cizí kultuře. Musela se s tím nějak vypořádat, naučit se rozlišovat baguette od ficelle, přestože jedno i druhé byla přerostlá houska, a roquefort od reblochonu, byť to byl pokaždé stejný, roztékající se a smrdící sýr. Musela se naučit žít bez rodiny. Musela se naučit, jak o rodinu přicházet. Jak žít bez přátel. Jak o přátele přicházet. A jak je těžké získat si nové, když se vaše schopnosti komunikovat s okolím zredukují na úroveň cvičeného šimpanze. Musela se naučit starat o manžela, který pořád jenom pracuje. A potom – velmi brzy potom – i to, jak zvládnout jedno... dvě... tři děti. Zatraceně! Musela se naučit postarat se především sama o sebe! Musela se naučit stlát, prát, nakupovat, vařit, chodit s nemocnými dětmi k doktorovi, jezdit Paříží v autě bez automatické převodovky, a to všechno en français!\nJejí rodiče se mýlili. Všichni se mýlili. Potvrdilo jí to desetileté manželství. Ano, Johnny byl možná nezralý, příliš nezávislý, ale způsobem, díky němuž se z každého dne stalo krásné dobrodružství. A určitě, určitě nebyl nespolehlivý. Uvěřila v něj.\nTrvalo jí to ale celých těch deset let, než se jakžtakž aspoň napůl usadila ve svém novém životě, než si začala být alespoň trochu jistá. A potom Johnny umřel. Ta smrt přišla tak náhle. Byla příšerná. Všechny šokovala. Nemohlo to být skutečné, nemohlo to být! Cítila se bídně, bolavě, zoufalství dětí bylo něco, s čím se vyrovnat nedokázala.\nA došlo i k něčemu dalšímu. Stačilo jenom pár dní od okamžiku, kdy Johnny zmizel z jejího života, aby pochopila, že byla vývojem událostí připravena o jednu nesmírně potřebnou zkušenost. O normální přirozený proces dozrávání mladé dívky v dospělou ženu. Od okamžiku, kdy dorazila do Francie, navykla si ve všem, co se týkalo světa za zdmi domu, spoléhat se na Johnnyho. Johnny měl v povaze brát si všechny povinnosti na sebe, a ona zjistila, že je snadné a příjemné s tím počítat. Odmetl jí z cesty všechny překážky, přestěhoval ji do Paříže, postaral se o to, aby si nemusela ničím lámat hlavu, udělal jí dítě. Byla dobrá v tom být mámou, možná byla dobrá právě jen v tom – být mámou, a ničím jiným. O vše ostatní se postaral Johnny. On a jeho bratr Steve se se vší vervou vrhli do práce, nakládali si jí stále více a více, byli nezdolní, ne únavní, nezničitelní. Johnny hodně cestoval po Francii i za její hranice, Johnny se staral do posledního centu o jejich finance – čehož měla hořce litovat již brzy po jeho smrti. Johnny si kupoval a řídil rychlá auta, Johnny se oblékal francouzštěji než Francouzi, Johnny se stal odborníkem na víno, a protože musel bavit spousty dalších obchodníků ze svého světa, navykl si trávit většinu večerů v nejlepších pařížských restauracích.\nAnnie nikdy moc nechápala, jak významné pro Johnnyho podnikání je bavit všechny ty lidi, jednoho dne ale dostala nápad, že by je Johnny mohl pozvat k nim domů. Slibovala si od toho, že pozná lidi, s nimiž se Johnny stýká. A že bude mít příležitost – ona a chlapci – Johnnyho častěji vidět. Donucena okolnostmi a proto, že ji to bavilo, stala se rychle skvělou kuchařkou.\nV době, kdy Johnny zemřel, neuměla dělat ve Francii nic, či skoro nic. Její zkušenosti začínaly a končily u dělání dětí, pečování o děti, tlačení kočárků a vaření. Když Johnny... nebyl, byla ztracená, opět. Opět se musela naučit se sama se vším vypořádat.\nSe vším se ale vypořádat nedalo. Třeba s tím, co dělat pro to, aby si udržela Johnnyho firmu. Ta šla ke dnu a s ní i všechny naděje, co snad mohla mít. Další věcí, kterou se musela naučit, bylo vyrovnat se se ztrátami, jež se jen těžko pojmenovávaly. S tím, že si již nemohla dovolit luxus bezstarostnosti, nevinnosti, hravosti a důvěry.\nMusela se zatvrdit. Zatvrdit ve více směrech současně – musela získat sílu a okorat. Musela se z ní stát silná a tvrdá matka a silná a tvrdá femme au foyer, tedy to, čemu Američané říkají „být doma“, ve smyslu starat se „jenom“ o domácnost. Nemohla to dělat jen tak napůl. Musela budovat domov, opravdový domov, i kdyby ji to mělo zabít. Takže o dva a půl roku později již dávno nebyla tou měkoučkou a voňavou maminkou s kyprými boky a prsy plnými mléka, chráněnou a opečovávanou svým mužem. Proměnila se v ženu-býka, jíž se musel každý (s výjimkou jejích dětí – aspoň v to doufala – a neúnavného Lucase) obávat, jíž by se měl každý vyhnout. Stala se matkou jako Sarah Connorová z Terminátora, stejně drsnou jako kůže na jejích dlaních, těžkou jako pytle se sádrou, které vytahala po schodech nahoru, tvrdou jako prkna, jež strkala pod hladový kotouč cirkulárky. Za povinnost si vzala vybudovat pro sebe a pro děti bezpečný domov, pevnější než cihly, tvořící jeho zdi, útočiště, které je už navždy ochrání před jakoukoliv bolestí. Domov – tenhle dům – byl její Velkou čínskou zdí, její Maginotovou linií. Ten dům se stal jejím útočištěm i žalářem, vášní i nepřítelem, spásou i zkázou.\nVetřela si krém do dlaní v místech, kde jí kůže zhrubla nejvíce. Všechno v tomhle domě udělala sama. Žádná práce pro ni nebyla příliš velká či příliš malá. Příkladem byl už jenom ten stůl, u něhož zrovna seděla. Sama ho namořila tím odstínem teplé červeně, pečlivě ho nalakovala a málem se při tom výpary přiotrávila. Dalším příkladem byla schodišťová šachta, kterou rekonstruovala prkno po prknu, a také všechny židle, gauče a křesla v domě. Vyčistila je, poctivě přebrousila dřevěné části, nově je přečalounila.\nMěkké lednové světlo pronikající dovnitř skleněnými dveřmi zalilo vše v její milované kuchyni. Pracovní pult z carrar ského mramoru udržovala v dokonalém stavu. Původní kachlíčkovanou podlahu sama opravila směsí písku, lepidla a pigmentu podle sto let starého návodu. Legendární sporák AGA se třemi troubami a osmi hořáky rozebrala na díly, vyčistila a zase sestavila.\nNěžné světlo v kombinaci s tichem dopoledne proměnilo kuchyň v cosi, co na svá plátna malovali staří mistři. Zde trávila ty dlouhé osamělé hodiny, než se chlapci vrátili ze školy. Maxenceovi bylo devět, Laurentovi sedm a Paul měl pět roků. Všichni chodili na Lycée International, několik bloků od domu. Díky francouzskému školnímu systému se každý den vraceli na oběd domů, takže Annie mohla dělat, co uměla nejlépe – krmit je a opečovávat... až k smrti. Chlapci za to dávali jejímu životu smysl a řád.\nNepřítel se jmenoval Myšlení. Ne, nepřítel se jmenoval Čas, to, že ho měla příliš mnoho, zejména když byly děti ve škole, a zvláště potom, co začal Paul chodit do školky. Příliš mnoho volného času s sebou neslo příliš mnoho přemýšlení, a to bylo něco, co nechtěla, co nemohla. Už se rozhodla, co si naordinuje jako příští terapii – bude to kombinace toho, co potřebuje nejvíce – musí to být těžké a velké, současně ale levné. Pustí se do obnovy javorové podlahy v předsíni. Už se těšila na všechno to broušení, lepení, restaurování, moření, lakování... na všechen ten kašel a slzy.\nTyhle projekty ale také nemohly vyřešit všechno. Prsty a ruce vykonávaly potřebné úkony samy, jako by byly nadány vlastní vůlí, a mysl měla prostor pro to, aby se zabývala stále stejnými věcmi. A projekty navíc vždycky jednou skončily. Až skončí s podlahou, co bude dělat pak? A co bude dělat teď, když je definitivně a konečně bez peněz?\nK penězům se dostali díky Johnnyho rodině, původně v podobě dědictví a v době, kdy byl dolar něco zcela jiného než dnes. S Johnnym Annie navštívila desítky míst, luxusních bytů s bazény a apartmánů s výhledy na Trocadéro nebo na Eiffelovku. Žena z realitní kanceláře na sobě měla úzkou sukni a nohy v botách na jehlových podpatcích kladla pečlivě jednu před druhou, jako by se země na obou stranách vedle ní propadala v rozeklaných útesech do hloubky. Annie ji uměla skvěle napodobovat a Johnnyho to vždycky rozesmálo.\nTen dům uviděli jednoho jarního dne. Žena s jehlovými podpatky ho na seznam zařadila až dodatečně, jako by to byl náhlý nápad. „K prodeji jsme ho dostali až dneska. Ještě jsem ho sama neviděla, ale podívejte se, co se o něm píše... Městský dům s osmi ložnicemi a se soukromou zahradou, přímo uprostřed šestnáctého arrondissementu... Prý je na něm dost práce. Ale ta ulice, co v ní stojí, to je klenot,“ ujistila je šepotem naznačujícím, že úcta a respekt, které cítí, jsou de rigueur\n. „Není tam\npovolený průjezd. A navíc je dům od ulice oddělen branou.“\n„Paříž jako z pohlednice,“ zašklebil se Johnny.\n„Jsem už jenom z principu proti,“ zakroutila Annie hlavou.\nHned jak ale vstoupili do té ulice, uslyšeli ptačí zpěv místo hluku a ucítili jasmín místo pachu aut. Ulici po obou stranách lemovaly staré sukovité platany. Světlo, jež se linulo skrze jejich koruny, dávalo prostoru atmosféru louky. Žena z realitní kanceláře se belhala po dlážděném chodníku vpřed s hrozivě pokroucenými kotníky a Annie se musela znovu obdivovat tomu, jak se dokázaly Francouzky poddat zotročení elegancí.\nVšechny domy v této soukromé aleji byly to, čemu se v Paříži říká hôtel particulier, městský dům. Jí ale připadaly jako malé hrady – s těmi dokonalými fasádami, římsami a elegantními střechami, s vysokými okny zakrytými dřevěnými žaluziemi, symetricky rozmístěnými po obou stranách působivých domovních dveří. Jeden každý ten hôtel particulier byl krásnější než druhý. Domy byly postaveny za éry barona Haussmanna, muže, jenž na rozkaz prezidenta a císaře Napoleona zbořil a znovu postavil Paříž, a udržovány byly tak, aby se zachovalo všechno z jejich úžasné historie.\nVlastně... vypadaly tak všechny s výjimkou toho jednoho jediného, před nímž se žena zastavila. Ukázala na něj obviňujícím prstem. „Jaká škoda. Quelle honte, non?“ obrátila se k nim. Johnny se otráveně zašklebil a loupl po Annii okem.\nAnnie mu nevěnovala pozornost, právě se totiž zamilovala. Z její tváře se to dalo vyčíst dříve, než si to sama uvědomila. Te nt o hôtel particulier více než dokonale odpovídal termínu „zchátralý“. Okna byla rozbitá, žaluzie úplně chyběly a střecha se na několika místech divže neprolamovala, ale psí víno a vistárie, jež obrůstaly zdi, změkčovaly tvrdost pravoúhlých linií a dávaly domu divoce romantickou atmosféru. Majitelka, 1 Nutné, povinné. Poznámka překladatele. „une folle avec ses chats“, jak ji popsala makléřka, přišla o peníze, přesto se ale odtud odmítla hnout. Nakonec v domě umřela, na což přišli lidé až po několika dnech. Našli ji, jak tam leží, obklopená svými kočkami. To, jak dům vypadal a v jakém byl stavu, ho činilo prakticky neprodejným.\n„Bereme ho,“ oznámila Annie.\nJohnny se na ni pobaveně podíval. „A to víme dříve, než jsme se podívali dovnitř?“\nŽena na jehlových podpatcích poté, co spatřila Anniinu tvář, vycítila příležitost a začala Johnnyho zpracovávat. Podle ní, aspoň jak to říkala, stačilo do toho investovat něco času a něco peněz a výsledkem bude přímo „kvintesence úrovně a luxusu v kategorii možností pařížského bydlení“. Potom žena s Johnnym strávili poměrně dost času tím, že se pokoušeli otevřít domovní dveře, už tehdy byly zkřížené, když se jim to nakonec ale povedlo, měla Annie pocit, že vstoupila do Ali Babovy kouzelné jeskyně.\nDům měl vysoké stropy, oddělené od zdí původní okrasnou lištou, rozpadající se lustry, z nichž se již dlouho, předlouho nikdo nepokusil smést vrstvu prachu. Letité tapety visely v cárech ze zdí a do nosů jim pronikal ostrý pach moči z doby, kdy zde žila ta „stará bláznivá bába se svými kočkami“. Byly tam jenom dvě koupelny s nepraktickými vanami, stojícími na okrasných lvích nožkách, s popraskanými bidety a poničenými vodovodními bateriemi, ale také s úžasnou mozaikovou dlažbou, o níž Annie okamžitě věděla, že ta musí, za každou cenu musí zůstat.\nDům koupili. „Něco času a něco peněz“ se stalo jejich heslem. Stačilo „něco času a něco peněz“, aby znovu zazářil štuk zdí. Jenom „něco času a něco peněz“ a dřevené podlahy se dočkaly své původní krásy. Díky tomu, že k dispozici bylo „něco času a něco peněz“, patra propojilo nové, bezpečné schodiště. Ne, žádný plán pro případ, že by došel čas či peníze, neexistoval. Nebyl zapotřebí.\nTeď Annie viděla věci, jak doopravdy byly. Johnny byl její\nsvět, a dům a synové se nyní stali celým jejím vesmírem. Pou\nze zde, v tomto domě se cítila bezpečně, bez ohledu na to, jak\nto bylo omezující, bez ohledu na to, kolik ji to stálo. Pouze zde,\nv tomto domě se cítila ženou schopnou rozhodovat o vlast\nním životě. Když zde, v tomto domě vařila, stavěla, škrábala\nči brousila, cítila se být schopná, cítila se být na svém mís\ntě. Když se zde plně zaměřila na to, co bylo podstatné – na\ndům a na chlapce –, nemusela si připouštět otázky, otázky\ntýkající se Johnnyho, otázky, co by se s ní bylo bývalo stalo,\nkdyby Johnny neumřel, otázky vztahující se k hodnotě sebe\nsamotné, k riziku spojenému s tím, když někoho milujeme\na věříme mu, otázky o smyslu života zbaveného důvěry a lás\nky. Od oné noci před dvěma a půl rokem si připadala jako\nněkdo, kdo se k smrti bojí výšek, osudem je ale přinucen žít\nve vysokánské věži.\nTo, k čemu se nyní rozhodla, se mohlo zdát nečekané u člo\nvěka, který se tak pečlivě vyhýbal kontaktu s vnějš


Cesta saké - PROSAKE\nVítejte na našem blogu Cesta saké. V příspěvcích se zabýváme tématy, která jsou především spjatá s kulturou pití saké a najdete zde i články, ve kterých přinášíme zajímavosti ze světa saké. Nesmíme ani opomenout kulinářskou část blogu, kde najdete tipy pro párování jídel s našimi saké nebo recepty na různé chutné koktejly ze saké, které jsou lehké na přípravu.\nKeramika Bizen – 3.část\nV posledním díle si povíme něco málo o stylech, kterými se keramika Bizen zdobí. Jak jste se mohli dočíst v předchozích dvou článcích (1.část a 2.část), keramika je specifická tím, že se vypaluje při vysoké teplotě a dlouho. Zdobení keramiky vzniká množstvím zapečeného popela anebo naopak jeho nedostatkem. Další možností, kterou lze použít jsou rýžové\n21 června, 2021 Žádné komentáře\nKeramika Bizen – 2.část\nV předchozím díle jste se mohli dočíst o oblasti, kde se keramika Bizen vyrábí, dále o její historii a také o peci, která se používá. V tomto díle si přečtete o výrobě od jílu po hotovou keramiku a jaké nejčastější výrobky lze najít. Pravdou je, že se dá z keramiky vyrobit cokoliv. Jediným pravidlem\n19 dubna, 2021 Žádné komentáře\nKeramika Bizen – 1.část\nO keramice Bizen by se dalo popsat stohy papíru. Tahle nesmírně zajímavá keramika se vyrábí unikátním stylem a jsem vděčný, že jsem měl možnost osobně se podívat do dílny pana So Isezaki, setkat se s ním a povídat si o tomto krásném řemesle. Jeho rodina pomáhala zachovat keramiku Bizen, když nastal\n11 dubna, 2021 Žádné komentáře\nStudené nebo teplé\nStudené čí teplé – to je oč tu běží. Jaká je správná teplota při níž saké servírovat? Podle čeho určit při jaké teplotě servírovat jaký typ saké? Na tyto a jim podobné otázky najdete odpověď v tomto článku. Obecně lze říct, že nemůžete udělat chybu, pokud budete saké servírovat při pokojové teplotě.\n6 dubna, 2021 Žádné komentáře\nServis na saké bývá často předmětem otázek. Do čeho saké nalít? Jaký byl tradiční servis saké? Na tyto otázky a nejen na ně vám zkusím v následujícím textu odpovědět. Úvodem je třeba si říct, že asi každý, kdo saké již ochutnal, se setkal se servírovacími sety. Sety se skládají z karafy a


Pánské hodinky Daniel Klein DK10677-7 8680161196044 | BScom.cz\nBScom.czArchivPánské hodinky Daniel Klein DK10677-7Pánské hodinky Daniel Klein DK10677-7vodotěsnost 3 ATM (8680161196044). Více informací\nKód produktu0508010Kód výrobce (PN)8680161196044VýrobceDaniel KleinZáruka24 měsíců\nHlídat cenuPřidat k porovnáníPotřebujete poradit?Doporučit známémuVytisknoutPrůměrné hodnocenínehodnoceno0×0×0×0×0×Ohodnotit produktZobrazit recenze (0)PopisTechnické parametryPodrobnostiDiskuze Toužíte po jedinečném a zároveň praktickém módním doplňku, který vhodně oživí jakýkoliv váš outfit? Stylové pánské hodinky Daniel Klein vynikají nejen moderním vzhledem, ale i precizním zpracováním. Hodinkám dominuje tmavý kulatý ciferník s velkými stříbrnými číslicemi, jenž je dokonale chráněn kvalitním kovovým pouzdrem a prvotřídním minerálním sklíčkem s příměsí křemene, které je mimořádně odolné vůči poškrábání i jinému mechanickému poškození. Na ciferníku najdete datumovku a dva další ciferníčky, které jsou však pouze designové. Napájení zajišťuje spolehlivý bateriový strojek Quartz.Toužíte po jedinečném a zároveň praktickém módním doplňku, který vhodně oživí jakýkoliv váš outfit? Stylové pánské hodinky Daniel Klein vynikají nejen moderním vzhledem, ale i precizním zpracováním. Hodinkám dominuje tmavý kulatý ciferník s velkými stříbrnými číslicemi, jenž je dokonale chráněn kvalitním kovovým pouzdrem a prvotřídním minerálním sklíčkem s příměsí křemene, jež je mimořádně odolné vůči poškrábání i jinému mechanickému poškození. Na ciferníku najdete datumovku a dva další ciferníčky, které jsou však pouze designové. Napájení zajišťuje spolehlivý bateriový strojek Quartz.Proč zvolit hodinky Daniel Klein?Kvalitní hodinky s elegantním designemMimořádně odolné minerální sklíčko pro maximální ochranu před poškrábánímVodotěsnost 3 ATM pro ochranu před deštěm a stříkající vodouElegantní dárková krabička pro stylové obdarováníPraktická datumovkaJedinečný designHodinky Daniel Klein DK10677-7 uchvátí své nositele především svým jednoduchým a přitom velmi elegantním designem. Díky tomu vhodně doplní především slavnostnější outfity, ale hodí se i pro každodenní nošení. Tmavě modrý lesklý ciferník v kombinaci se stříbrným pouzdrem a hnědým koženým řemínkem působí velice decentně a vkusně. Černobílá dárková krabička s nápisem Daniel Klein navíc všechny přesvědčí o tom, že v sobě ukrývá luxusní klenot! Barva BarvaHnědá Určení UrčeníPánské Materiál ŘemínekKůže Materiál pouzdraKov SkloMinerální Strojek StrojekQuartz bateriový Zobrazení času Zobrazení časuAnalogové Rozměry a hmotnost Průměr ciferníku46 mm Vodotěsnost VodotěsnostVodotěsné 30 m (3 ATM) Funkce FunkceDatumovka Barva hodinek Barva pouzdraStříbrná Barva ciferníkuModrá Barva řemínkuHnědávodotěsnost 3 ATM (8680161196044)Diskuze k produktuMáte otázku? Zajímá vás konkrétní detail? Zeptejte se nás.Položit dotazNový dotazVaše jméno:Váš e-mail:(E-mail nebude zveřejněn)Nadpis:Text příspěvku:Zeptat seVaše jméno:Váš e-mail:(E-mail nebude zveřejněn)Text příspěvku:Přidat reakci


Lampard flirtuje s Barcelonou - Deník.cz\nLampard flirtuje s Barcelonou\nLondýn - Anglický reprezentant a záložník FC Chelsea Frank Lampard stojí před možností přestoupit do katalánského velkoklubu FC Barcelona.\nFrank LampardFoto: REUTERS/Toby Melville\nFotbalista by si tento transfer po sezóně každopádně uměl představit: „Znamenalo by to pro mě poznat jiný jazyk, jinou kulturu a jiný fotbal. Možná, že vlétě pro to bude ten pravý okamžik,“ citoval na svých webových stránkách německý Focus Lampardovu odpověď na otázku španělského tisku, zda si umí představit přestup do Barcelony.\nDvevětadvacetiletý Lampard má vChelsea smlouvu do roku 2009, ale již vminulosti několikrát koketoval smožností odchodu do Španělska. Kromě toho jeho manželka Ellen pochází právě zBarcelony.\nChelsea si však chce hráče, který do ní přišel vroce 2001zWest Hamu, udržet. „Chci, aby unás Frank zůstal,“ řekl manažer londýnského klubu Avram Grant. „Nic jiného si ani nedodu představit.“


Hasiči z Kopytova pomáhali na jižní Moravě. Teď tam Bohumín posílá i peníze - Karvinský a havířovský deník\nHasiči z Kopytova pomáhali na jižní Moravě. Teď tam Bohumín posílá i peníze\nSto tisíc korun poskytne Bohumín obcím na jižní Moravě, které na konci června zničilo tornádo. Každá z nich obdrží 20 tisíc korun. Finanční pomoc schválila v pondělí 19. července Rada města.\nBohumín poskytne sto tisíc korun obcím postiženým tornádem. | Foto: SDH Kopytov\nBohumín poskytne sto tisíc korun obcím postiženým tornádem.Zdroj: SDH Kopytov


Tři čtvrtiny nových společností mají jednoho majitele, u starších firem je to pouze polovina | Konkursní noviny\nČeši nejraději podnikají sami bez společníků. Dvě třetiny obchodních společností v České republice mají pouze jednoho vlastníka. Trendem posledních let je přitom rostoucí individualizace a postupný nárůst počtu společností, které mají pouze jednoho majitele. Zatímco mezi společnostmi, které jsou na trhu 16 a více let, má jednoho vlastníka polovina firem, u společností fungujících pět let a méně již tyto společnosti tvoří tři čtvrtiny všech firem na trhu. Vyplývá to z analýzy, kterou provedla společnost CRIF na základě dat aplikace Cribis zveřejněných na portálu www.informaceofirmach.cz.


Beneš v HN: ČEZ neuvažuje, že by letos nevyplatil dividendu - Patria.cz\nPředstavenstvo energetické společnosti ČEZ neuvažuje, i přes dopady pandemie koronaviru, že by letošní valné hromadě firmy navrhlo nevyplácet akcionářům dividendu. Společnost zatím také nemění svůj výhled zisku pro letošní rok, který oznámila minulý týden. Čistý zisk, očištěný o mimořádné vlivy, by měl podle firmy vzrůst z loňských 19 až na 23 miliard korun. V rozhovoru pro dnešní vydání Hospodářských novin to řekl generální ředitel ČEZ Daniel Beneš.\n"Takovou úvahu nemáme," uvedl Beneš k možnému nevyplacení dividendy z loňského zisku. Z předloňského zisku vyplatil loni ČEZ akcionářům dividendu 24 korun za akcii před zdaněním, nejnižší dividendu za 12 let. Díky zlepšeným výsledkům firmy v loňském roce očekávali analytici její zvýšení v letošním roce na více než 30 korun za akcii. Valná hromada ČEZ se tradičně koná v červnu.\nČEZ vlastní ze 70 procent stát prostřednictvím ministerstva financí, zbytek drží soukromí akcionáři. Většina vyplacené dividendy tak směřuje státu, hlasování na valné hromadě ČEZ vesměs končí podle přání resortu financí. Například loni bylo mezi všechny akcionáře rozděleno 12,9 miliardy korun z předloňského očištěného zisku ČEZ, stát jako majoritní akcionář získal zhruba devět miliard korun.\nDnešní HN připomínají, že stát měl spolu s ČEZ do konce března připravit smlouvy, na jejichž základě spustí firmy přípravu výstavby dalšího bloku jaderné elektrárny v Dukovanech zhruba za 200 miliard korun. Další blok se později plánuje v Temelíně. Smlouvy se státem mají garantovat soukromým akcionářům, že pro firmu nebude nákladná výstavba dalších jaderných reaktorů ztrátová, uvedl list.\nI přes to, že se očekává velký pokles výkonu české ekonomiky kvůli pandemii koronaviru a také už letos až dvousetmiliardový schodek státního rozpočtu, plány investice se podle Beneše zatím nemění. "Smlouvy jsou technicky vzato dojednané, ale vyžaduje to ještě nějaké kroky, potřebné pro zahájení projektu a jednání státu v Evropské komisi. Pokud to pandemie nějak výrazně neposune, tak by smlouvy mohly být podepsány podle plánu do konce června," uvedl pro HN Beneš. "Je to tak dlouhodobý projekt, který má různé přípravné fáze před samotnou výstavbou, že rozpočet státu v jednom roce na něj nemá vliv," dodal.\nBeneš v pondělí ČTK řekl, že firma přijímá opatření, která mají zabránit šíření nákazy mezi jejími zaměstnanci. Například zaměstnanci dispečinku ČEZ Distribuce nově pracují v týdenních cyklech, jsou ubytováni v budově dispečinku a izolováni od okolního světa. Dispečeři tak celý týden nevidí rodiny, po týdnu je vystřídají další směny. Takzvaný projekt Maják podle Beneše firma spustila o uplynulém víkendu.\n"Vůbec nepracujeme se scénářem, že by byl blackout. Dodáme elektřinu za všech okolností, protože bez ní by nefungovalo nic, nemocnice, telekomunikace... Byl by to chaos, který nemůže nastat. Že by přestaly fungovat elektrárny, to se nestane," dodal pro HN Beneš.\nSpolečnosti Philip Morris ČR, která je předním výrobcem a prodejcem ta...\nEvropské akcie si po vzoru těch asijských dopoledne užívají odraz vzhů...\nmi prijde realna cena akcie bez covidu. a co je mezi radky klidne i s nim\nJá to vidím bez Covidu 500-550. S Covidem velká neznámá. A další jaderné bloky se nyní stávají ještě absurdnější. Jde vidět, že tady vůbec nejde o elektřinu, ale o to, co nejvíc peněz vytáhnout z ČEZu...


Shrnutí prvního HR večera na téma motivace zaměstnanců, odměňování a benefity - Hardyn.cz\nShrnutí prvního HR večera na téma motivace zaměstnanců, odměňování a benefity\nV úterý se konal první ze série HR večerů, které pořádáme v rámci kariérního portálu VímVíc. Akce se konala v našich kancelářích v Černé labuti. Velmi mě potěšilo, že i přestože jsme se akci rozhodli zorganizovat na poslední chvíli, téma zaujalo skoro 80 registrovaných zájemců!\nKvůli kapacitě prostor a možnosti navazujícího networkingu jsme byli nuceni vybrat pouze polovinu zájemců. Večeru se zúčastnili HR pracovníci za společností jako je Deloitte, Seznam, Alza, Raiffeisen bank, Uniqa pojišťovna a další.\nNaše pozvání stát se hlavním řečníkem prvního HR Večera k naší radosti přijala HR odbornice Zuzana Al Tajjarová ze společnosti AON. Věnovala se tématům, jako je motivovanost a spokojenost zaměstnanců, odměňování a benefity nebo nejnovější trendy v oblasti HR.\nCelá přednáška vycházela z řady dat a výzkumů z tuzemského trhu i globálních studií. Do přednášky se zapojili také účastníci a celý večer tak byl velmi kontaktní. Posluchači měli také možnost zeptat se na to, co je zajímá a někdy tak proběhla zajímavá diskuze.\nSpolečnosti mají hlad po zaměstnancích\nAktuální velmi nízká nezaměstnanost se pro firmy stává problematická, protože vyjednávací síla je na straně uchazečů a firmy o talenty musí bojovat. Dalším problémem řady společností je vysoká fluktuace zaměstnanců.\nDle průzkumu podnikatelských rizik, který organizuje společnost AON, se mezi nejvyšší podnikatelská rizika řadí právě získávání a také udržení talentů. Na základě těchto problémů však dochází k lepší komunikaci mezi top managementem a HR, kteří se je snaží vyřešit.\nZuzana dobře vysvětlila rozdíl mezi spokojeností a motivovaností zaměstnanců, a jak spolu tato témata vzájemně souvisí. Zajímavým poznatkem je, že zaměstnanci jsou většinou spokojeni s prací ve svém týmu, nespokojenost však vyplývá ze spolupráce mezi jednotlivými týmy. Častým zdrojem nespokojenosti je také pocit nedocenění zaměstnanců ze strany TOP managementu.\nMotivovanost – jak jsme na tom v porovnání se světem?\nMotivování zaměstnanců je již poněkud složitějším procesem. Během nastavování motivace hrozí úskalí manipulace se zaměstnanci. Motivovaný zaměstnanec je takový, který o firmě pozitivně hovoří, je k ní loajální, záleží mu na jejím úspěchu a snaží se k němu sám přispět.\nZ celosvětového průzkumu vyplývají zajímavá data. Dle nich je motivovaných v průměru 64 % dotazovaných zaměstnanců. V České republice je to potom 54 % a důvodem tohoto nízkého čísla je především již zmiňovaná vysoká fluktuace zaměstnanců.\nMíra motivovanosti je klíčovým ukazatelem, který může pomoci k přilákání zaměstnanců do firem. Zajímavé také je, že míra motivovanosti zaměstnanců v malých firmách je 58 %, oproti zaměstnancům ve velkých firmách, kde je to jen 52 %.\nZuzana se opírá především o lokální průzkumy, globální databáze a kvalitativní dotazníky z firem. Ve většině firem roste role HR a tudíž i potřeba HR manažerů získavat data a mapovat zaměstnanecké zkušenosti. Trendem je posun od zdlouhavých průzkumů k rychlejším, které by měly být zaměřeny na aktuální potřeby jednotlivců a týmů. Průzkumy by se tedy měly provádět častěji a nemusí být tolik rozsáhlé.\nV posledních třech letech jsou dominantní tyto tři HR strategie:\nnajít na volné místo zaměstnance rychle a za každou cenu\nemployer brand, kdy firma láká zaměstnance na samá superlativa, ale reálná pracovní zkušenost poté vede k fluktuaci zaměstnanců\nreferal program firem, které získávají nejlepší zaměstnance a ti poté opět doporučují nejlepší zaměstnance\nMezi dlouhodobé a přetrvávající trendy patří problém práce s talenty a propad mezi přímými nadřízenými a vrcholovým vedením, kde je třeba podchytit komunikaci. Pozitivním trendem je ale růst pravomocí zaměstnanců i růst pozornosti přímých nadřízených směrem k pracovníkům.\nNásledovala kratší přednáška Honzy Pospíšila z VímVíc, během níž se věnoval hodnocení společností zaměstnanci. Na VímVíc je dnes evidováno přes 2.500 firem a přes 9.000 hodnocení zaměstnanců. Firmy se snaží být čím dál více transparentní a odhalit svou firemní kulturu tak, aby byly zajímavé pro potenciální zaměstnance, kterých je nedostatek.\nNa přednášce jsme také poprvé představili náš nový program Tipli Benefit. Jedná se o program připravený týmem cashback portálu Tipli pro firmy. Díky programu Tipli Benefit mohou zaměstnanci firem využívat řadu speciálních výhod, které náš cashbackový portál nabízí.\nBěhem akce byl náš fotograf velmi aktivní a pořídil spoutu hezkých fotek. Na stránce události na Facebooku si je můžete všechny prohlédnout.\nChtěl bych poděkovat všem účastníkům za účast i zájem. Druhý HR večer se bude konat v červnu, přesné datum včas oznámíme. Vzhledem k tomu, že VímVíc působí také v Brně a nově i na Slovensku pod jménem eKariera.sk, uvažujeme, že podobnou akci uspořádáme letos také v těchto místech. Věříme, že přednáška bude opět přínosná rozpoutá zajímavou diskuzi.


Scorpio Design | Scorpio Design\nJak již bylo řečeno v úvodu: jsme duo, čili 2. Jeden z nás grafik a kodér. Druhý je programátor.\nJsem kreativní webdesignér, grafik a kodér. Zabývám se převážně tvorbou webových prezentací. Ale orientuji se i v dalších grafických oborech jako je tvorba loga, firemní identity nebo tiskovin (vizitky, letáky).\nJsem ten kdo hlavně za Scorpio Design stojí a dlouho jsem na to byl jen já. Chcete-li se o mně osobně dozvěět něco více navštivte můj osobní profil\nVe Scorpio Design jsem jako programátor. Ale poslední dobou jsem spíše ten, kdo hledá klienty a zakázky. Sám jsem na ně nestačil a tak jsem se připojil ke Scorpio Design.\nJak u nás vzniká web...\nGrafik pro Vás vytvoří stránky tak, aby splňovali Vaše představy, co se týče toho jak to vypadá a co bude návštěvník obdivovat. Spolu s Vámi dá dohromady barvu písma, barvičky pozadí, ale i řádkování nebo velikost písma. Grafik je ten, který musí návštěvníka zaujmout a pomoci mu se správně orientovat.\nKodér, převezmu práci po grafikovi. Jelikož je to v našem případě jedna nejčastěji jedna osoba, nemusí se zdržovat s předáváním a vysvětlováním co jak má vypadat při interakci. Kodér zajístí optimalizaci pro webové prohlížeče, aby vše všude vypadalo stejně nebo alespoň co nejpodobněji, protože starší prohlížeče mají svoje limity.\nWebvývojář Vám vytvořím funkční stránky dle Vašich potřeb. Spolu s ním budete řešit redakční systém, tvorbu obsahu a všechno to, jak to vlastně bude za tou parádou od grafika fungovat. Právě vývojář se postará o to, aby vše jen nevypadalo, ale i fungovalo.\nDomů Mapa webu Nahoru\n© Scorpio Design 2012 Drupal.org


Hasiči v Dubí dostanou vozidlový terminál a radiostanici - Teplický deník\nHasiči v Dubí dostanou vozidlový terminál a radiostanici\nDubí - Radní v Dubí souhlasili s pořízením vozidlového terminálu a radiostanice do nového vozidla Jednotky sboru dobrovolných hasičů Dubí.\n„Toto zařízení našim hasičům umožní kompatibilitu práce v režimu a síti bezpečnostních a záchranných složek Integrovaného záchranného sytému v České republice,“ vysvětlil starosta Dubí Petr Pípal.\nLoni dubští dobrovolní hasiči zasahovali u 83 událostí, nejvíce, a to 36 událostí, spočívalo v technické pomoci a poté zásah u 6 požárů.\nDálkové vytápění i venkovní WC. Kostel v Dubí se dočká dalších vylepšení


O.S.E.L. - Potvrzen další způsob rozpadu Higgsova bosonu\nPotvrzen další způsob rozpadu Higgsova bosonu\nVčera na Mezinárodní konferenci o fyzice vysokých energií v jihokorejském hlavním městě Soulu fyzici pracující na projektu ATLAS (A Toroidal LHC ApparatuS ) v Evropské organizaci pro jaderný výzkum CERN oznámili, že našli důkaz rozpadu Higgsova bosonu na dva spodní kvarky b (bottom quark). Podařilo se jim to zkombinováním výsledků měření ze dvou experimentů Velkého hadronového urychlovače (Large Hadron Collider – LHC).\nRozkladová analýza H → bb na detektoru ATLAS. (Atlas/CERN)\nAčkoli právě na dva spodní kvarky by se v LHC měl Higgsův boson rozpadnout se 60% pravděpodobností, ukázalo se, že je mimořádně obtížné to mezi velkým počtem částic, produkovaných vysoce energetickými proton–protonovými srážkami, zaznamenat.\nExistenci Higgsova bosonu, předpovězeném již v roce 1964 britským fyzikem Petrem Higgsem, fyzici potvrdili až v roce 2012 právě díky energiím, na které LHC dokáže urychlit protony před jejich vzájemnými kolizemi. Higgsovo pole, a jeho reprezentant, Higgsův boson, hrají ve standardním modelu částicové fyziky zásadní roli. Je to v prostoru všudypřítomné a všude stejné skalární pole, jež se zrodilo z narušené symetrie v raném vesmíru. Elementární částice, jako jsou leptony, kvarky a bosony W a Z s Higgsovým polem interagují rozdílně, výsledkem čehož jsou jejich rozdílné hmotnosti.\nPárování kvarků dovoluje, aby se Higgs rozpadl, kromě jiných způsobů, i na dva spodní kvarky b - nebo přesněji na spodní kvark a anti-spodní kvark. Tyto kvarky okamžitě vytvoří spršky částic, jež pak prolétají detektory projektu ATLAS. Analýza a vystopování rozpadu Higgsova bosonu je však složitější, než by se podle tohoto popisu mohlo jevit. Proton-protonové kolize v LHC totiž produkují obrovské množství párů spodních kvarků v procesech, které s Higgsovým bosonem nemají nic společného.\nAby z dat vyselektovali subtilní signál rozpadu právě Higgsova bosonu, fyzikové museli nejdříve přesně vypočíst všechny příspěvky z jiných procesů, z nichž pocházejí proudy detekovaných částic. Až to jim umožnilo potvrdit, že ATLAS naměřil nadměrný počet výtrysků částic s energiemi odpovídajícími rozpadu Higgsova bosonu na dva bottom kvarky. Ve výsledcích druhého cyklu LHC, kdy se protony sráželi s energií 13 TeV, tým detekoval stopy hledaného rozpadu páru spodních kvarků se statistickou významností 4,9 σ.\nFeynmanovy diagramy pro 4 možné způsoby vzniku Higgsova bosonu.\nNa ohlášení objevu v částicové fyzice je ale nutné dosáhnout hodnotu minimálně 5σ. Vědci se tedy zahloubali do výsledků předcházejícího experimentu, v němž se protony sráželi s energií 7 TeV. Analýzy jim umožnily zvýšit statistickou významnost na 5,4 σ a navíc potvrdit i teoretické předpovědi frekvence b-b rozpadů Higgse, vyplývající ze standardního modelu částicové fyziky.\nKombinace těchto výsledků s předcházejícími, které odhalily rozpad Higgsova bosonu, jehož střední doba „života“ je jenom 1,6×10−22 s, na dvojici fotonů, případně bosonů Z, umožňuje fyzikům se statistickou významností 5,3 σ prokázat, že při experimentech na LHC vznikají současně Higgsův boson a boson W, případně boson Z (W a Z zprostředkovávají slabou interakci). To znamená, že všechny čtyři primární způsoby produkce Higgsova bosonu byly při experimentech LHC pozorovány se statistickou významností nejméně 5σ.


ECONNECT - Obnovitelné zdroje 2.0.: Pozitivní posun, ale vítr ostrouhal a domácnosti možná také. Vláda včera schválila novelu zákona o podporovaných zdrojích energie\nmultimedia\tObnovitelné zdroje 2.0.: Pozitivní posun, ale vítr ostrouhal a domácnosti možná také. Vláda včera schválila novelu zákona o podporovaných zdrojích energie\n21. 10. 2014 - PRAHA [Hnutí DUHA/Komora OZE/Frank Bold]\nNovela zákona o podporovaných zdrojích energie, kterou včera večer schválila vláda, znamená výrazný pozitivní posun proti současnému, rozvoj obnovitelných zdrojů brzdícímu stavu. Shodli se na tom experti z oboru OZE, výrobci, legislativci i ekologické organizace. Další rozvoj čisté energetiky nyní závisí na projednání zákona v parlamentu a na přípravě návazných předpisů a podpor pro domácnosti. Zásadním nedostatkem návrhu je ovšem chybějící podpora pro větrnou energii.\nHlavní přínosy nového zákona (s uvedenými výhradami):\n• Zjednodušuje výrazně administrativu a pravidla provozu pro malé sluneční elektrárny do 10 kW výkonu. Domácnosti a firmy si budou moci nově za jednodušších podmínek vyrábět vlastní elektřinu na střeše a šetřit tak za její nákup. Když nebude jejich elektrárna vyrábět, budou moci odebírat elektřinu ze sítě. Praktické podmínky fungování upřesní návazné předpisy.\nExistuje však i riziko, že ani nově vytvořené podmínky nebudou pro domácnosti zajímavé, nepomůže-li stát domácnostem pořizovat technologie, které umožní řízení a akumulaci vyrobené energie. Podle vzoru Německa a Slovenska by bylo možné zahrnout tuto podporu do Zelené úsporám.\n• Zavádí podporu pro bioplynové stanice na vytříděný komunální bioodpad a bioodpady ze zemědělství. Zcela však chybí zahrnutí odpadu z potravinářství, bez kterého bude bioplynovým stanicím chybět "palivo". Po rozšíření podpory i na potravinářský odpad by mohlo postupně vzniknout asi sedmdesát nových stanic, tedy přibližně v každém okresním městě jedna. Ty by dodávaly elektřinu pro asi 120 tisíc domácností.\n• Mění způsob, jakým domácnosti a firmy přispívají na obnovitelné zdroje. Nově budou všichni odběratelé platit příspěvek podle rezervovaného příkonu, resp. velikosti jističe. To sníží zátěž zejména velkým průmyslovým spotřebitelům, ale může pomoci i domácnostem, pokud si sníží hodnotu jističe. Rozdíl zaplatí stát, podle vyjádření ministerstva průmyslu asi pět miliard korun ročně.\nHlavní nedostatky nového zákona:\n• Chybí podpora pro elektřinu z větru. Ta je nejlevnějším obnovitelným zdrojem a má potenciál vyrobit ročně elektřinu pro více než dva a půl miliónu českých domácností. Řešením je obnovení hodinových zelených bonusů pro nové větrné elektrárny. Jsou nejefektivnější formou podpory, která pružně reaguje na trh a minimalizuje náklady spotřebitelů a státu. Stát by měl rovněž zvýhodnit obce, aby mohly samy investovat do větrných elektráren na svém území a vyrobenou elektřinu dodávat levně svým občanům.\n• Ruší u elektřiny z obnovitelných zdrojů osvobození od daně z elektřiny. Osvobození od daně z elektřiny je pozitivní nástroj státu, který zvýhodňuje, jakkoliv jen symbolicky, odvětví, na nichž má stát zájem. Týká se to například železniční, tramvajové či trolejbusové dopravy, ale také hutnictví. Zrušením tedy stát dává najevo, že čisté zdroje zlepšující životní prostředí i ekonomické a sociální podmínky důležité nejsou. Opatření nevytvoří ani žádné nové příjmy pro státní rozpočet.\n• Obsahuje ustanovení, která jsou provozně neproveditelná, například povinnost provozovatele doložit výši investičních nákladů. Provozovatelé, kteří elektrárnu koupili od původního vlastníka, nebudou pravděpodobně znát původní náklady a nebudou je ani schopni doložit.\nŠtěpán Chalupa, předseda Komory obnovitelných zdrojů energie, řekl: "Vláda po dlouhé době vykročila správným směrem, ale velmi opatrně. Nepochopitelně opomněla nejlevnější zdroj elektřiny - vítr. Je třeba také opravit několik věcných nedostatků, například doplnit podporu pro bioplynky na odpad z potravinářství. Česká Energiewende se sice nekoná, ale možná si už i česká vláda uvědomuje, že domácí obnovitelné zdroje znamenají levnou a na dovozech nebo dolech nezávislou energii."\nMartin Mikeska, energetický expert z Hnutí DUHA, řekl: "Zdá se, že domácnosti i firmy se mohou začít opatrně připravovat na den, kdy si budou moci začít vyrábět vlastní elektřinu. Vypadá to, že se vláda rozhodla přestat s letitou praxí, kdy stát házel domácnostem klacky pod nohy. Velmi ale bude záležet na tom, jak se k tomu postaví energetičtí giganti, jako je ČEZ. Podle zákona to budou právě oni, kdo bude rozhodovat, zda umožní domácnosti připojení k síti nebo ne."\nPavel Doucha, advokát z AK Šikola a partneři, řekl: "Absurdně zní části novely zákona, které ukládají vlastníkům elektráren archivovat a nahlásit do státního registru výši nákladů na výstavbu výrobny. Celá řada současných provozovatelů je koupila již jako hotové stavby a původní hodnotu investice prostě nezná. Je to tak, jako kdybyste si koupili auto a finanční úřad by vás nutil nahlásit výši jeho výrobních nákladů. Také tuto povinnost nebudete schopni splnit."\nDISKUSE - KOMENTÁŘE: Související odkazyFrank BoldKomora obnovitelných zdrojů energie\n4.7.14 14. Dalajláma požehnal Brontosaurům k otevření školy v Malém Tibetu 25.6.14 Prestižní evropská energetická soutěž českého vítěze nemá. Raduje se švédský Brogarden 11.6.14 Dánský parlament právě schválil zákon, který odstartuje snižování drahé a špinavé fosilní závislosti 9.5.14 Hnutí Duha: Mládkův plán srazí naši závislost na ruském plynu 30.4.14 Hnutí Duha: Naše malá země je pátým největším vývozcem elektřiny na světě. Čína je až za námi 29.4.14 Jaderná energie je v celém světě na ústupu. Je vytlačována rychleji, než předpokládaly nejodvážnější odhady 28.4.14 Ropákem roku 2013 se stal prezident Zeman, Zelenou perlu získal Andrej Babiš 14.4.14 Pasivní domy jsou vážně zábava. Děti i dospělé o tom přesvědčí unikátní expozice 9.4.14 Calla: Temelín? Nejvyšší čas přehodit výhybku 25.3.14 Greenpeace: Šéfové vlád EU nenašli odvahu rozhodnout o moderní klimaticko - energetické politice 20.1.14 Fond pro nestátní neziskové organizace rozdělí 205 miliónů korun na podporu aktivit občanské společnosti. O granty mohou neziskovky žádat od 20. ledna 27.11.13 Sdružení Sonne + Freiheit udělovalo ceny při příležitosti výročí referenda o jaderné elektrárně\n(Článek je redakčně upravenou tiskovou zprávou některé z nevládních organizací. Jméno organizace uvádíme v záhlaví zprávy.) Občanská společnost v EU - návod k použití